ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2020 р. Справа№ 910/10987/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Куксова В.В.

при секретарі Токарева А.Г.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 18.11.2020.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 (повний текст рішення складено 22.07.2020) у справі №910/10987/19 (суддя Карабань Я. А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Савітар Груп"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО"

про стягнення 1 121 202, 61 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Савітар Груп" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (надалі - відповідач) про стягнення суми витрат на медичне обслуговування в розмірі 956 381, 52 грн. та суми агентської винагороди в розмірі 164 821, 09 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на ст.526, 626, 628, 901, 903 Цивільного кодексу України, 174, 193 Господарського кодексу України, ст.8, 15 Закону України "Про страхування", мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 65-К про надання асистанських послуг № SGU-VUSO-06/11/14 від 11.11.2014 щодо здійснення всіх розрахунків з позивачем, за наданні останнім послуги з організації сервісного та медичного обслуговування і оплати агентської винагороди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №910/10987/19 позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Савітар Груп" 934 714 грн. 25 коп. витрат на медичне обслуговування, 162 069 грн. 94 коп. агентської винагороди та 16 451 грн. 76 коп. судового збору. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №910/10987/19 та ухвалите нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена.

Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що зобов`язання страховика по відшкодуванню медичних витрат виникає у випадку здійснення агентом оплати послуг, які надавались застрахованим особам.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано умови Договору про надання асистентських послуг, якими закріплено порядок залучення позивачем (агентом) третіх осіб (кореспондентів, підрядників) та оплати їх послуг, а тому сам факт надання третіми особами послуг застрахованим особам, не породжує обов`язку оплати відповідачем позивачу без залучення таких осіб в порядку передбаченому умовами Договору та оплати наданих послуг таким особам.

Крім того, апелянт зазначає, що надані суду документи без перекладу на українську мову не можуть бути прийняті як належні та допустимі докази у справі.

20.08.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді:Яковлєв М. Л., Кропивна Л. В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №910/10987/19 та призначено розгляд справи на 23.09.2020

01.09.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу у відповідності до якого, останній просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення просить залишити без змін.

Також вказує, що умови Договору (п. 3.3.) не зобов`язують позивача оплачувати надані послуги до отримання коштів від страховика, а тому відсутність доказів оплати послуг наданих третіми особами, не звільняє відповідача від обов`язку оплати таких послуг позивачу, а наявні в матеріалах докази в повній мірі підтверджуються неналежне виконання відповідачем свого обов`язку за Договором та обґрунтованість позову.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/3373/20 від 23.09.2020, у зв`язку з перебуванням судді Кропивної Л. В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Куксов В.В., Яковлєв М. Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2020 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №910/10987/19 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Куксов В.В., Яковлєв М. Л. та призначено справу до розгляду на 18.11.2020.

17.11.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що представник скаржника перебуває у щорічній відпустці.

В судовому засіданні 18.11.2020 представник позивача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу поданого під час апеляційного провадження та просив відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення просив залишити без змін. Також заперечив проти задоволення клопотання скаржника про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 18.11.2020 представник скаржника не з`явився.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що матеріали справи містять достатній обсяг документів, які є необхідними для розгляду апеляційної скарги, а також містять і письмові позиції учасників справи щодо спірних правовідносин, учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, явка учасників спору в судове засідання обов`язковою не визнавалась, дійшов висновку, що неявка представників скаржника в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, у зв`язку з чим підстави для відкладення розгляду справи - відсутні, а тому, суд відмовляє в задоволенні клопотання скаржника про відкладення розгляду справи.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.11.2014 між відповідачем (надалі - страховик) та позивачем (надалі - агент) було укладено договір № 65-К про надання асистанських послуг № SGU-VUSO-06/11/14 (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого страховик доручає, а агент, приймає на себе зобов`язання по наданню послуг з організації сервісного та медичного обслуговування при настанні страхових випадків на території України та за кордоном за договорами страхування укладеними між страхувальниками та страховиком відповідно до законодавства України та Закону України "Про страхування", в яких визначено перелік послуг та умов, які отримує застрахована особа в межах та у термін дії договору згідно відповідних Правил - додаток №3 до даного договору. Послуги агента включають формування, обслуговування та зберігання протягом 1 року реєстру звернень застрахованих осіб, ведення документації, організацію та контроль обміну інформацією, надання послуг цілодобової диспетчерської служби згідно умов договору та програми страхування.

В пункті 2.1. договору міститься визначення поняття "застрахована особа" - це особа (страхувальник, або у випадках, передбачених законодавством, вигодо набувач або застрахована особа), дані про яку передані страховиком агенту належним чином (так як обумовлено даним договором), на підставі укладених страховиком договорів страхування (страховий поліс), асистентське обслуговування яких здійснюється агентом в порядку, встановленому даним договором.

Як передбачено п. 3 договору перелік послуг, які агент зобов`язується надавати при зверненні застрахованої особи або її представника впродовж застрахованої поїздки.

Відповідно до п. 3.3. договору для реалізації власних зобов`язань, передбачених пунктами 3.1., 3.2. договору, агент має право залучати третіх осіб, зокрема: медичні установи, транспортні компанії, в т.ч. авіакомпанії, організації, що реалізують медичні препарати та товари медичного призначення, бюро, що представляють послуги перекладачів, кур`єрські служби і юридичні компанії тощо. Агент від свого імені укладає договори з третіми особами, надає ним гарантійні листи та здійснює оплату третім особам послуг і медичних препаратів, що надаються застрахованим особам, у разі залучення третіх осіб до процесу врегулювання подій, з метою попередження затримки в наданні необхідного, з медичної точки зору, лікування або транспортування застрахованої особи.

Як встановлено в п. 4.3. договору, що агент проводить ідентифікацію договору страхування, попередньо визначає ознаки страхового випадку на основі умов договору/програми страхування страховика та проводить оцінку правомірності звернення застрахованої особи.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що при зверненні застрахованої особи, агент забезпечує організацію надання застрахованій особі необхідних послуг згідно умов договору/програми страхування (за умови, якщо агенту дана інформація надана страховиком). При невідповідності звернення застрахованої особи умовам договору/програми страхування, агент відмовляє застрахованій особі в наданні послуг, пояснюючи причину відмови та залишаючи за застрахованою особою право отримання послуг за власний рахунок. У випадку відмови в організації надання послуг застрахованій особі, агент зобов`язаний в найкоротші строки сповістити про це страховика будь-яким доступним засобом зв`язку.

Між сторонами 11.03.2015 та 01.10.2015 були укладені додаткові угоди №1 та №3 до договору, якими внесено зміни до розділу 6 договору та викладено його в новій редакції.

Разом з тим, додатковою угодою №2 від 01.10.2015 сторонами було викладено додаток №1 до договору в новій редакції, а саме, розмір сервісної винагороди агента з урахуванням тарифів, що застосовуються для різних географічних зон.

Пунктом 6.1. договору в редакції додаткової угоди №3 від 01.10.2015 встановлено, що за виконання агентом своїх обов`язків, згідно з цим договором, страховик зобов`язаний виплачувати агенту винагороду за кожний врегульований агентом страховий випадок (СВ), у розмірах вказаних у додатку 1 до договору.

Сплата страховиком грошових коштів, суми яких були гарантовані або виплачені агентом кореспондентам і підрядникам, тобто медичним та іншим установам, що здійснили надання відповідних послуг застрахованим особам при настанні з ними страхових випадків, здійснюються наступним чином: звітним періодом за договором є декади: з 01 по 10 число, з 11 по 20 число, з 21 по останнє число кожного календарного місяця дії договору (п.п. 6.4, 6.4.1. договору в редакції додаткової угоди №3 від 01.10.2015).

Згідно з п. 6.5.1 та 6.5.2 договору в редакції додаткової угоди №3 від 01.10.2015 протягом 3 робочих днів з дати закінчення чергової декади агент складає і направляє страховику акт заявлених збитків за формою, вказаною у додатку 3 до договору. В такому акті зазначаються страхові випадки, що стались з конкретними застрахованими особами протягом звітної декади, а також вказуються орієнтовні суми вартості послуг, наданих цим особам, які підлягають відшкодуванню страховиком. Протягом 5 робочих днів з дати отримання страховиком акта заявлених збитків він погоджує і підписує цей документ, а також на свій розсуд протягом того ж строку перераховує агенту попередню оплату вартості послуг, вказаної в акті у розмірі до 100% загальної суми зазначеної в акті.

Як передбачено пунктами 6.6.1-6.6.3. договору в редакції додаткової угоди №3 від 01.10.2015, що по мірі отримання агентом від підрядників і кореспондентів повних пакетів документів, пов`язаних з остаточними розрахунками за конкретними страховими випадками (повні пакети), агент вносить відповідні відомості в акти врегульованих збитків (виконаних робіт), які складаються за формою, вказаною у додатку 4 до договору, і направляються страховику у строки, визначені п. 6.5.1. договору разом з актами заявлених збитків. До актів врегульованих збитків (виконаних робіт) у складі повних пакетів агент додає рахунки на сплату вартості фактично наданих послуг за виставленим рахунком сум, визначених в розрізі конкретних застрахованих осіб в акті заявлених збитків і фактично сплачених страховиком згідно п. 6.5. договору. Акт врегульованих збитків погоджується і підписується страховиком протягом 5 робочих днів з моменту отримання цього акту від агента.

Сторони, пунктами 8.1-8.3. договору погодили, що він вступає в силу з дати підписання повноважними представниками сторін. Строк дії договору 1 (один) календарний рік. Якщо протягом 30 днів до закінчення дії договору жодна зі сторін не заявить про намір розірвати його, то він вважається пролонгованим на наступний рік, подальша пролонгація договору здійснюється в тому ж порядку.

13.01.2016, 21.01.2016 та 01.02.2016 на виконання умов договору позивачем було направлено відповідачу акти запланованих збитків №3в 1 з, №3в 1_2з, №3в 1_3з, разом з рахунками на сплату відшкодування медичних витрат до них №61 від 13.01.2016 на суму 114 657, 95 грн., № 105 від 21.01.2016 на суму 119 946, 46 грн., №106 від 01.02.2016 на суму 126 846, 30 грн., у яких зазначались страхові випадки, які стались із застрахованими особами ПрАТ "СК "ВУСО" у січня 2016 року (т.1, а.с.49-67).

Зазначені рахунки відповідачем оплачені не були.

Позивачем, після отримання усіх необхідних документів щодо страхових випадків, які були включені до актів заявлених збитків за січень 2016 року, 31.08.2016 сформовано та 01.09.2016 направлено відповідачу: акт врегульованих збитків № 3в 1/3 в (частина 1), акт виконаних робіт №1/3в (частина 1), рахунки №757, 756 від 31.08.2016 до них (т.1 а.с.68-75); акт врегульованих збитків № 3в 1/3 в (частина 2), акт виконаних робіт №1/3в (частина 2), рахунок №757 та 758 до них (т.1 а.с. 78-85); акт врегульованих збитків № 3в 1/3 в (частина 3), акт виконаних робіт №1/3в (частина 3), рахунок №760, 761 від 31.08.2016 до них (т.1 а.с. 88-95), по застрахованим особам, які були включені до актів заявлених збитків.

Відповідачем 26.09.2016 було направлено заперечення, в яких зазначалось, що особи, які вказані в надісланих документах на асистанське обслуговування до ТОВ "Савітар Груп" страховиком не передавалися, а тому витрати позивача на їх обслуговування (в тому числі сервісна винагорода) оплаті відповідачем не підлягають.

До позивача 01.12.2018 звернувся з претензією підрядник Savitar Group LTD, з яким було укладено договір № 10 - 06/14 - М від 10.06.2014 для виконання умов договору № 65 - К від 11.11.2014. У своїй претензії підрядник просив погасити заборгованість, яка виникла перед ним, у зв`язку із тим, що він розрахувався із підрядниками за організацію та надання медичної допомоги застрахованим особам ПрАТ "СК "ВУСО". На підтвердження остаточного розрахунку було надано перелік застрахованих осіб із зазначенням вартості медичних послуг, бухгалтерську документацію та підтвердження від підрядників про отримання коштів.

Позивач стверджує, що у період з 10.12.2018 по 04.01.2019 він розрахувався із підрядниками за організацію та надання медичної допомоги застрахованим особам відповідачем власними коштами.

Позивач 04.01.2019 повторно направив на адресу відповідача акти врегульованих збитків: №1/2в(Є), рахунки на оплату №0104 на суму 273 043, 94 грн. (медичні витрати) та №0105 на суму 104 185, 79 грн. (сервісна винагорода агента); №1/2в(Т), рахунки на оплату №0104/1 на суму 35 196, 85 грн. (медичні витрати) та №0105/1 на суму 4 044, 18 грн. (сервісна винагорода агента); №1/3в, рахунки на оплату №0104/2 на суму 648 140, 73 грн. (медичні витрати) та №0105/2 на суму 56 591, 12 (сервісна винагорода агента) (т.1 а.с.98-116).

Позивач 08.02.2019 завернувся до відповідача з претензію № 92 з вимогою виконати умови договору та погасити заборгованість по відшкодуванню медичних витрат в розмірі 956 381, 52 грн. та винагороду на суму 164 821, 09 грн. (т.1 а.с.153).

Відповідно до відповіді на вказану претензію від 26.02.2019, відповідач відмовив в її задоволенні, в зв`язку з необґрунтованістю вимог (т.1 а.с. 161-164).

В обгрунтування вказаних позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач протиправно не виконує свої зобов`язання за договором зі сплати витрат на медичне обслуговування в розмірі 956 381, 52 грн. та сплати агентської винагороди в розмірі 164 821, 09 грн.

Беручи до уваги вищевикладене місцевий господарський суд дійшов до наступних висновків з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Як визначено ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ст. 530 Цивільного кодексу України, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, місцевий господарський суд правомірно прийняв до уваги договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з надання асистанських послуг.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором про надання послуг.

За умовами укладеного між сторонами договору, за виконання позивачем своїх обов`язків, згідно з договором, відповідач зобов`язаний виплачувати позивачу винагороду за кожний врегульований позивачем страховий випадок (п. 6.1. договору).

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Отже, в даному випадку, саме на відповідача Закон України "Про страхування" покладає витрати у разі настання страхового випадку із застрахованою особою.

З матеріалів справи слідує, що предметом спору в даній справі є вимоги позивача щодо оплати сум заборгованості за актами врегульованих збитків №1/2в(Є), №1/2в(Т), №1/3в, до яких включено 280 страхових випадків із застрахованими особами за січень 2016 року.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що згідно з п. 1.1. договору, який визначає предмет договору, вказано, що агент приймає на себе зобов`язання по наданню послуг з організації сервісного та медичного обслуговування при настанні із застрахованими особами подій за Полісами, які укладено між страхувальниками та страховиком.

Сторонами в пункті 3.1. договору погоджено, що агент надає послуги при мотивованому зверненні застрахованої особи.

Разом з тим, згідно з п. 4.1., 4.2, 4.3. договору послуги надаються на підставі звернення застрахованої особи після ідентифікації договору страхування та підтвердження правомірності звернення застрахованої особи за наданням послуг.

Таким чином за умовами договору, підставою для надання послуг є:

- настання обставин, що можуть кваліфікуватись як страховий випадок;

- звернення застрахованої особи до агента;

- ідентифікація договору страхування та визнання особи застрахованою страховиком.

Як передбачено п. 4.4. договору, що при зверненні застрахованої особи, агент забезпечує організацію надання застрахованій особі необхідних послуг згідно умов договору/програми страхування (за умови, якщо агенту дана інформація надана страховиком). При невідповідності звернення застрахованої особи умовам договору/програми страхування, агент відмовляє застрахованій особі в наданні послуг, пояснюючи причину відмови та залишаючи за застрахованою особою право отримання послуг за власний рахунок. У випадку відмови в організації надання послуг застрахованій особі, агент зобов`язаний в найкоротші строки сповістити про це страховика будь-яким доступним засобом зв`язку.

Скаржник, заперечуючи проти позовних вимог та висновків суду першої інстанції посилається на наступні обставини:

- позивач не набув права на відшкодування медичних витрат, оскільки ним не надано ніяких доказів понесення витрат на оплату послуг медичних закладів, які надавали послуги застрахованим особам, а також доказів, що позивач відповідно до пункту 3.3. договору від свого імені укладав договори з клініками, які надавали послуги застрахованим особам, та оплачував їх послуги;

- позивач не здійснював сплати послуг медичних закладів (підрядників/кореспондентів), які надавали медичні послуги застрахованим особам, та не надав страховику повного пакету документів, передбачених умовами договору, а отже послуги агента (організація надання амбулаторної послуги, організація госпіталізації) надані не в повному обсязі, у зв`язку із чим позивач не має права на отримання сервісної (агентської) винагороди за здійснення медичного обслуговування таких застрахованих осіб.

Проте, вказані посилання скаржника спростовуються матеріалами справи, письмовими поясненнями позивача та поясненнями які викладені в відзиві на апеляційну скаргу.

Як вже зазначалось вище, відповідно до п. 6.4. договору сплата страховиком грошових коштів, суми яких були гарантовані або виплачені агентом кореспондентам і підрядникам, тобто медичним та іншим установам, що здійснили надання відповідних послуг застрахованим особам при настанні з ними страхових випадків, здійснюються по звітному періоду за договором, яким є декади.

Як визначено в п. 6.7. додаткової угоди №3 до договору, що зобов`язання страховика щодо сплати грошових сум, згідно цього договору вважаються виконаними з моменту зарахування відповідних грошових коштів на рахунок агента.

Разом з тим, умовами договору передбачено можливість складання гарантійного листа, що містить в собі гарантії оплати за надані послуги та є способом забезпечення виконання зобов`язання стороною угоди, при цьому, гарантом по листу виступає саме агент, оскільки відповідно до п. 3.3. договору гарантійний лист надається саме від імені агента.

Апеляційний господарський суд зазначає, що позивачем були долучені до матеріалів справи копії гарантійних листів, які надавались підрядникам відповідно до п. 3.3. договору, оскільки відповідно до умов договору страховик здійснює сплату грошових коштів, суми яких були гарантовані або виплачені агентом кореспондентам та підрядникам, тобто медичним та іншим установам.

При цьому, умовами договору не передбачено, що пакет документів, що подається агентом страховику для відшкодування вартості послуг підрядників, що надавали медичні послуги застрахованим особам, повинен містити документи на підтвердження фактичної оплати агентом послуг підрядників, за наявності гарантійних листів від імені агента, оскільки із пунктів 3.3., 5.2.1., 5.3.4., 5.4.2., 6.4. (в редакції додаткової угоди №3 від 01.10.2015) вбачається, що агент, при виконанні своїх обов`язків з надання послуг медичного обслуговування застрахованим особам може надавати гарантійні листи третім особам, або проводити оплату послуг і медичних препаратів третім особам, з метою попередження затримки в наданні необхідного, з медичної точки зору, лікування або транспортування застрахованої особи.

Разом з цим, додатковою угодою №3 до договору від 01.10.2015 в п. 6.5.5. передбачено порядок компенсації відповідачем позивачу курсових різниць, що виникають у зв`язку зі зміною вартості іноземної валюти в період між виставленими рахунків, перерахуванням коштів від відповідача позивачу на оплату медичних рахунків та закупівлю валюти з подальшим її перерахуванням за кордон для оплати відповідних медичних послуг. В разі визначення в договорі обов`язку позивача за рахунок власних коштів здійснювати оплату медичних послуг, такі положення договору не мали б правового змісту, оскільки перерахування коштів за кордон відбувалося б до виставлення рахунків відповідачу.

Оплата сервісної винагороди за послуги надані агентом прямо передбачені в пункті 5.1.2. договору, розмір якої визначено у додатку №1 до договору, за яким розмір винагороди за організацію надання амбулаторної медико-транспортної допомоги для кожної застрахованої особи складає 22 USD (зона А), розмір винагороди за організацію госпіталізації для кожної застрахованої особи складає 35 дол. США (зона А).

Також, право позивача на власний розсуд обирати підрядників та залучати для ведення страхового випадку кореспондентів обумовлено та погоджено сторонами в пункті 5.4.1. договору, у зв`язку з чим на підставі договору № 10-06/14-М від 10.06.2014 позивачем було залучено Savitar Group Ltd (Кіпр).

Таким чином, твердження скаржника про те, що позивачем не надано доказів понесення медичних втрат та порушено порядок залучення третіх осіб, які надають медичні послуги застрахованим особам спростовується можливістю позивача відповідно до п. 5.4.1. договору залучати підрядників на власний розсуд та для виконання доручення відповідача позивач діяв через залученого агента Savitar Group LTD, який врегулював страхові випадки з третіми особами (медичними установами, які безпосередньо надавали послуги застрахованим особам).

Також, колегією суддів встановлено, що позивач розрахувався із підрядниками за організацію та надання медичної допомоги застрахованим особам ПрАТ "СК "ВУСО" за страховими випадками в січні 2016 року, що підтверджується, зокрема, наявними у матеріалах справи платіжними документами, довідками медичних закладів (кінцевих підрядників).

А тому, вказане спростовує доводи скаржника, на які він посилається як на підставу відмови в позові.

Крім того, щодо посилання скаржника на встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 у справі № 910/17261/16 обставини розірвання договору з 30.06.2016, наслідком чого, на думку скаржника, є припинення правовідносин та зобов`язань сторін, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки розірвання договору в червня 2016 році не нівелює обов`язку відповідача оплатити надані позивачем у січні 2016 року асистанські послуги за цим договором.

Так, розірвання договору з 30.06.2016 жодним чином не може вплинути на зобов`язання, які виникли під час дії договору. Крім того, пунктом 8.6. договору сторони передбачили, що усі зобов`язання, що виникли під час дії цього договору, залишаються у силі до їх фактичного виконання.

Скаржником не спростовано факту звернення застрахованих осіб за медичною допомогою до агента, факту дійсного отримання застрахованими особами медичної допомоги після звернення до позивача та не надано доказів на підтвердження того, що ним дані застраховані особи передані на обслуговування іншій асистанській компанії.

Згідно з ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте, матеріали справи не містять, а відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів в порядку статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження погашення заборгованості перед позивачем у зазначеному розмірі.

Як вже було вказано вище, в цьому спорі заявлено до стягнення за актами врегулювання збитків №1/2в(Є), №1/2в(Т), №1/3в витрати на медичне обслуговування в розмірі 956 381, 52 грн. та відповідну сервісну винагороду в розмірі 164 821, 09 грн. по 280 (двохсот вісімдесяти) страхових випадках, що відбулися в січні 2016 року.

На підтвердження кожного страхового випадку матеріали справи містять документацію, яка надана позивачем, а саме:

- медичні висновки (рапорти), рахунки, пам`ятки застрахованих осіб (із зазначенням полісів), копії закордонних паспортів таких застрахованих осіб.

Разом з тим, місцевим господарським судом зазначено та перевірено судом апеляційної інстанції, що матеріали справи не містять копій страхових полісів по застрахованим особам: ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) (акт врегульованих збитків № 1/2 в (Є) від 04.01.2019), ОСОБА_5 ( ОСОБА_5 ), ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) (акт врегульованих збитків № 1/3 в від 04.01.2019). Крім того, також відсутні медичні рахунки по страховим випадкам з ОСОБА_9 ( ОСОБА_9 ) та ОСОБА_11 ( ОСОБА_11 ) (акт врегульованих збитків № 1/3 в від 04.01.2019).

Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необґрунтованість заявлених за цими випадками розмірів витрат на медичне обслуговування в загальному розмірі 21 667, 23 грн. та агентської винагороди в загальному розмірі 2 751, 15 грн.

Інша медична документація є належними та допустимими доказами, на підставі яких можна встановити дійсні обставини виникнення страхових випадків та розмір страхового відшкодування.

Беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем своїх позовних вимог та про наявність підстав для часткового задоволення вказаних вимог про стягнення з відповідача 934 714, 25 грн. медичних витрат та 162 069, 94 грн. агентської винагороди.

Місцевий господарський суд, що заяви відповідача про застосування строку позовної давності вірно зазначив наступне.

Як передбачено ст. 257 Цивільного кодексу України, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 2.1 Постанови № 10 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов`язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

Разом з тим, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 2.1 Постанови № 10 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п. 2.2 зазначеної постанови, за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Згідно з п. 4.2 постанови № 10 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

У відповдіності до пунктів 6.6.4. та 6.5.5. договору, який викладений у додатковій угоді №3, відповідач має виконати свої зобов`язання, щодо оплати (строк виконання зобов`язань) протягом п`ять днів після отримання медичної документації разом із рахунками та актом врегульованих збитків.

Позивачем, повний пакет документів відповідачу було направлено перший раз 01.09.2016 та отримано ПАТ "ВУСО" 20.09.2016, проте жодної оплати від відповідача не надійшло.

Відкориговані акти врегулюваних збитків було направлено ПАТ "СК "ВУСО" у січні 2019 року, проте знову ж таки жодних оплат наданих послуг від відповідача не надходило, тому ТОВ "Савітар Груп" 11.02.2019 направило повторно разом з претензією акти врегульованих збитків №1/2в(Є), №1/2в(Т), №1/3в від 04.01.2019, які було отримано відповідачем 14.02.2019.

Місцевий господарський суд дійшов до вірного висновку про те, що зобов`язання є порушеними з 20.02.2019, цей же день є початком строку перебігу позовної давності.

Аналогічна правова позиція, щодо початку перебігу строку позовної давності, викладена в постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/16106/18.

Таким чином, як вбачається з вищезазначеного ТОВ "Савітар Груп" звернулося до суду у межах трьохрічного строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про доведення позивачем своїх позовних вимог, та не спростування відповідачем вказаних вимог, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача 934 714, 25 грн. витрат на медичне обслуговування та 162 069, 94 грн. агентської винагороди.

Інші посилання скаржника викладені в апеляційній скарзі судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №910/10987/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №910/10987/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №910/10987/19 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/10987/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 27.11.2020.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

В.В. Куксов