ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01 грудня 2020 року Справа № 918/501/20

Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання Коваль Олександр Миколайович

за участю представників сторін:

від позивача: Самойленко С.А. ордер серія АС №1003348 від 13.01.2020

від відповідача: н/з

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №918/501/20 за позовом фізичної особи - підприємця Каваса Віктора Степановича до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 577 від 26.11.2010 поновленим на той самий строк, на тих самих умовах,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року фізична особа - підприємець Каваса Віктора Степановича звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до відповідача Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" та Акціонерного товариства "Українська залізниця", у якому позивач, посилаючись на ст. ст. 530, 759, 764, 785 Цивільного кодексу України ст. ст. 173, 174, 193, 283, 284, 291 Господарського кодексу України, ст. 4, 5, 12, 20, 27, 123, 129, 162, 164 Господарського процесуального кодексу України, положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" просить визнати Договір оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 577 від 26.11.2010, поновленим на строк, який був раніше ним встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені цим договором, тобто на 2 роки 364 дні - до 29 червня 2021 року.

09.09.2020 матеріали справи №918/501/20 надійшли до Господарського суду Волинської області.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено судді Гарбару І.О.

Ухвалою суду від 10.09.2020 позовну заяву залишено без руху. Зобов`язано позивача не пізніше 10-ти календарних днів з дня вручення ухвали усунути недоліки позовної заяви та подати суду: документи на підтвердження статусу юридичної особи Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" із зазначенням коду ЄДРПОУ; пояснення, яке буде містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; докази направлення пояснення відповідачу; відомості щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

22.09.2020 позивач надіслав на адресу суду уточнену позовну заяву фізичної особи - підприємця Каваса Віктора Степановича до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 577 від 26.11.2010, поновленим на строк, який був раніше ним встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені цим договором, тобто на 2 роки 364 дні - до 29 червня 2021 року.

Ухвалою суду від 28.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

15.10.2020 представник відповідача надіслав на адресу суду відзив, в якому в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Ухвалою суду від 27.10.2020 розгляд підготовчого засідання відкладено.

Протокольною ухвалою від 17.11.2020 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 01.12.2020 о 11:55 год.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в призначене судове засідання не з`явилася, 01.12.2020 на електронну адресу суду надіслала заяву, в якій просить суд розглядати справу без участі представника АТ «Укрзалізниця».

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, 26.11.2010 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Волинській області (орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем Кавасом Віктором Степановичем (орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності №577 (а.с.11-14).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: кіоск №9 площею 5,2 кв.м. ВП «Станція Ковель» ДГТО «Львівська залізниця» (реєстровий номер 01059900.30041.АААВВИ353), що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Ковель, бульвар Л.Українки, 37-В та перебуває на балансі ВП Станція Ковель () ДТГО Львівська залізниця () (далі- балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку станом на 31.05.2010 суб`єктом оціночної діяльності-приватним підприємцем Янчуком О.Г. і становить за незалежною оцінкою 9705,00 грн. без врахування ПДВ.

Відповідно до умов договору майно передається в оренду з метою використання його для здійснення торгівлі непродовольчими товарами (п. 1.2).

Згідно п.2.1. договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання покладається на балансоутримувача за погодженням з орендодавцем (п. 2.4).

Відповідно до п.3.1. договору, орендна плата визначається за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить 170,00 грн за базовий місяць оренди (вересень 2010 року) без ПДВ.

Орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (п.5.3).

Згідно п.п. 5.9, 5.10 договору орендар зобов`язаний щомісячно до 12 числа, наступного за звітним, надавати орендодавцеві та балансоутримувачу інформацію про перерахування орендної плати за попередній місяць (копію платіжного доручення з відміткою банку про перерахування орендної плати до Державного бюджету України та балансоутримувачу); на вимогу орендодавця проводити звіряння взаєморозрахунків по орендних платежах і оформляти відповідні акти звіряння. У разі припинення або розірвання Договору оренди повернути балансоутритмувачу, за погодження з орендодавцем, орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного стану та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Договір укладено строком на 2 роки 364 дні, що діє з 01.12.2010 по 29.11.2013 включно (п. 10.1 договору). Чинність договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку на який його було укладено (п. 10.7 договору).

Відповідно до п.п.10.9-10.11 договору у разі припинення або розірвання цього Договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу за погодженням з орендодавцем. У разі, якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання за погодженням з орендодавцем. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря. Якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових договорів: №2 від 29.11.2013, №4 від 25.11.2014, №5 від 31.03.2015, №6 від 20.07.2015 та додаткові договори від 29.01.2016, від 31.03.2016, від 30.06.2016, від 01.08.2016, від 17.11.2016, від 11.07.2017, від 07.04.2017, від 09.01.2018, від 25.04.2018 (а.с.15-26).

Пунктом 10.1 Договору оренди (з урахуванням додаткових угод до нього) визначено його дію до 30.06.2018 включно без подальшого продовження (а.с.26).

Договір оренди нерухомого майна та додаткові договори до нього підписані сторонами та засвідчені їх печатками без зауважень та заперечень.

На підтвердження свого заперечення щодо продовження дії договору відповідач 27.04.2018 надіслав на адресу ФОП Каваса В.С. заяву № ФБМЕС-01/238 про припинення дії договору оренди № 577 від 26.11.2010 (а.с.174) та 30.07.2018 лист №1736 від 23.07.2018, яким повідомлено про те, що у разі невиконання обов`язку щодо повернення майна буде нараховуватися неустойка у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення (а.с.175).

10.03.2020 та 18.05.2020 відповідач звертався з листами до позивача про повернення майна у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди.

Відповідач після закінчення терміну дії договору оренди № 577 від 26.11.2010 звернувся до суду з позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення згідно договору оренди № 577 від 26.11.2010 на суму 13929,67грн. за період липень 2018 червень 2019 (яка складається із 15121,03грн. нарахованої до сплати неустойки та проведеної часткової оплати на суму 1191,36грн.) (справа №903/789/19) та з позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення згідно договору оренди № 577 від 26.11.2010 року на суму 7772,33 грн. за період липень 2019 - лютий 2020 (яка складається із 10472,33 грн. нарахованої до сплати неустойки та проведеної часткової оплати на суму 2700,00 грн.) та виселення із займаного приміщення (справа №903/261/20).

Дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку правовідносинам сторін, дослідивши правову норму, яка підлягає застосуванню у відносинах сторін, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову виходячи із наступного.

Предметом даного спору є визнання поновленим договору оренди.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

У відповідності до ч.1, 2 ст.763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк.

Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором:

1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою;

2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків ст.766 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.777 ЦК України, наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк.

Частина 1 статті 285 Господарського кодексу України, орендар має переважне право перед іншими суб`єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

Згідно до ч 3 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакцій від 24.05.2016), після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий - термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» наголошує на помилковому ототожненні позивачем правових інститутів продовження строку дії договору на той самий строк та на тих самих умовах внаслідок мовчазної згоди сторін, шо вбачається у відсутності повідомлення протягом місяця після закінчення строку дії договору, та реалізації права на першочергове укладення договору на новий строк, результатом якого є не продовження строку дії договору на той самий строк та на тих самих умовах, а укладення нового договору (наведена позиція АТ «Укрзалізниця» відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 по справі № 910/719/19 (пункт 6.26 постанови).

Крім того, суть правового інституту переважного права на укладення нового договору полягає у використанні добросовісним орендарем переважного права саме перед іншими особами на укладення нового договору. Застосування наведеного правового інституту стосовно державного нерухомого майна можливо виключно за умови реалізації органами державної влади та державними підприємствами права оренди нерухомого майна на конструктивній основі, коли і можлива участь інших осіб. Натомість, застосування інституту пролонгації договору можливе виключно у відносинах між орендодавцем та орендарем за існуючим договором, що виключає участь інших осіб та будь-який конкурентний діалог.

З наведеного вбачається неможливість застосування до спірних відносин вищенаведених приписів, а отже і необґрунтованість позиції позивача.

Враховуючи викладене, до застосування у спірних відносинах підлягають виключно правові норми, якими врегульовано порядок повідомлення орендодавцем орендаря про відмову від продовження строку дії договору оренди.

Згідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (у редакції від 24.05.2016) у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Однак, як зазначалося вище, АТ «Укрзалізниця» надсилало лист №ФБМУС-01/238 від 27.04.2018 (а.с.174), в якому повідомило ФОП Каваса В.С., що після закінчення строку дії зазначеного договору оренди на наступний період договір продовжуватись не буде. Та 23.07.2018 №1736 було повідомлено про те, що у разі невиконання обов`язку щодо повернення майна буде нараховуватися неустойка у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення (а.с.174-175). Факту неотримання даних листів позивачем не запереувалося.

З огляду на викладене, акціонерним товариством «Українська залізниця» дотримано вимоги чинного законодавства, якими врегульовано порядок та строк повідомлення орендаря про відмову від продовження строку дії договору оренди.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 08.07.2019 по справі № 906/739/18, від 02.07.2019 по справі № 906/742/18, від 02.07.2019 по справі № 906/743/18 сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору.

Разом з тим, саме по собі підписання сторонами додаткової угоди про продовження строку дії договору із застереженням про відмову від подальшого його продовження є окремим достатнім повідомленням орендаря про відповідний намір орендодавця.

З огляду на вищезазначені положення законодавства та встановлені судом обставини справи суд зазначає, що строк дії договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 577 від 26.11.2010 закінчився 30.06.2018.

При цьому суд зазначає, що в даному випадку договір оренди припинив свою дію відповідно до умов самого договору.

Крім того, слід зазначити, що договір оренди відповідно до чинного законодавства не є обов`язковим до укладення, а відтак, за відсутності волевиявлення сторін, не може бути примушений до укладення за рішенням суду.

Твердження Позивача про те, що з 30.06.2018 по даний час обома сторонами Договір продовжує виконуватися на зальних умовах, а це і користування орендованим майном, і виконання зобов`язань в частині оплати розрахунків в формі попередньої оплати, які проводились Позивачем в передбачені договором терміни і у встановлених розмірах, спростовуються наступним.

У зв`язку з неповернення Позивачем майна після закінчення терміну дії договору оренди № 577 від 26.11.2010 АТ «Укрзалізниця» звернулося до суду з позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення згідно договору оренди № 577 від 26.11.2010 на суму 13929,67грн. за період липень 2018 - червень 2019 (яка складається із 15121,03грн. нарахованої до сплати неустойки та проведеної часткової оплати на суму 1191,36грн.) (справа №903/789/19) та з позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення згідно договору оренди № 577 від 26.11.2010 на суму 7772,33 грн. за період липень 2019 - лютий 2020 (яка складається із 10472,33 грн. нарахованої до сплати неустойки та проведеної часткової оплати на суму 2700,00 грн.) та виселення із займаного приміщення (справа №903/261/20).

У позовній заяві Позивач зазначає про те, що акт приймання- передавання майна між Сторонами не підписується з об`єктивних причин, однак не зазначає їх, адже обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення Майна покладається на Орендаря (п.10.10 Договору оренди № 577 від 26.11.2010), а АТ «Укрзалізниця», враховуючи листи вказані вище, а також листи від 10.03.2020 №219 та листом від 18.05.2020 №377 зверталося до Позивача про повернення майна орендодавцю.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав, впливу не мають.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст.129 ГПК України, при відмові в задоволенні позовних вимог покладаються на позивача.

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову фізичної особи - підприємця Каваса Віктора Степановича до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 577 від 26.11.2010 поновленим на той самий строк, на тих самих умовах, відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 03.12.2020.

Суддя І. О. Гарбар