ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2020 р. Справа№ 910/22947/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Стародуб М.Ф.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 06.08.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.05.2019

у справі №910/22947/17 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології"

до Державного підприємства "Молдовська залізниця" (відповідач - 1)

Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2" (відповідач - 2)

про стягнення коштів

В судовому засіданні 06.08.2020 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові Технології" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Молдовська залізниця", Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2" про стягнення солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 лізингових платежів в сумі 10 000,00 доларів США, а також стягнення з відповідача-1 лізингових платежів в сумі 7 879 680,00 доларів США, мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем-1 зобов`язань за договором оренди №02/12-97 від 31.12.1997 (в редакції змін від 05.01.1998) щодо оплати лізингових платежів, а також невиконанням відповідачем-2 зобов`язань за договором поруки №П/01-17 від 22.07.2002, укладеним в забезпечення вказаного договору оренди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 у справі №910/22947/17 провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що предметом позову у даній справі є солідарне стягнення з відповідачів за договором оренди №02/12-97 від 31.12.1997 (з відповідача-1) та договором поруки №П/01-17 від 22.07.2002 (з відповідача-2) заборгованості по лізинговим платежам, штрафу та відсотків за прострочення виконання зобов`язання. При цьому, позивач набув права вимоги до відповідачів, уклавши з Фірмою "Nistas GmbH" договір №3 від 21.11.2005 про уступку права вимоги за договором оренди №02/12-97 від 31.12.1997 та договором поруки №П/01-17 від 22.07.2002.

Відповідач-1 є резидентом Республіки Молдова, а тому спір у справі виник між резидентом та нерезидентом України з договору оренди.

Як встановив суд першої інстанції, у даній справі існує спір стосовно легітимності (факту підписання) додаткових угод до договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997, які стосуються домовленостей сторін щодо підсудності судам України спорів, які виникають з цього договору оренди і матеріали справи не містять доказів щодо волевиявлення відповідача-1 на встановлення між ним та відповідачем-2 договірних правовідносин, в тому числі щодо забезпечення останнім порукою виконання зобов`язань відповідача-1, зокрема, щодо сплати лізингових платежів за договором оренди №02/12-97.

Водночас, місцевий господарський суд в обґрунтування закриття провадження у справі послався на наявність іншої справи №910/11287/16, предметом позову у якій є відшкодування збитків, спричинених лізингодавцю (позивач - ТОВ "Трансзалізничсервіс") неповерненням предмету лізингу у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням лізингоотримувачем (ДП "Молдавська залізниця") зобов`язань по сплаті лізингових платежів за договором оренди №02/12-97 від 31.12.1997, зміненого угодою від 05.01.1998. Вимога у справі №910/11287/16 заявлена солідарно до ДП "Молдавська залізниця" (лізингоотримувачем) та ТОВ "Іволга-2" (поручитель). При цьому, позивач (ТОВ "Трансзалізничсервіс") набув права вимоги до відповідачів, уклавши з Фірмою "Nistas GmbH" договір №20/10/2012 від 21.11.2005 про уступку права (вимоги) за договором оренди №02/12-97 від 31.12.1997 та договором поруки №П/01-17 від 22.07.2002.

Провадження у справі №910/11287/16 було закрито постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2018 з тих підстав, що незважаючи на те, що ТОВ "Іволга-2" є резидентом України, заявлені у справі до нього вимоги не належать до юрисдикції господарських судів України, оскільки спірні правовідносини виникли не з договору поруки, не з договору про відступлення права вимоги, а з основного договору оренди, який укладений з нерезидентом України, а резидентом Республіки Молдова, тому, з огляду на ст. 9 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 1 та ст.ст. 5, 25, 26 Закону України "Про міжнародне приватне право", а також ст. 514 ЦК України, при вирішенні цих правовідносин слід застосовувати умови основного договору, в яких міститься арбітражне застереження, а тому вирішення спору, який виник з договору оренди (між Фірмою "Nistas GmbH" та відповідачем-1), не належить до юрисдикції господарських судів України.

З огляду на наведене, а також положення ч. 4 ст. 75 ГПК України, суд першої інстанції, врахувавши предмет та підстави позовів у справі №910/11287/16 та у даній справі №910/22947/17, а також суб`єктний склад сторін спорів, дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач 12.06.2019 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі, обставинам справи.

Апелянт вказує, що в умовах основного договору відсутнє арбітражне застереження, а перелічені судом в оскаржуваній ухвалі норми законодавства не вказують на те, що спірні правовідносини щодо поручителя виникли не з договору поруки та у зв`язку з чим необхідно застосувати умови основного договору.

Апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала не містить мотивів відхилення аргументів позивача, зокрема, щодо того, що у даній справі відповідач - 2 має місцезнаходження на території України, рухоме майно відповідача - 1 знаходиться на території України.

На переконання скаржника, суд безпідставно не застосував норми Закону України «Про міжнародне приватне право» та вказуючи, що ці підстави «на переконання суду є послідуючими» після договірної підсудності і є визначальними лише у випадку відсутності будь - якої домовленості сторін про вибір суду, дійшов помилкового висновку про непідсудність даної справи господарському суду, оскільки, по - перше, між сторонами наявна угода про вибір суду, по - друге, майно відповідача - 1 перебуває на території України. Відповідна обставина визнавалась та не заперечувалась відповідачем - 1, отже не потребує доведення з огляду на приписи ч. 1 ст. 75 ГПК України.

Вказує, що суд не врахував інформацію, отриману позивачем на запит до Державного підприємства «Головний інформаційно - обчислювальний центр державної адміністрації залізничного транспорту України» щодо знаходження майна відповідача - 1 на території України, що є додатковим доказом в обґрунтування підсудності у даній справі.

Зазначає, що сторони у даній справі є господарюючими суб`єктами держав - учасниць Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, підписаної у м. Києві 20.03.1992 Урядами держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав, а відповідно до спірних правовідносин можуть застосовуватись відповідні положення Угоди.

Звертає увагу, що суд не застосував правила міжнародних договорів, які надають право позивачу вибору суду за альтернативною підсудністю, які в силу приписів ст. 9 Конституції України, ч. 3 ст. 4 ГПК України, ст. 3 Закону України «Про міжнародне право» мають пріоритетне застосування.

Заперечуючи проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, представник відповідача - 1 зазначає, що при укладенні договору №02/12-97 від 31.12.1997 сторонами в п. 6.1 узгоджено, що всі спори, які виникають між сторонами при виконанні зобов`язань за цим договором, повинні бути вирішені шляхом переговорів. У випадку неможливості вирішення спорів, шляхом переговорів справа підлягає передачі на вирішення економічного суду м.Кишинева.

Відповідно до п. 9 угоди від 05.01.1998 про внесення змін, арбітражне застереження викладено в такій редакції: «У випадку, якщо сторони не можуть дійти згоди, всі спори та розбіжності, які виникають у результаті невиконання даного договору, або у зв`язку з ним, підлягають вирішенню в арбітражному суді у відповідності із законодавством Молдова».

Таким чином, на його думку, сторони договору прийняли рішення, що всі спори, які виникатимуть з приводу відповідного договору будуть розглядатись за законодавством Республіки Молдова, а суди України, відповідно до положень законодавства, не мають права здійснювати розгляд господарських справ, керуючись законодавством Республіки Молдови.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача 01.07.2019 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 у справі №910/22947/17 апеляційну скаргу позивача залишено без руху з огляду на неподання документів, що посвідчують повноваження представника апелянта.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2019 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 26.09.2019.

26.09.2019 від директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" О. Колесника надійшла заява про відвід суддів Скрипки І.М., Михальської Ю.Б., Тищенко А.І. у справі №910/22947/17, яка обґрунтована наявністю обставин, що викликають сумніви у неупередженості та об`єктивності колегії суддів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 заяву директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" О. Колесника про відвід суддів Скрипки І.М., Михальської Ю.Б., Тищенко А.І. у справі №910/22947/17 визнано необґрунтованою.

Матеріали справи №910/22947/17 передано для визначення автоматизованою системою складу суду, який розгляне заяву директора позивача про відвід суддів Скрипки І.М., Михальської Ю.Б., Тищенко А.І. у справі №910/22947/17.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2019 заяву ТОВ "Нафтогазові технології" про відвід суддів Скрипки І.М., Михальської Ю.Б., Тищенко А.І. передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Верховець А.А., судді Пантелієнко В.О., Доманська М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2019 колегією суддів у визначеному складі відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" про відвід суддів Скрипки І.М., Тищенко А.І., Михальської Ю.Б. від розгляду справи №910/22947/17.

Матеріали справи повернуто колегії суддів 07.10.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2019 розгляд справи призначено на 14.11.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2019 зупинено апеляційне провадження у справі №910/22947/17 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 про закриття провадження до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №910/11287/16 та опублікування повного тексту судового рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 поновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 25.06.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2020 відкладено розгляд справи на 23.07.2020, враховуючи неявку представника відповідача - 2.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2020 оголошено перерву у справі на 06.08.2020, з метою дослідження пояснень сторін, поданих суду 20.07.2020 та 22.07.2020, з`ясування питань, що виникли під час розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 06.08.2020 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній та у додатково поданих поясненнях, просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, направити справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

Представник відповідача - 1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 06.08.2020 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у поясненнях, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Представник відповідача - 2 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника відповідача - 2 обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Позовні вимоги у даній справі мотивовані неналежним виконанням ДП "Молдовська залізниця" своїх обов`язків за договором №02/12-97 від 31.12.1997 оренди з правом викупу 128 танко-контейнерів (в редакції змін від 05.01.1998).

З матеріалів справи вбачається, що 31.12.1997 між Фірмою "NistasGmbH" (фірма за договором) та Транспортно-експедиційним підприємством "ЧФМ-Експедиція" залізниці Молдови, правонаступником якого є ДП "Молдовська залізниця" (замовник за договором, відповідач-1 у справі) було укладено договір оренди 128 танко-контейнерів №02/12-97, відповідно до п. 1.1 якого фірма здає в оренду замовнику 128 танко-контейнерів для перевезення наливанням харчових продуктів строком на 5 років з дня підписання договору та приймально-передавальних актів, з наступним правом їх викупу. Вказаний договір укладено в м. Кишинів Республіка Молдова.

05.01.1998 сторонами внесено зміни до договору №02/12-97 від 31.12.1997, якими змінено предмет договору (з оренди майна на фінансовий лізинг), умови договору викладено у відповідності з положеннями законодавства про лізинг. Майно підлягало поставці лізингоотримувачу за адресою у Республіці Молдова. По закінченню угоди майно мало передаватись лізингоотримувачу за законодавством Республіки Молдова. Угоду про внесення змін до договору № 02/12-97 від 31.12.1997 укладено сторонами у м.Франкфурт-на-Майні.

04.08.1998 сторонами внесено зміни до договору №02/12-97 від 31.12.1997, відповідно до яких по закінченню угоди 128 танко-контейнерів передаються лізингоотримувачу у власність після сплати ним остаточної вартості танко-контейнерів з урахуванням зносу та амортизації. Вказане доповнення було підписано в м. Кишинів Республіка Молдова.

До позовної заяви також додано укладений між ТОВ "Іволга-2" (поручитель за договором поруки, відповідач-2 у справі) та Фірмою "NistasGmbH" (кредитор за договором поруки) договір поруки від 22.07.2002 №П/01-17, відповідно до умов п. 1.1 якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань ДП "Молдовська залізниця" (боржник за договором поруки), які виникли згідно із договором оренди 128 танко-контейнерів №02/12-97 від 31.12.1997, який був укладений між кредитором та боржником.

Згідно із п. 4.1 договору поруки №П/01-17 від 22.07.2002 поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань боржника по основному договору в сумі, яка дорівнює 10000,00 дол. США, в тому числі за відшкодування основного боргу, за сплату неустойки за прострочення виконання зобов`язання, за відшкодування понесених ним збитків або упущеної вигоди та за повернення 128 танко-контейнерів кредитору.

21.11.2005 між ТОВ "NistasGmbH", юридичною особою, створеною відповідно до законодавства Німеччини, (цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" (цесіонарій) було укладено договір уступки прав (цесії) №3, відповідно до умов якого цедент відступає, а цесіонарій приймає право вимоги до Державного підприємства "Молдовська залізниця" (боржник), відповідно до договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997, укладеного між цедентом та боржником (основний договір), належного виконання боржником зобов`язань в частині сплати лізингових платежів (право вимоги за якими існує на момент підписання даного договору з 01.01.2003 по 21.11.2005, в розмірі 5401600,00 доларів США, а також права вимоги сплати таких лізингових платежів, які можуть виникнути в майбутньому), в тому числі і згідно з договором поруки №П/01-17 від 22.07.2002, укладеного між цедентом та ТОВ "Іволга-2".

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються зі ст. 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вже зазначалось, предметом спору у даній справі (в редакції заяви про збільшення позовних вимог, поданої 19.03.2019) є солідарне стягнення з боржника (ДП "Молдовська залізниця") та поручителя (ТОВ "Іволга-2") лізингових платежів за період з 01.01.2003 по 20.03.2007, штрафу та відсотків за прострочення виконання зобов`язання за Договором №02/12-97 від 31.12.1997 оренди з правом викупу 128 танко-контейнерів (в редакції змін від 05.01.1998).

ДП «Молдавська залізниця» створене за законодавством Республіки Молдова, є іноземною юридичною особою.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач-1 - Державне підприємство "Молдовська залізниця" (Calea Feratг din Moldova) є резидентом Республіки Молдова.

Отже, спір у даній справі виник між резидентом та нерезидентом України, а спірні правовідносини виникли саме з договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997.

До приватноправових відносин з іноземним елементом застосовуються приписи Закону України від 23 червня 2005 № 2709-IV «Про міжнародне приватне право». Приватноправові відносини - це відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи; іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону України).

Статтею 43 Закону України «Про міжнародне приватне право» закріплено право сторін договору на вибір права, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Загальні правила підсудності судам України справ з іноземним елементом визначені ст. 366 ГПК України, якою встановлено, що підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Правові норми щодо відшкодування збитків та інших способів відшкодування майнової шкоди закріплені у ст. 22 ЦК України, згідно із частиною першою якої особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За матеріалами справи умовами основного договору місце передачі в оренду 128 танко-контейнерів та їх повернення не визначене.

Змінами від 05 січня 1998 до основного договору (п. 1.2) визначено, що майно підлягає поставці лізингоотримувачу за адресою: Республіка Молдова, місто Кишинів, вул. Мунчештська, 15 (т. 1, а. с. 71). Місце повернення майна не встановлене.

15.12.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 1992, № 6, ст. 56) та викладено його у новій редакції.

Матеріали позовної заяви надійшли до Господарського суду міста Києва засобами поштового зв`язку 18.12.2017, а направлені позивачем до суду першої інстанції 14.12.2017, що підтверджується штемпелем відповідного відділу зв`язку на конверті, тобто до вступу чинної редакції Господарського процесуального кодексу України в законну силу.

Згідно зі ст. 124 ГПК України (в редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду) підсудність справ за участю іноземних суб`єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України (в редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами 1, 2 ст. 3 ГПК України (у чинній редакції) передбачено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 366 ГПК України (у чинній редакції) визначено, що підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у ст. 76 цього Закону України.

Статтею 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено підстави визначення підсудності справ судам України, а ст. 77 цього Закону - виключна підсудність справ з іноземних елементом судам України.

Таким чином, перш ніж вирішувати спір з вимогою до юридичної особи - нерезидента за нормами Господарського процесуального кодексу України, суд повинен визначити, чи підсудна справа за участю іноземної особи господарським судам України на підставі норм Закону України «Про міжнародне приватне право» та чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 2 ст. 1 Закону України від 24 лютого 1994 № 4002-XII «Про міжнародний комерційний арбітраж» передбачено, що за угодою сторін можуть передаватися до міжнародного комерційного арбітражу спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, які виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї зі сторін знаходиться за кордоном, а також спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб`єктами права України.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) суд, до якого подано позов з питання, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка зі сторін просить про це не пізніше подання своєї першої заяви по суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Провадження у справі в цих випадках припинялося на підставі ст. 80 ГПК України (в редакції, чинній на час звернення з позовом до суду).

Частиною 1 ст. 8 цього ж Закону (у чинній редакції) встановлено, що суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка зі сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, залишити позов без розгляду і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України передбачено, що суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу цього спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Господарський суд закриває провадження у справі, якщо після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу або третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (п. 5 ч. 1 ст. 231 ГПК України).

Суд першої інстанції не досліджував питання дійсності, чинності або виконуваності арбітражної угоди за основним договором.

Україна є учасницею Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 № 240/94-ВР «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах». Конвенція набула чинності для України 14 квітня 1995 і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном (лист Міністерства юстиції України від 21 січня 2006 № 26-53/7).

Абзацом 2 ч. 1 ст. 20 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах встановлено, що якщо в справі беруть участь кілька відповідачів, що мають місце проживання (місцезнаходження) на територіях різних Договірних Сторін, спір розглядається по місцю проживання (місцезнаходженню) будь-якого відповідача на вибір позивача.

Аналогічно й ч.1 ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 № 2889-XII «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності», участь в якій бере й Республіка Молдова, встановлює, що якщо у справі беруть участь декілька відповідачів, що знаходяться на території різних держав - учасниць Співдружності, спір розглядається за місцем знаходження будь-якого відповідача за вибором позивача.

Таким чином, оскільки відповідачі в цій справі - ДП «Молдовська залізниця» та ТОВ «Іволга-2» знаходяться на території різних держав, то цей спір (у частині солідарних вимог до зазначених відповідачів) може розглядатися за місцем знаходження будь-якого відповідача за вибором позивача - ТОВ «Нафтогазові технології».

Враховуючи викладене, ТОВ «Нафтогазові технології» обґрунтовано звернулося з цим позовом до Господарського суду міста Києва, обравши його за місцем знаходження відповідача - 2 - ТОВ «Іволга-2» (м. Київ, вул. Бориса Гмирі, буд. 1).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №910/11287/16.

Слід зазначити, що справа №910/22947/17 та справа №910/11287/16 тісно пов`язані між собою. Зокрема, в цих справах подібний суб`єктний склад.

Підстави виникнення спірних правовідносин в цих справах подібні, а саме, зокрема, неналежне виконання відповідачами (ДП «Молдовська залізниця» та ТОВ «Іволга-2») умов договору оренди 128 танко-контейнерів №02/12-97 від 31.12.1997, договору поруки №П/01-17 від 22.07.2002 тощо.

Вказані обставини були однією із підстав зупинення провадження у справі №910/22947/17 (ухвала Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2019 у справі №910/22947/17).

Провадження у справі №910/22947/17 зупинялося саме до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №910/11287/16, оскільки, зокрема, саме доводи суду, відображені в постанові Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2018 у справі №910/11287/16 (вказана постанова була скасована постановою Великої Палати Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №910/11287/16) були покладені в обґрунтування оскаржуваної ухвали Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 про закриття провадження у справі №910/22947/17.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 278 ГПК України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.04.2020 у справі №910/11287/16 дійшла до висновку щодо підсудності справи господарським судам України з огляду на дві окремі обставини справи: один з відповідачів у справі має місцезнаходження на території України і справа підсудна з огляду на вимоги міжнародних договорів ратифікованих Україною, та оскільки у справі №910/11287/16 вирішується питання щодо відшкодування шкоди завданої на території України, застосовуються положення п.3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Висновок Великої Плати Верховного Суду щодо застосування норм міжнародних договорів, з огляду на те, що відповідачі знаходяться на території різних держав і позивач вправі звертатись до суду за місцезнаходженням будь-якого з відповідачів підлягають застосуванню у даній справі.

Під час перегляду даної справи №910/22947/17 судом апеляційної інстанції, колегією суддів були враховані доводи, наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №910/11287/16.

Позивач, на обґрунтування підсудності справи судам України, вказував на те, що в силу положення п.2 ч. 1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача, що ДП «Молдовська залізниця» є підприємством залізничного транспорту Республіки Молдови, що межує з залізничними шляхами України та постійно здійснює вантажні та пасажирські перевезення територією України, відповідні обставини є загальновідомими та не потребують додаткового доведення.

Місцевий господарський суд при винесенні оскаржуваної ухвали не врахував докази, отримані позивачем на запит до ДП «Головний інформаційно - обчислювальний центр державної адміністрації залізничного транспорту України» щодо знаходження майна відповідача - 1 на території України.

Відповідно до умов додаткової угоди від 20.06.2000 до договору оренди 128 танк - контейнерів №02/12-97 наявна угода сторін про розгляд спору за місцезнаходженням поручителя, у відповідності до процесуального законодавства країни поручителя.

Доводи апелянта знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, та не можуть бути відхилені з підстав, викладених у поясненнях представника ДП «Молдовська залізниця».

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що було зроблено скаржником та не спростовано іншими учасниками апеляційного провадження.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Частиною 3 ст. 271 ГПК України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З огляду на викладене, помилковими є висновки суду першої інстанції про закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології", з підстав, викладених у ній, підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 у справі №910/22947/17 підлягає скасуванню з направленням матеріалів справи для подальшого розгляду до Господарського суду міста Києва.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 273, 275, 276, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 у справі №910/22947/17 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 у справі №910/22947/17 скасувати.

3. Справу №910/22947/17 направити до Господарського суду м. Києва для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови підписано 30.11.2020 після виходу членів колегії суддів з відпусток та лікарняних.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко