ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" листопада 2020 р. Справа № 924/667/20

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заярнюка І.В., за участю секретаря судового засідання Виноградова Б.С., розглянувши матеріали справи

за позовом Державного підприємства Радгосп "Лісовогринівецький", Хмельницька обл., Хмельницький р-н, с. Лісові Гринівці,

до 1. Державного підприємства "Хмельницьке", Хмельницька обл., Хмельницький р-н,

с. Лісові Гринівці,

2. Хмельницької районної державної адміністрації, м. Хмельницький

про 1. визнання недійсним Розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації №354/09-р від 02 квітня 2009 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування ДП "Хмельницьке" на земельні ділянки на території Лісовогринівецької сільської ради;

2. визнання недійсним виданий ДП "Хмельницьке" Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 16,3983 га у межах згідно з планом на території Лісовогринівецької сільської ради, серія ЯЯ №334679 від 30.04.2009 року;

3. скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :04:001:0667 площею 16,3983 га, що розташована за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, Лісовогриівецька сільська рада та держану реєстрацію прав постійного користування земельною ділянкою згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №334679 від 30.04.2009 року

Представники учасників справи:

Позивача :Назаренко В.В., представник за ордером серії ХМ №015355 від 23.07.20р.

Відповідача 1: не з`явився

Відповідач 2: не з`явився

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Встановив: позивач звернувся до суду з позовом, в якому, просить суд визнати недійсним Розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації №354/09-р від 02.квітня 2009 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування ДП "Хмельницьке" на земельні ділянки на території Лісовогринівецької сільської ради; визнати недійсним виданий ДП "Хмельницьке" Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 16,3983 га у межах згідно з планом на території Лісовогринівецької сільської ради, серія ЯЯ №334679 від 30.04.2009 року; скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :04:001:0667 площею 16,3983 га, що розташована за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, Лісовогриівецька сільська рада та держану реєстрацію прав постійного користування земельною ділянкою згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №334679 від 30.04.2009 року

В обґрунтування позовної заяви зазначено, зокрема, що 28 вересня 1951 року сільськогосподарській артілі (колгоспу) «Перемога» села Лісових Гринівці Ружичнянського району Камянець-Подільської області УРСР було передано в безплатне і безстрокове користування, тобто довічно, земля в кількості 2628,2 га, що підтверджується Державним актом на вічне користування землею колгоспами № 536253. 29.04.1957 року на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Перемога» с. Л. Гринівці та с. Скаржниці про створення на базі колгоспу «Перемога» радгоспу лікарських рослин та постанови Хмельницького бюро обкому КП України та облвиконкому від 29.04.1957 р. «Про перехід колгоспу в радгосп Міністерства охорони здоров`я» було створено радгосп лікарських рослин.

Зазначає, що рішенням Лісовогринівецької сільради №1 від 18.01.1991 р. схвалено, матеріали інвентаризації земель 1990р., розроблені земельною комісією за участю спеціалістів філіалу Інституту "УкрНДІземпроект" згідно з додатками №1, 2, 3 та встановлено на довічне право власності земель радгоспу лікарських рослин с. Лісові Гринівці ;в кількості 2628,2 га, що підтверджується державним актом на вічне користування землею колгоспами № 536253.

На думку позивача, право постійного користування земельною ділянкою, розташованою на території Хмельницького району навколо сіл Лісові Гриніві та Скаржниці перейшло до радгоспу «Лісовогринівецький» в межах географічних координат відповідно до державного акту на вічне користування землею колгоспами № 536253 в порядку правонаступництва у складі іншого майна разом, в тому числі, з об`єктами нерухомого майна, розташованими на частинах земельних ділянок в селах Лісові Гринівці та Скаржниці, а держава визнає цей факт на підставі ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".

Як наголошує позивач, відповідно до наказу про проведення інвентаризації №2 від 01.02.2018р., вирішено провести інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів; товарно- матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження. Рішенням №12 Лісовогринівецької сільської ради від 29 березня 2018 року, державному підприємству Радгоспу «Лісовогринівецький» було надано дозвіл на проведення інвентаризації та розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що належить на праві вічного користування Радгоспу «Лісовогринівецький» згідно Державного акту на вічне користування землею колгоспами від 28.09.1951 р: №536253, орієнтовною площею 2628,2 га, що розташовані на території села Лісові Гринівці та села Скаржниці Хмельницького району Хмельницької області. Однак при проведенні інвентаризації було встановлено, що в Державному земельному кадастрі, всередині географічних координат згідно Державного акту на вічне користування землею колгоспами №536253 від 28 вересня 1951р., наявні відомості про державну реєстрацію за Державним підприємством «Хмельницьке» згідно Державного акту від 30.04.2009 №ЯЯ 334679, виданого на підставі Розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 02.04.2009 №354/09-р, права постійного користування земельною ділянкою, кадастровий' ' номер :04:001:0667 площею 16,3983 га цільове призначення 01.01. для ведення товарного сільського виробництва, державна власність.

У відзиві на позов відповідач (Хмельницька районна державна адміністрація) зазначає, що при реорганізації юридичної особи до її правонаступника переходить майно (права та обов`язки) реорганізованої особи. З вище зазначеного вбачається, що Сільськогосподарська артіль (колгосп) «Перемога» не ліквідувалась, а перетворилась (перейшла) в Радгосп лікарських рослин, який перереєстровано на радгосп «Лісогринівецький», на базі частини отриманого майна та майнових прав радгоспу «Лісогринівецький» наказом УДК «Украфітотерапія» від 20.02.2001 № 9 створено Держгосп «Хмельницький», правонаступником якого є ДП «Хмельницький». Реорганізація вказаних юридичних осіб не призвела до припинення діяльності підприємства, яке продовжувало свою діяльність як державне підприємство. Також просить суд застосувати факт спливу позовної давності. Відповідачем також подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ст.231 ГПК України.

У відзиві на позов відповідач (Державне підприємство "Хмельницьке") проти позову заперечує, зазначає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Наголошує на тому, що протягом часу з 19 липня 1991 року, як дати взяття на облік позивача в ГУ ДПС у Хмельницькій області (Хмельницький р-н), як юридичної особи - ДП Радгосп «Лісовогринівецький», до 02 квітня 2009 року, що є датою Розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації №354/09, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право постійного користування ДП «Хмельницьке» на спірну земельну ділянку, на території Лісовогринівецької сільської ради, Верховною Радою України позивач не звертався за оформленням права власності, або права постійного користування спірною земельною ділянкою, в установленому Законом порядку, а відтак такого права не набув. Також просить суд застосувати факт спливу позовної давності. Відповідачем також подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ст.231 ГПК України.

У відповіді на відзив позивач наголошує на тому, що з огляду на заявлені Позивачем вимоги, суб`єктний склад сторін, даний спір відноситься до юрисдикції господарського суду. Також зазначає, що радгосп «Лісовогринівецький» є правонаступником колгоспу «Перемога» та радгоспу лікарських рослин.

На думку позивача, майнові права, в т.ч. право постійного користування земельною ділянкою, розташованою на території Хмельницького району навколо сіл Лісові Гринівці та Скаржниці перейшло до радгоспу «Лісовогринівецький» в межах географічних координат відповідно до державного акту на вічне користування землею колгоспами № 536253 від 1951 року в порядку правонаступництва у складі іншого майна разом, в тому числі, з об`єктами нерухомого майна, розташованими на частинах земельних ділянок в селах Лісові Гринівці та Скаржниці, а держава визнає цей факт на підставі ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Відповідачі представників у судове засідання не направили.

Розглядом наявних матеріалів справи встановлено таке.

Як встановлено у Постанові Вищого господарського суду України від 10.05.2011р. по справі № 15/1135 (в межах справи за позовом ДП "Хмельницьке" до Хмельницької районної державної адміністрації, за участю третіх осіб: Управління Держкомзему у Хмельницькому районі, СПД, ДП "Хмельницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", Відділу архітектури та містобудування та житлово-комунального господарства та Лісовогринівецької сільської ради про визнання за позивачем права постійного користування на земельні ділянки загальною площею 203,32 га.) 28.09.1951 року відповідно до державного акта на вічне користування землею колгоспами № 536253 сільськогосподарській артілі (колгоспу) "Перемога" села Лісових Гринівців Ружичнянського району Камянець-Подільської області УРСР було передано в безплатне і безстрокове користування земля загальною площею 2628,2 га згідно із відповідним планом і описом меж.

29.04.1957 року на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу "Перемога" про створення на базі колгоспу "Перемога" радгоспу лікарських рослин (архівний витяг з протоколу загальних зборів від 29.10.2008р. №01-12/829) та постанови Хмельницького бюро обкому КП України та облвиконкому від 29.04.1957 р. "Про перехід колгоспу в радгосп Міністерства охорони здоров`я" було створено радгосп лікарських рослин.

Із наданого у матеріали справи рішення Лісовогринівецької сільради №1 від 18.01.1991 р. вбачається, що останнім схвалено матеріали інвентаризації земель, розроблені земельною комісією за участю спеціалістів філіалу Інституту "УкрНДІземпроект" згідно з додатками №1, 2, 3 .

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.1991р. № 380 "Про збільшення виробництва лікарської рослинної сировини і препаратів з неї", спеціалізовані радгоспи по вирощуванню лікарських рослин передані Українському державно-акціонерному консорціуму "Укрфітотерапія".

Як встановлено у Постанові Вищого господарського суду України від 10.05.2011р. по справі № 15/1135 27.05.1993 р. розпорядженням представника Президента України радгосп лікарських рослин перереєстровано на радгосп "Лісовогринівецький" державної форми власності.

Рішенням загальних зборів директорів консорціуму "Укрфітотерапія" від 22.01.2001 р. (протокол №1) на базі радгоспу "Лісовогринівецький" створено держгосп "Хмельницький" по виробництву насінево-садивного матеріалу.

20.02.2001 р. на виконання цього рішення прийнято наказ УДК "Укрфітотерапія" № 9, яким Державному господарству "Хмельницький" передано основні засоби і сільгоспугіддя згідно з додатком на загальну суму 2454821,02 грн. та землі, які знаходились у користуванні радгоспу.

Згідно акта приймання-передачі земельних ділянок від 23.02.2001 р., радгосп "Лісовогринівецький" передав, а Держгосп "Хмельницький" прийняв земельні ділянки загальною площею 1987,6 га.

Відповідно до Розпорядження КМ України № 158-р від 13.04.07р. Радгосп «Лісовогринівецький» віднесено до сфери управління Мінагрополітики.

Як встановлено у рішенні Хмельницького міськрайонного суду по справі № 686/13875/18 від 06.12.2018 (за позовом ОСОБА_1 до ДП Радгосп «Лісовогринівецький» про визнання недійсним державного акту від 28.09.1951 року на вічне користування землею колгоспами № 536253) оскільки радгосп «Лісовогринівецький» є правонаступником колгоспу «Перемога» та радгоспу лікарських рослин, до нього перейшло право користування земельною ділянкою, якою користувались підприємства-попередники, в межах відповідно до державного акту на вічне користування землею колгоспами № 536253.

Суд констатував (у рішенні по справі № 686/13875/18 від 06.12.2018), що ні право користування артілі Перемога, ні право користування радгоспу лікарських рослин та Радгоспу «Лісовогринівецький» земельними ділянками не припинено, тому не могла визначатись подальша доля земель, які знаходились в постійному користуванні колгоспу Перемога, а в подальшому радгоспу лікарських рослин та Радгоспу «Лісовогринівецький».

Розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 02.04.2009 №354/09-р затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування ДП «Хмельницьке» на земельні ділянки на території Лісовогринівецької сільської ради загальною площею 684,97 га.

На підставі розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 02.04.2009 №354/09-р видано ДП «Хмельницьке» Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 30.04.2009 № ЯЯ 334679 площею 16,3983 га цільове призначення 01.01. для ведення товарного сільського виробництва, кадастровий номер :04:001:0667.

Зважаючи на викладене, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Позивач у своїй позовній обґрунтовує порушення своїх прав неврахуванням наявністю в Державному земельному кадастрі, всередині географічних координат згідно Державного акту на вічне користування землею колгоспами №536253 від 28 вересня 1951р., відомостей про державну реєстрацію за Державним підприємством «Хмельницьке» згідно Державного акту від 30.04.2009 №ЯЯ 334679, виданого на підставі Розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 02.04.2009 №354/09-р, права постійного користування земельною ділянкою, кадастровий номер 825083600:04:001:0667 площею 16,3983 га цільове призначення 01.01. для ведення товарного сільського виробництва, державна власність.

Як вбачається із матеріалів справи , 28.09.1951 року відповідно до державного акта на вічне користування землею колгоспами № 536253 сільськогосподарській артілі (колгоспу) "Перемога" села Лісових Гринівців Ружичнянського району Камянець-Подільської області УРСР було передано в безплатне і безстрокове користування земля загальною площею 2628,2 га згідно із відповідним планом і описом меж.

27.05.1993 р. розпорядженням представника Президента України радгосп лікарських рослин перереєстровано на радгосп "Лісовогринівецький" державної форми власності (як встановлено у Постанові Вищого господарського суду України від 10.05.2011р. по справі № 15/1135 (в межах справи за позовом ДП "Хмельницьке" до Хмельницької районної державної адміністрації, за участю третіх осіб: Управління Держкомзему у Хмельницькому районі, СПД, ДП "Хмельницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", Відділу архітектури та містобудування та житлово-комунального господарства та Лісовогринівецької сільської ради про визнання за позивачем права постійного користування на земельні ділянки загальною площею 203,32 га.) .

29.04.1957 року на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу "Перемога" про створення на базі колгоспу "Перемога" радгоспу лікарських рослин (архівний витяг з протоколу загальних зборів від 29.10.2008р. №01-12/829) та постанови Хмельницького бюро обкому КП України та облвиконкому від 29.04.1957 р. "Про перехід колгоспу в радгосп Міністерства охорони здоров`я" було створено радгосп лікарських рослин.

Як встановлено у рішенні Хмельницького міськрайонного суду по справі № 686/13875/18 від 06.12.2018 (за позовом ОСОБА_1 до ДП Радгосп «Лісовогринівецький» про визнання недійсним державного акту від 28.09.1951 року на вічне користування землею колгоспами № 536253) оскільки радгосп «Лісовогринівецький» є правонаступником колгоспу «Перемога» та радгоспу лікарських рослин, до нього перейшло право користування земельною ділянкою, якою користувались підприємства-попередники, в межах відповідно до державного акту на вічне користування землею колгоспами № 536253.

Суд констатував (у рішенні по справі № 686/13875/18 від 06.12.2018 ), що ні право користування артілі Перемога, ні право користування радгоспу лікарських рослин та Радгоспу «Лісовогринівецький» земельними ділянками не припинено тому не могла визначатись подальша доля земель, які знаходились в постійному користуванні колгоспу Перемога, а в подальшому радгоспу лікарських рослин та Радгоспу «Лісовогринівецький».

Згідно з ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012р. вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу №5-рп/2013, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013р. зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. № 11-рп/2012).

З наведених приписів Конституції України та рішень Конституційного Суду України вбачається декларування законодавцем безумовного права кожного, на чию користь ухвалено судове рішення, на його виконання.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Згідно з преамбулою та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини та згідно з рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є джерелом права.

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18), згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Тому рішення Хмельницького міськрайонного суду по справі № 686/13875/18 від 06.12.2018 не може бути поставлене під сумнів, а прийняте рішення не може йому суперечити, обставини, встановлені у цьому рішенні, не потребують доказування.

Однак, розпорядженням Хмельницької районної державної адміністрації від 02.04.2009 №354/09-р затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування ДП «Хмельницьке» на земельні ділянки на території Лісовогринівецької сільської ради загальною площею 684,97 га.

На підставі розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 02.04.2009 №354/09-р видано ДП «Хмельницьке» Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 30.04.2009 № ЯЯ 334679 площею 16,3983 га цільове призначення 01.01. для ведення товарного сільського виробництва, кадастровий номер :04:001:0667.

Норма ст.125 Земельного кодексу України не обмежує і не скасовує вже діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року. Оскільки, відповідно до абз.2 п.5 Постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української PCP» - громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до ч.З ст.15 ЗК УРСР - земля, яку займають колгоспи, закріплюється за ними в безстрокове користування. Зазначеним спростовуються твердження відповідача (Державне підприємство "Хмельницьке") про те, що право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Суд також не приймає до уваги твердження відповідача (Державне підприємство "Хмельницьке") про те що протягом часу з 19 липня 1991 року (дати взяття на облік позивача в ГУ ДПС у Хмельницькій області) до 02 квітня 2009 року, позивач не звертався за оформленням права власності, або права постійного користування спірною земельною ділянкою, в установленому Законом порядку, а відтак такого права не набув. Так, згідно Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2005р. у справі № 1-17/2005 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України, Конституційний Суд України дійшов висновків про те, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, а в п.5.6. цього Рішення Конституційний Суд України встановив, що є підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.16 ЗК УРСР 1970 р. надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки.

Відповідно до ст.144 ЗК УРСР 1970 р. (введено в дію з 01.01.1971 р.) та ст. 80 ЗК УРСР 1990 р. (введено в дію з 15.03.1991 р.) землями запасу визнаються всі землі, не передані у власність або не надані у постійне (безстрокове або довгострокове за ЗК УРСР 1970 р.) користування. До них належать також землі, право власності або користування якими припинено відповідно до статей 27 і 28 цього Кодексу (припинення права користування землею). Цю ж вимогу містить Постанова ВР УРСР Про земельну реформу. А, отже, однією з обов`язкових ознак земель запасу є беззаперечне припинення права постійного користування ними попередніми користувачами.

Згідно норм ст.4 ЗК УРСР 1990 p. землі сільськогосподарських науково-дослідних установ і навчальних закладів та їх дослідних господарств, учбових господарств навчальних закладів, державних сортовипробувальних станцій і сортодільниць, елітно-насінницьких і насінницьких господарств, племінних заводів, племінних радгоспів і конезаводів, господарств по вирощуванню хмелю, ефіроолійних, лікарських рослин, фруктів і винограду не можуть передаватись у колективну та приватну власність, а залишаються в державній власності виключно для зазначених цілей.

Відповідно до ч.І ст.24 ЗК України державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Суд вважає, що ні право користування артілі Перемога, ні право користування радгоспу лікарських рослин та Радгоспу «Лісовогринівецький» земельними ділянками не припинено , тому не могла визначатись подальша доля земель, які знаходились в постійному користуванні колгоспу Перемога, а в подальшому радгоспу лікарських рослин та Радгоспу «Лісовогринівецький».

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За змістом ч.5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Підстави припинення права користування земельною ділянкою визначені статтею 141 ЗК України.

Згідно з частиною п`ятою статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Пояснення відповідачів про те, що позивач не набув права постійного користування спірною земельною ділянкою, в установленому Законом порядку, не мають істотного значення у справі, оскільки на час видачі державного акту на вічне користування землею колгоспами № 536253, радгосп повністю володів правом щодо спірної ділянки, а відтак прийняття Розпорядження Хмельницькою РДА №354/09-р від 02 квітня 2009 року, видача ДП "Хмельницьке" Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі (кадастровий номер :04:001:0667) призвело до порушення прав та інтересів позивача.

Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним Розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації №354/09-р від 02.квітня 2009 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування ДП "Хмельницьке" на земельні ділянки на території Лісовогринівецької сільської ради; визнання недійсним виданий ДП "Хмельницьке" Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 16,3983 га у межах згідно з планом на території Лісовогринівецької сільської ради, серія ЯЯ №334679 від 30.04.2009 року є обґрунтованим та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :04:001:0667 площею 16,3983 га, що розташована за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, Лісовогриівецька сільська рада та держану реєстрацію прав постійного користування земельною ділянкою згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №334679 від 30.04.2009 року суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення порушень будь-яких його прав на землю, в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади; наслідком судового рішення у разі задоволення позову має бути захист та відновлення порушеного права позивача.

Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 1 ст. 182 Цивільного кодексу України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 Земельного кодексу України).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За приписами ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. 1, 2 ч.1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають: право власності; речові права, похідні від права власності, у тому числі право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Відповідно до ст. 9, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суб`єкти державної реєстрації прав проводять державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляють у їх реєстрації, забезпечують ведення Державного реєстру прав.

Згідно ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Так, реєстрація речових прав на землю проводиться відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які є спеціальними нормами для застосування у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст. 26 вказаного Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про держаний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Стаття 24 Закону України «Про держаний земельний кадастр» встановлює, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Відповідно до статті 6 "Про Державний земельний кадастр" (надалі - Закон) ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюється державним кадастровим реєстратором.

У відповідності до статті 16 Закону земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно.

Частина 10 статті 24 вищезазначеного Закону, визначає що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника.

Згідно п.6 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року за № 1051 до повноважень державних кадастрових реєстраторів Держгеокадастру та його територіальних органів належать: здійснення реєстрації заяв про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру; заяв про відкликання заяв про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру; заяв про надання відомостей з Державного земельного кадастру; повідомлень про виявлення помилок, допущених під час ведення Державного земельного кадастру; заяв про виправлення технічних помилок, допущених під час ведення Державного земельного кадастру; заяв про внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру; заяв в електронній формі про отримання відомостей з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації; формування поземельних книг на земельні ділянки, внесення записів до них, забезпечення їх зберігання; присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам; тощо.

Пунктом 29 вищенаведеного порядку земельної ділянки є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Кадастровий номер земельної ділянки присвоюється за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру. Кадастровий номер присвоюється земельній ділянці незалежно від форми власності. У разі переходу права власності на земельну ділянку від однієї особи до іншої, виникнення інших, крім права власності, речових прав на земельну ділянку, зміни речових прав на земельну ділянку, інших відомостей про неї кадастровий номер не змінюється.

Згідно пункту 56 Порядку державний кадастровий реєстратор несе відповідальність за: ведення Поземельної книги відповідно до вимог, зазначених у цьому Порядку; відповідність відомостей, зазначених у Поземельній книзі, відомостям, зазначеним у документах, що є підставою для їх внесення; тотожність відомостей, зазначених у паперовій та електронній (цифровій) формі Поземельної книги. До Державного земельного кадастру державними кадастровими реєстраторами вносяться відомості (зміни до них), зазначені у пунктах 21 - 25 цього Порядку, про об`єкти Державного земельного кадастру.

Внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру здійснюється виключно на підставі та відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр" та цього Порядку, (пункти 66 та 67 Порядку).

Відповідно до п.п.49-52 вищенаведеного порядку Поземельна книга ведеться за формою згідно з додатком 8 під час державної реєстрації земельної ділянки, внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про зареєстровані земельні ділянки (в тому числі у разі їх поділу чи об`єднання, а також відновлення їх меж) відповідно до пунктів 107-137 цього Порядку. Поземельна книга в електронній (цифровій) формі відкривається шляхом її формування за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру з використанням даних електронного документа. Поземельна книга в електронній (цифровій) формі засвідчується електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора. Не завірені електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора записи у Поземельній книзі в електронній (цифровій) формі вважаються недійсними. Дата відкриття Поземельної книги є датою державної реєстрації земельної ділянки. Номером Поземельної книги є кадастровий номер земельної ділянки. Внесення відомостей до Поземельної книги в електронній (цифровій) формі є внесенням відомостей до Державного земельного кадастру. До Поземельної книги в електронній (цифровій) формі додаються електронні копії документів, що є підставою для внесення відомостей до неї.

Пунктом 60-62 вказаного Порядку визначено, що запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою. Державний кадастровий реєстратор письмово повідомляє протягом трьох робочих днів особу, на яку зареєстрована земельна ділянка, про скасування (поновлення) запису за формою згідно з додатком 10.

Суд звертає увагу на те, що Законом України від 05.12.2019 № 340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набув чинності 16.01.2020, було внесені відповідні зміни до земельного законодавства з питання скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Так, статтею 79-1 Земельного кодексу України унормовано, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі:

поділу або об`єднання земельних ділянок;

скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації;

якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», не було зареєстровано протягом року з вини заявника.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень)». Аналогічні зміни внесені до частини 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр.

Крім того, частина десята статті 24 Закону передбачає, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

У разі скасування державної реєстрації з підстав, зазначених в абзацах третьому і четвертому частини десятої, державний кадастровий реєстратор у десятиденний строк повідомляє про це особу, за заявою якої здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, а в разі наявності зареєстрованих речових прав на неї - суб`єктів таких прав (пункт 11 статті 24 Закону).

При цьому, відповідно до частини 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 05.12.2019 № 340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Як вбачається із матеріалів справи, в Державному земельному кадастрі наявні відомості про державну реєстрацію за Державним підприємством «Хмельницьке» згідно Державного акту від 30.04.2009 №ЯЯ 334679, виданого на підставі Розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 02.04.2009 №354/09-р, права постійного користування земельною ділянкою, кадастровий номер :04:001:0667 площею 16,3983 га цільове призначення 01.01. для ведення товарного сільського виробництва, державна власність.

Оскільки судом встановлено та не потребує доказуванню факт законності користування спірною земельною ділянкою позивачем, тому вимога про скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :04:001:0667 площею 16,3983 га, що розташована за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, Лісовогриівецька сільська рада та держану реєстрацію прав постійного користування земельною ділянкою згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №334679 від 30.04.2009 року підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При вирішенні спору судом взято до уваги, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Враховуючи встановлені судом обставини, вищевказані норми законодавства, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідачами також подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ст.231 ГПК України. На думку відповідачів, спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі № 910/1809/18, провадження № 12-148гс19.

Відповідно до частин другої та третьої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

ГПК України установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункти 6, 10, 15 частини першої статті 20 цього Кодексу).

Натомість відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі № 910/1809/18, провадження № 12-148гс19.

При цьому визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами другою та третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною статтею та статтями 118, 122 ЗК України.

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі № 910/1809/18, провадження № 12-148гс19.

У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного права особи (зокрема, права власності , користування на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі № 910/1809/18, провадження № 12-148гс19.

Прийняття органом державної влади або місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто таке рішення є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб.

У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно зі статтею 16 ЦК України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникли в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Відтак рішення органу державної влади або місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта, може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі № 910/1809/18, провадження № 12-148гс19.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, або прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, може скористатися способом захисту, прямо передбаченим нормою матеріального права.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним і Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Має значення також і суб`єктний склад саме сторін правовідносин та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі № 910/1809/18, провадження № 12-148гс19.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а згідно із пунктом 1 частини першої статті 231 цього Кодексу господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Наведені норми процесуального права підлягають застосуванню, якщо позов подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення до господарського суду у випадках, коли предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі № 910/1809/18, провадження № 12-148гс19.

Суд розглядаючи клопотання відповідачів про закриття провадження у справі на підставі п.1 ст.231 ГПК України в межах їх доводів і вимог, вважає, що вимога про визнання недійсним рішення суб`єкта владних повноважень (із подальшим визнання недійсним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою; скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки) у сфері земельних відносин, ухваленого на користь юридичної особи, в якої з цього рішення виникли відповідні права та обов`язки, безпосередньо стосується прав та обов`язків цієї особи, тому відповідний спір має розглядатися судом за правилами ГПК України. Наведене відповідає висновкам, викладеним раніше Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №361/3009/16-ц, 07 листопада 2018 року у справах № 488/6211/14-ц та № 488/5027/14-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 485/1472/17, від 15 травня 2019 року у справах № 522/7636/14-ц та № 469/1346/18, від 26 червня 2019 року у справі № 911/2258/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, відступати від яких немає правових підстав.

З урахуванням наведених правових позицій Великої Палати Верховного Суду суд доходить висновку, що спір між сторонами належить до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін. Відтак, позивач обґрунтовано звернувся з даним позовом до господарського суду і справа є такою, що підлягає розгляду господарським судом. Тому у клопотаннях відповідачів про закриття провадження у справі на підставі п.1 ст.231 ГПК України належить відмовити.

Щодо позиції відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, судом враховується, що відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Так, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 13.02.2018 року у справі №910/9452/17).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252 - 255 ЦК.

За змістом вказаних норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень статей 256, 267 Цивільного кодексу України можливість захисту в судовому порядку цивільного права обмежена позовною давністю, яка застосовується судом лише за заявою сторони у спорі та саме з урахуванням причин пропущення позовної давності.

При цьому, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

За змістом п. 2.2 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів" позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлення (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, ; 6-2376цс16 від 19.04.2017 р.).

Слід зазначити, що оскільки позовна давність законом визначена як строк, для правильного застосування правил про позовну давність, принципове значення має встановлення початку перебігу такого строку.

За змістом вказаної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому, початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду пов`язується як з об`єктивним моментом - наявністю порушення прав особи, так і з суб`єктивним, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Як зазначає Верховний Суд України у постанові від 27.05.2014р. у справі №3-23гс14 (5011-32/13806-12), визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Верховний Суд України у постанові від 22.04.2015р. у справі № 6-48цс15 зазначив, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, виникнення права на позов пов`язане не з моментом порушення цивільного права суб`єкта, що його реалізує, а з моментом, коли він довідався або міг довідатись про таке порушення, зважаючи при цьому на суб`єктивні та об`єктивні чинники, такі як усвідомлення порушення його права, наявність достатнього обсягу інформації, яка б давала можливість усвідомити те, що право порушено, наявність права на захист інтересів (обсяг повноважень, у тому числі процесуальних, для захисту права).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним Розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації №354/09-р від 02 квітня 2009 року; визнати недійсним виданий ДП "Хмельницьке" Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 30.04.2009 року; скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки.

Відповідно до наказу про проведення інвентаризації №2 від 1 лютого 2018р., вирішено провести інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, товарно- матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження.

Рішенням №12 Лісовогринівецької сільської ради від 29 березня 2018 року, державному підприємству Радгоспу «Лісовогринівецький» було надано дозвіл на проведення інвентаризації та розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що належить на праві вічного користування Радгоспу «Лісовогринівецький».

Як зазначає позивач, при проведенні інвентаризації, виготовлені ДП Радгосп «Лісовогринівецький» технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що належить на праві вічного користування Радгоспу «Лісовогринівецький» (Код ) згідно Державного акту на вічне користування землею колгоспами від 28.09.1951р. №536253, орієнтовною площею 2628,2 га, що розташовані на території села Лісові Гринівці та села Скаржниці Хмельницького району, Хмельницької області, та внесенні відомостей про дану земельну ділянку до Державного земельного кадастру, було встановлено, що в Державному земельному кадастрі, всередині географічних координат згідно Державного акту на вічне користування землею колгоспами №536253 від 28 вересня 1951р., наявні відомості про державну реєстрацію за Державним підприємством «Хмельницьке» (Код ), згідно Державного акту від 30.04.2009 №ЯЯ 334679, виданого на підставі Розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 02.04.2009 №354/09-р, права постійного користування земельною ділянкою, кадастровий номер :04:001:0667 площею 16,3983 га цільове призначення 01.01. для ведення товарного сільського виробництва, державна власність.

Таким чином, перебіг позовної давності у даному випадку для позивача почався з 29 березня 2018 року, а отже строк позовної давності для звернення із вказаним позовом до суду не пропущено. Позивач звернувся з позовом до суду 29.05.2020р., тобто в межах строку позовної давності.

Беручи до уваги викладене, висновок відповідача щодо пропуску строку позовної давності позивачем у даній справі є необґрунтованим.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пп.62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Таким чином, дослідивши та надавши правову оцінки вказаним позивачем обставинам на думку суду, позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права у межах строку позовної давності, а тому заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Витрати зі сплати судового збору згідно зі ст. 129 ГПК України покладаються на відповідачів у зв`язку задоволенням позову.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 20, 24, 30, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації №354/09-р від 02.квітня 2009 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування ДП "Хмельницьке" на земельні ділянки на території Лісовогринівецької сільської ради.

Визнати недійсним виданий ДП "Хмельницьке" Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 16,3983 га у межах згідно з планом на території Лісовогринівецької сільської ради, серія ЯЯ №334679 від 30.04.2009 року.

Скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :04:001:0667 площею 16,3983 га, що розташована за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, Лісовогриівецька сільська рада та держану реєстрацію прав постійного користування земельною ділянкою згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №334679 від 30.04.2009 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26.11.2020р.

Суддя І.В. Заярнюк

Віддрук. 4 прим.: всім реком. з повід.про вручення

1 - до справи

2 - Позивач: Державне Підприємство Радгосп "Лісовогринівецький", 31340, Хмельницька обл., Хмельницький р-н, с. Лісові Гринівці, вул. Центральна, 4

3- Відповідач - 1: Державне підприємство "Хмельницьке", 31340, Хмельницька обл., Хмельницький р-н, с. Лісові Гринівці, вул. Центральна. 4

4- Відповідач - 2: Хмельницька районна державна адміністрація, 29000, м. Хмельницький, вул. Кам`янецька, 122/2