РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.11.2020Справа № 910/8765/20

Суддя Господарського суду міста Києва Стасюк С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Ігнатюк Тетяни Олександрівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна адвокатська компанія "ЮСЛ"

про стягнення 50 206,86 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Ігнатюк Тетяна Олександрівна звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна адвокатська компанія "ЮСЛ" про стягнення 50 206,86 грн., з яких 42 336,00 грн. основного боргу, 679,53 грн. інфляційних втрат, 704,76 грн. 3 % річних, 4 742,09 грн. пені, 1 744,48 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами був укладений Договір доручення № 270/19 від 22.08.2019, на виконання якого позивачем було перераховано відповідачу кошти в розмірі 42 336,00 грн., однак Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародна адвокатська компанія "ЮСЛ" не виконало обумовлені Договором доручення, в зв`язку з чим, у Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна адвокатська компанія "ЮСЛ", за доводами позивача, наявна заборгованість в розмірі 50 206,86 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі № 910/8765/20 позовну заяву залишено без руху на підставі частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України та надано позивачу строк для усунення недоліків.

07.07.2020 до суду представником позивача подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2020 відкрито провадження у справі № 910/8765/20, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Згідно приписів ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Про розгляд Господарським судом міста Києва справи № 910/8765/20 позивач та відповідач повідомлялися належним чином, що підтверджується наступним.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 20.07.2020 була надіслана відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується відтиском печатки про відправлення на зворотному боці ухвали, на адресу місцезнаходження відповідача, вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 03062, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 67.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Позивач належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до ст. 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач письмового відзиву не надав, про відкриття провадження у справі повідомлявся належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведені положення, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості самостійно ознайомитись з ухвалою суду, в якій зазначено відомості щодо його провадження, яке є у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22.08.2019 між Фізичною особою-підприємцем Ігнатюк Тетяною Олександрівною (довіритель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна адвокатська компанія "ЮСЛ" (повірений) укладено Договір доручення № 270/19 (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору довіритель доручає, а повірений приймає на себе обов`язок від імені і за рахунок довірителя здійснити, в інтересах останнього, необхідний комплекс юридичних дій, пов`язаних з процедурою зміни статусу нерухомості, а саме юридичного оформлення переведення будинку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Салютна, буд. 38/2 у нежитлову споруду (об`єкт), включаючи зменшення суми пайового внеску у розвиток інфраструктури міст Києва.

Згідно з п. 2.1. Договору винагорода за виконання повіреним зобов`язань за цим Договором складає суму в гривнях, що є еквівалентом 2 400,00 доларів США за курсом НБУ на день здійснення платежу.

Відповідно до п. 2.2. Договору довіритель сплачує аванс у розмірі 70 % від загальної суми у відповідності до п. 2.1. цього Договору, до початку виконання робіт впродовж 3-х банківських днів після підписання даного Договору. До моменту отримання авансу повірений має право не приступати до виконання зобов`язань по Договору.

Довіритель сплачує повіреному 15 % від загальної суми у відповідності до п. 2.1. Договору після отримання звіту про проведення технічного обстеження (п. 2.3. Договору).

Згідно з п. 2.4. Договору довіритель сплачує повіреному 15 % від загальної суми у відповідності до п. 2.1. цього Договору після отримання довірителем витягу з реєстру прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення відповідно до п. 1.1. цього Договору.

Пунктом 2.5 Договору сторони погодили, що після виконання робіт та проведення розрахунків сторони підписують Акт здачі-приймання робіт відповідно до Розділу 5. Крім того, сторони підписують Акти здачі-приймання робіт та документації після виконання кожного з етапів, зазначених в Розділі 2 цього Договору.

Відповідно до п. 3.1.1. Договору повірений зобов`язується виконувати дане йому довірителем доручення, передбачене п.1.1. даного Договору. Відповідно до вказівок останнього, вимог даного Договору та чинного законодавства України.

Згідно з п. 4.1. Договору даний Договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін і діє до повного виконання взятих на себе сторонами зобов`язань відповідно до умов даного Договору.

Пунктом 4.2. Договору сторони погодили, що повірений зобов`язується виконати доручення довірителя в термін до 3 календарних місяців.

Відповідно до п. 8.2. Договору платником від імені довірителя по даному Договору може виступати Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Електросервіс».

На виконання умов Договору Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Електросервіс» від імені довірителя перераховано на рахунок відповідача 42 336,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 10860 від 27.08.2019 на суму 21 168,00 грн. та платіжним дорученням № 10861 від 27.08.2019 на суму 21 168,00 грн.

Позивач зазначає, що всупереч умов Договору, відповідач не виконав доручення довірителя в термін до 3 календарних місяців.

Позивач звертався до відповідача з претензією № 01/05-20 від 07.05.2020 щодо повернення коштів та сплати штрафних санкцій за невиконання зобов`язань за Договором.

У подальшому позивач звернувся до відповідача з листом № 01-28/20 від 27.05.2020 щодо відмови від Договору доручення № 270/19 від 22.08.2019 та повернення сплачених коштів.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, виходячи зі змісту ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як встановлено судом вище, 22.08.2019 між Фізичною особою-підприємцем Ігнатюк Тетяною Олександрівною (довіритель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна адвокатська компанія "ЮСЛ" (повірений) укладено Договір доручення № 270/19 (далі - Договір), відповідно до умов якого довіритель доручає, а повірений приймає на себе обов`язок від імені і за рахунок довірителя здійснити, в інтересах останнього, необхідний комплекс юридичних дій, пов`язаних з процедурою зміни статуту нерухомості, а саме юридичного оформлення переведення будинку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Салютна, буд. 38/2 у нежитлову споруду (об`єкт), включаючи зменшення суми пайового внеску у розвиток інфраструктури міст Києва.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 2.2. Договору довіритель сплачує аванс у розмірі 70 % від загальної суми у відповідності до п. 2.1. цього Договору, до початку виконання робіт впродовж 3-х банківських днів після підписання даного Договору. До моменту отримання авансу повірений має право не приступати до виконання зобов`язань по Договору.

Пунктом 4.2. Договору сторони погодили, що повірений зобов`язується виконати доручення довірителя в термін до 3 календарних місяців.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Електросервіс» від імені довірителя перераховано на рахунок відповідача 42 336,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 10860 від 27.08.2019 на суму 21 168,00 грн. та платіжним дорученням № 10861 від 27.08.2019 на суму 21 168,00 грн.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем доручення довірителя у термін, встановлений п. 4.2. Договору.

З огляду на викладене вище, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов`язання та не спростував заявлених позовних вимог, то за таких підстав суд дійшов висновку, що відповідачем були порушені зобов`язання, що обумовлені Договором доручення № 270/19 від 22.08.2019, тому заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 42 336,00 грн. основного боргу підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 679,53 грн. інфляційних втрат, 704,76 грн. 3 % річних, 4 742,09 грн. пені, 1 744,48 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 6.5. Договору повірений відповідає перед довірителем у випадку несвоєчасного або неналежного виконання доручення у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що розраховується від фактично сплаченої суми по Договору та нараховується за кожен день прострочки.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 4 742,09 грн. підлягають задоволенню у межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 679,53 грн. інфляційних втрат та 704,76 грн. 3 % річних підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача 1 744,48 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, суд зазначає наступне.

Статтею 536 Цивільного кодексу України внормовано, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 Цивільного кодексу України).

Договір, укладений між сторонами не містить умов щодо встановлення розміру процентів за користування чужими коштами, також розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у разі не виконання повіреним дій за договором доручення не встановлено законом або іншим актом цивільного законодавства, відтак у суду відсутні підстави для задоволення відповідних вимог.

Суд також зазначає, що відповідно до частини першої статті 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами за договором доручення, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Підсумовуючи наведене, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Ігнатюк Тетяни Олександрівни підлягають частковому задоволенню у розмірі 42 336,00 грн. основного боргу, 4 742,09 грн. пені, 704,76 грн. 3 % річних, 679,53 грн. інфляційних втрат.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У якості доказів понесення витрат на правову допомогу позивачем надано до суду Договір про надання правничої допомоги (юридичних послуг) від 06.05.2020, копію платіжного доручення № 2916 від 08.05.2020 про сплату 7 000,00 грн., Акт наданих послуг від 18.06.2020, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 6664/10 від 14.06.2018, ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1039788 від 18.06.2020.

Беручи до уваги, що позовні вимоги задоволено частково, вимоги про стягнення витрат з оплати послуг професійної правничої допомоги підлягають задоволенню у розмірі 6 756,78 грн.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов Фізичної особи-підприємця Ігнатюк Тетяни Олександрівни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна адвокатська компанія "ЮСЛ" про стягнення 50 206,86 грн. задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна адвокатська компанія "ЮСЛ" (03062, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 67, ідентифікаційний код 41821770) на користь Фізичної особи-підприємця Ігнатюк Тетяни Олександрівни ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 42 336 (сорок дві тисячі триста тридцять шість) грн. 00 коп. основного боргу, 4 742 (чотири тисячі сімсот сорок дві) грн. 09 коп. пені, 704 (сімсот чотири) грн. 76 коп. 3 % річних, 679 (шістсот сімдесят дев`ять) грн. 53 коп. інфляційних втрат, 6 756 (шість тисяч сімсот п`ятдесят шість) грн. 78 коп. витрат на професійну правничу допомогу, 2 028 (дві тисячі двадцять вісім) грн. 96 коп. судового збору.

3.У іншій частині позjву - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 24.11.2020

Суддя С. В. Стасюк