ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2020 р. Справа №914/69/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Федорів Н.В.,

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти

на рішення Господарського суду Львівської області від 21.07.2020 (повний текст рішення складено 24.07.2020, суддя Ділай У.І.)

у справі № 914/69/20

за позовом Приватного акціонерного товариства Сортнасіннєовоч-Львів, м.Львів

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти, м.Львів

про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 550000,00 грн.

за участю представників:

від позивача Сідловська І.Ю.,

від відповідача Микита Т.В.

28 грудня 2019 року до Господарського суду Львівської області звернулося Приватного акціонерного товариства (надалі ПрАТ) Сортнасіннєовоч-Львів із позовом про стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) Львівморепродукти 550000 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 111100 грн інфляційних втрат, 38334 грн 3% річних (і врахуванням заяви про зміну предмета позову від 31.03.2020, а.с. 99-102).

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідна сума коштів була перерахована позивачем на банківський рахунок відповідача на підставі платіжного доручення №1538 від 28.12.2016, у призначенні платежу якого вказано «поворотна фінансова допомога згідно договору № 11/16 від 28.12.2016», однак, такого договору між сторонами не укладалося.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.07.2020 позов у даній справі задоволено.

Вказане рішення обґрунтовано наступним:

1) отримані відповідачем грошові кошти в сумі 550000,00 грн є такими, що отримані ним без достатніх правових підстав та підлягають поверненню позивачу на підставі ст.1212 ЦК України;

2) заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки, відповідно до ст. 253 ЦК України, обов`язок відповідача з повернення безпідставно набутих грошових коштів виник з наступного дня після настання безпідставного збагачення, тобто, з 29.12.2016, відтак, першим днем строку позовної давності є 29.12.2016, а останній день строку позовної давності припадає на 29.12.2019.

Суд зазначив, що позов у даній справі був поданий 28.12.2019, тобто, в межах трьохрічного строку позовної давності, а вимога про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 550 000 грн, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, залишилася незмінною. Щодо позовних вимог про стягнення 111100 грн інфляційних втрат та 38334 грн 3% річних, то такі також були заявлені в межах позовної давності, оскільки період їх нарахування припадає на 01.09.2017 27.12.2019. З вказаного приводу Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц було наведено правову позицію, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Не погодившись з даним рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, з огляду на неправильне застосування судом норм матеріального права, у зв`язку з чим просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

У своїй апеляційній скарзі скаржник послався на наступне:

1) як вбачається із вимоги ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» від 14.07.2017, адресованій ТзОВ «Львівморепродукти», позивач просив відповідача повернути кошти за договором поворотної фінансової допомоги. Вказане свідчить про те, що позивач визнає факт існування між сторонами договірних відносин, що виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України;

2) суд безпідставно не застосував позовну давність за заявою відповідача. На думку скаржника про пропуск позивачем позовної давності свідчить наступне:

- відповідно до п.51 постанови Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 904/5265/18, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача;

- останнім днем строку, у який позивач міг звернутися до суду з позовом у даній справі, є 28.12.2019;

- позивач, змінивши предмет позову із стягнення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 550 000,00 грн на стягнення грошових коштів в сумі 699 434, 00 грн, з 31.03.2020 звернувся до відповідача з новою вимогою, тим самим пропустивши строк звернення до господарського суду.

Позивач подав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Стосовно доводів скаржника зазначив наступне:

1) в силу положень п. 14.1.257 ст. 14 ПК України, ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір про надання поворотної фінансової допомоги повинен укладатися в простій письмові формі. В свою чергу, відповідач не надав жодного доказу для підтвердження факту наявності між ТзОВ «Львівморепродукти» та ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» відповідних договірних правовідносин;

2) подання заяви про зміну предмета позову ПрАТ «Сортнасіннєвоч-Львів» не призвело до пропущення строку позовної давності щодо вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 550 000,00 грн., оскільки така вимога була заявлена в межах трирічного строку позовної давності та залишилася незмінною й на день зміни предмета позову в даній справі. У зв`язку з тим, що невиконання ТОВ «Львівморепродукти» грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів є триваючим правопорушенням, то вимоги ПрАТ «Сортнасіннеовоч-Львів» про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України також подано в межах строку позовної давності, оскільки право на стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат виникає в товариства з моменту порушення грошового зобов`язання та існує до моменту його усунення і обмежується лише останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

28 грудня 2016 року Приватним акціонерним товариством «Сортнасіннєовоч-Львів» здійснено безготівковий переказ грошових коштів в сумі 550 000 грн на банківський рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти».

На підтвердження зазначеного позивач долучив платіжне доручення № 1538 від 28.12.2016. В графі «призначення платежу» платником зазначено «Поворотна фінансова допомога згідно договору № 11/16 від 28.12.2016. Без ПДВ».

Факт перерахунку вказаної суми коштів із відповідним призначенням платежу підтверджується також банківськими виписками, що наявні в матеріалах даної справи (а.с. 8-9, 67-68).

ТзОВ «Львівморепродукти» не заперечує факту отримання вказаних коштів.

В матеріалах справи відсутні докази укладення між сторонами договору поворотної фінансової допомоги № 11/16 від 28.12.2016, а також докази, які би підтверджували наявність погоджених сторонами домовленостей з приводу надання відповідної поворотної фінансової допомоги (її умов).

З матеріалів справи вбачається, що ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» двічі зверталося до ТзОВ «Львівморепродукти» із вимогою про повернення грошових коштів від 13.07.2017.

Вказана вимога надсилалася на адресу відповідача (79035, м. Львів, вул. Липова Алея, буд. 5) 14.07.2017 та 10.08.2017, однак відповідні поштові відправлення повертались відправнику із зазначенням підстави: «за закінченням терміну зберігання», про що свідчать відповідні довідки ф.20, складені відділенням поштового зв`язку ПАТ «Укрпошта», а також лист Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта» №12-04-290 від 26.10.2017 (а.с. 17).

У вказаній вимозі ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» покликається на те, що в період з 30.11.2016 по 30.01.2017 воно перерахувало на користь відповідача суми поворотної фінансової допомоги та надало для підписання відповідні проекти договорів, які відповідач так і не повернув.

24.07.2017 позивач скерував на адресу відповідача претензію про повернення безпідставно набутих коштів з покликанням на ст.1212 ЦК України, в тому числі, 550000 грн., сплачених на підставі платіжного доручення № 1538 від 28.12.2016. Вказана претензія була повернена на адресу позивача із довідкою ф.20 про причину невручення одержувачу, що містить зазначення: «вибули» (а.с. 18-20).

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТзОВ «Львівморепродукти» (а.с. 35), вбачається, що відповідні листи надсилалися позивачем за належною адресою відповідача.

У зв`язку з ситуацією, що склалася, ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» звернулося з позовом у даній справі згідно ст. 1212 ЦК України про стягнення з ТзОВ «Львівморепродукти» 550000,00 грн. безпідставно набутих грошових коштів, а також 111100 грн інфляційних втрат та 38334 грн 3% річних, нарахованих за період з 01.09.2017 до 27.12.2019 на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Як зазначено вище, матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем від позивача коштів в розмірі 550000 грн.

В матеріалах справи відсутні докази, які би свідчили про те, що вказані кошти були сплачені на підставі договору, умови якого погоджені сторонами.

Твердження скаржника про те, що у своїй вимозі від 13.07.2017 позивач визнає факт існування відповідних договірних відносин між сторонами, відхиляються судом. Суд звертає увагу скаржника на те, що у вказаній вимозі позивач наголошує на непідписанні відповідачем наданого йому проекту договору. Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст.15-16 ЦК України та ст. 13-14 ГПК України, позивач вправі вільно обирати спосіб захисту своїх порушених прав, оцінку якому має бути надано в судовому порядку.

В матеріалах даної справи відсутні також і докази повернення відповідачем спірної суми коштів на користь позивача.

У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що отримані відповідачем грошові кошти в сумі 550000 грн є такими, що отримані ним без достатніх правових підстав та підлягають поверненню позивачу.

Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на положення статтей 530, 625 ЦК України, строк виконання відповідачем обов`язку з повернення коштів відповідно до ст.1212 ЦК України, є таким, що настав з моменту спливу 7-ми денного строку після пред`явлення позивачем відповідної вимоги до відповідача. Як було зазначено вище, позивач тричі направляв на належну адресу відповідача вимогу про повернення 550000 грн. (14.07.2017, 24.07.2017, 10.08.2017), від отримання якої останній ухилявся.

Таким чином, заявлений позивачем період розрахунку сум згідно ч.2 ст. 625 ЦК України (з 01.09.2017 по 27.12.2019), колегія суддів вважає правомірним. Перевіривши правильність розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий господарський суд обґрунтовано присудив до стягнення з відповідача 38334 грн. трьох відсотків річних та 111100 грн інфляційних втрат.

Стосовно твердження відповідача про пропуск позивачем позовної давності у зв`язку із зверненням до суду із заявою про зміну предмета позову, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З огляду положення ст. 253, 254, 257 та 261 ЦК України та враховуючи фактичну обізнаність позивача із тією обставиною, що кошти на підставі платіжного доручення №1538 від 28.12.2016 він перерахував без наявності підписаного договору, першим днем строку позовної давності є 29.12.2016, а останній день вказаного строку припадає на 30.12.2019 (понеділок).

Як зазначалося вище, позов у даній справі про стягнення 550000 грн. безпідставно набутих грошових коштів був поданий 28.12.2019, тобто, в межах строку позовної давності.

При цьому, подання позивачем заяви про зміну предмета позову від 31.03.2020 не впливає на перебіг позовної давності, оскільки у вказаній заяві позивач просив, окрім 550000 грн. безпідставно набутих грошових коштів, заявлених раніше, стягнути з відповідача також суми інфляційних втрат та трьох процентів річних. Тобто, позовна вимога про стягнення 550000 грн. безпідставно набутих грошових коштів, яка наведена у заяві від 31.03.2020, залишилася незмінною і не може вважатися такою, що заявлена лише 31.03.2020.

Додатково про правильність позиції суду свідчить і ч.2 ст. 264 ЦК України, відповідно до якої позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, в якому зазначено, що аналіз змісту норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З огляду на наведене, відсутні правові підстави для застосування позовної давності і щодо вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних нарахувань, оскільки такі нараховані позивачем за період, що становить 2 роки та 4 місяці, які передували подачі позову.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 21.07.2020 у справі №914/69/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений 02.12.2020.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік