ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2020 р. м. Київ Справа№ 910/12835/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Корсака В.А.

Ходаківської І.П.

при секретарі Островерха В.Л.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 24.11.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 про відмову у забезпечені позову (повний текст складено та підписано 21.09.2020)

у справі № 910/12835/20 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіппо»

про стягнення 604 336,25 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіппо» (далі - відповідач) про стягнення 604 336,25 грн заборгованості за Договором про надання послуг №191218-07/2г від 19.12.2018 та стягнення 9 065,06 грн судового збору.

В обґрунтування позову позивач посилається на порушення відповідачем (виконавцем) умов Договору №191218-07/2г від 19.12.2018, а саме не надання позивачу (замовнику) послуг з передпродажної підготовки та мерчандайзингу, послуг інформаційного забезпечення, а також послуг з реклами та просування товару. Невиконання відповідачем Договору про надання послуг №191218-07/2г від 19.12.2018 зумовило завдання позивачу збитків в розмірі 886 692,54 грн, з яких заявлено позивачем до стягнення 604 336,25 грн, оскільки відповідачем проведено зарахування зустрічних вимог на вказану суму, заявлену позивачем до стягнення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 відкрито провадження у справі №910/12835/20, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

18.09.2020 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла заява про забезпечення позову, за якою позивач просив суд першої інстанції вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах ціни позову в сумі 604 336,25 грн та судового збору у розмірі 9 066,00 грн, які знаходяться на будь-яких рахунках відповідача, у будь-яких установах.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що відповідач не знаходиться за своєю юридичною адресою, має податковий борг, відповідач являється боржником у більш ніж 177 судових справах, у відповідача відсутнє зареєстроване за ним право власності на нерухоме та рухоме майно, проти відповідача відкрито вісім виконавчих проваджень, відповідач почав закривати свої магазини по всій території України, відповідач змінив керівника, що, на переконання позивача, є підставою для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах ціни позову, оскільки невжиття таких заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі, у разі задоволення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 у справі №910/12835/20 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр» про забезпечення позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем у встановленому процесуальним Законом порядку не доведено суду, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 у справі №910/12835/20 скасувати. Заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту, на будь-який рахунок у будь-яких установах ТОВ «ГІППО» () на грошові кошти у розмірі 604 336,25 грн та судового збору у розмірі 9 066,00 грн задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що при подачі заяви про забезпечення позову вказав та надав підтверджуючі документи того, що відповідач не тільки зменшив свої оборотні активи, але і почав закривати свої магазини по всьому регіону, відповідач не має ані рухомого, ані нерухомого майна.

Як зазначив апелянт, відсутність у відповідача рухомого та нерухомого майна безпосередньо пов`язане з позицією позивача щодо неможливості виконати у майбутньому рішення суду. У відповідача не має майна та коштів для оплати податків та зборів, погашення заборгованості перед контрагентами.

Позивач також зазначив, що ТОВ «ГІППО» не надавало послуги за договором з 01.12.2019 та ухиляється від виконання своїх зобов`язань.

Також позивач зазначив, що на даний час у відповідача не закриті дев`ять відкритих виконавчих проваджень, що свідчить про відсутність у відповідача коштів.

На переконання апелянта відповідачем порушено його право на грошові кошти на спірну суму.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр» у справі №910/12835/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2020 у справі №910/12835/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 по справі №910/12835/20. Розгляд апеляційної скарги призначено на 03.11.2020. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви клопотання, заперечення до 23.10.2020.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 у зв`язку з перебуванням судді Демидової А.М. на лікарняному з 03.11.2020, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/12835/20 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 по справі №910/12835/20 прийнято до провадження вказаною колегією суддів, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр» призначено на 17.11.2020 на 13:15.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 у справі №910/12835/20 оголошено перерву до 24.11.2020. Від відповідача відзив на апеляційну скаргу, у встановлений судом строк не надійшов, що не є перешкодою для перегляду рішення (ухвали) відповідно до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином згідно вимог ст. 120 ГПК України.

За статтею 120 ГПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Представники позивача у судовому засіданні 24.11.2020 підтримали доводи, наведені в апеляційній скарзі, просили скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 у справі №910/12835/20 та задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали оскарження, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. (ч. 1 ст. 271 ГПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 138 ГПК України встановлено, що заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

За статтею 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статті 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Тобто забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування ст.ст. 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

На підтвердження заяви про забезпечення позову позивач зазначає наступне:

- відповідач не знаходиться за своєю юридичною адресою, про що свідчить неотримання поштової кореспонденції за зареєстрованою адресою, відомості, про яку відображені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;

- зміна керівництва відповідача, що також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;

- наявність судових рішень, невиконаних виконавчих проваджень та податкові борги, що підтверджується реєстром судових рішень, реєстром виконавчих проваджень, витягом з реєстру державної податкової служби України;

- відсутність рухомого та нерухомого майна, про що свідчать відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно;

- закриття магазинів, що підтверджується перевіркою проведеною позивачем.

Крім того, 02.11.2020 апелянтом для відома апеляційного суду надано постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 у справі №910/7308/20.

Вказані позивачем доводи та докази свідчать про господарську діяльність відповідача та фінансовий стан останнього. Проте вказані доводи не є обставинами, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, зокрема накладення арешту на грошові кошти.

В матеріалах справи відсутні докази ухилення відповідача від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, такі як продаж майна тощо.

З позовної заяви вбачається, що до стягнення з відповідача на користь позивача заявлено грошові кошти за ненадані послуги за Договором про надання послуг №191218-07/2г від 19.12.2018, як понесені збитки, з посиланням на ст. 229 Господарського кодексу України та ст. 901 Цивільного кодексу України, із зазначенням про зарахування ТОВ «Гіппо» зустрічних вимог з ТОВ «Дистрибуція-Центр» по Договору про надання послуг №191218-07/2г від 19.12.2018 на суму 604 336,25 грн.

Апеляційний господарський суд відзначає, що адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №910/12661/19.

Тоді як заявлені позивачем заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача на загальну суму 604 336,25 грн, при наявності відкритих виконавчих провадження щодо боржника - відповідача, за заявами стягувачів, відмінних від позивача, зумовить порушення прав інших осіб (стягувачів за виконавчими провадженнями), що не є учасниками даної справи.

Крім того, заявлені позивачем заходи забезпечення позовних вимог шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача не є адекватними заявленим ним позовним вимогам про стягнення з відповідача збитків за ненадані ним послуги за Договором про надання послуг №191218-07/2г від 19.12.2018, за яким відповідачем проведено зарахування зустрічних вимог, без здійснення позивачем оплати відповідачу грошовими коштами.

Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо наданої позивачем постанови Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 у справі №910/7308/20, то вона не має преюдиційного значення для вирішення даного спору відповідно до вимог ч. 4 ст. 75 ГПК України та не може бути врахована в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Беллет проти Франції» Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що наведені позивачем доводи, надані докази не свідчать про наявність підстав для забезпечення позову у даній справі, вказані обставини лише свідчать про наявні зобов`язання відповідача, його господарську діяльність та фінансовий стан.

За таких обставин, відсутні підстави для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 у справі №910/12835/20 та задоволення заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах ціни позову.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 у справі №910/12835/20 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр» задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про скасування забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову, відмову у скасуванні чи заміні заходів забезпечення позову.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини першої статті 255 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Отже, ухвалу про відмову у забезпеченні позову після її перегляду в апеляційному порядку не може бути оскаржено в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 129, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр» залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 у справі № 910/12835/20 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр».

3. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 у справі № 910/12835/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.11.2020.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді В.А. Корсак

І.П. Ходаківська