ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року Справа №903/62/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Савченко Г.І. , суддя Павлюк І.Ю.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промвуд" на рішення Господарського суду Волинської області від 26.08.2020 р. у справі № 903/62/20 (суддя Шум М.С., повний текст рішення складено 28.08.2020 р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "БМ ЛТД"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Промвуд"

про стягнення 22 287 грн. 20 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 26.08.2020 р. позов задоволено частково. Стягнути з відповідача на користь позивача 20 000,00 грн.. основного боргу, 211,20 грн. 3% річних та 1906,20 грн. судового збору, а всього: 22 117,40 грн. В позові на суму 2076,00 грн. пені відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийнято із порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що між відповідачем та позивачем велися перемовини, про відстрочення оплати, а також той факт, що відповідач не здійснює робіт в зимовий період, у зв`язку з чим не має можливості вчасно здійснити розрахунок з позивачем.

Судом першої інстанції не було взято, до уваги матеріальне становище відповідача, а також те, що відповідач звертався з пропозицією до позивача про мирне врегулювання даного спору, що свідчить про бажання відповідача здійснити погашення такої заборгованості.

Окрім, того Товариством з обмеженою відповідальністю "Промвуд" частково здійснювались оплата за отриманий товар.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2020 р. апеляційну скаргу ТзОВ "Промвуд" на рішення господарського суду Волинської області від 26.08.2020 р. у справі № 903/62/20 залишено без руху. Запропоновано апелянту усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки: подати оригінал квитанції (платіжного доручення) про сплату судового збору у сумі 3153 грн. протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху. Роз`яснено апелянту, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

15.10.2020 р., згідно штемпеля канцелярії суду, на адресу апеляційного суду від скаржника надійшло клопотання, яким долучає платіжне доручення № 3800 від 07.10.2020 р. про сплату судового збору в сумі 3153 грн.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.10.2020 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Промвуд" на рішення господарського суду Волинської області від 26.08.2020 р. у справі № 903/62/20, запропоновано позивачу надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання скаржнику в порядку частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

09.11.2020 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з частиною 13 статті 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У ході апеляційного розгляду даної справи Північно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, розглянувши в письмовому провадженні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми БМ ЛТД та Товариством з обмеженою відповідальністю Промвуд укладено договір перевезення вантажів автомобільним транспортом №05/07/18

Між сторонами зобов`язання виникли з договору перевезення вантажів автомобільним транспортом №05/07/18 від 05.07.2018.

Згідно п. п. 2.1, 3.1, 4.1, 6.1, 8.1 договору позивач зобов`язується доставляти (перевозити) автомобільним транспортом довірений йому відповідачем вантаж з пункту відправлення до пункту призначення і видавати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі, а відповідач зобов`язується оплачувати за перевезення вантажу плату.

Оплата відповідачем здійснюється шляхом перерахування належних сум на розрахунковий рахунок позивача протягом 3-5 банківських днів з моменту отримання ним оригіналів рахунку, ТТН, CMR, податкової накладної, акту виконаних робіт позивача, якщо інше не вказане у заявці.

За невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність, передбачену діючим законодавством України .

Даний договір вступає в силу з дня підписання і діє до 31.12.2018 року (а.с. 5 - 7).

Згідно з долученою до матеріалів справи заявкою на міжнародне перевезення від 23.08.2019 ТзОВ Промвуд як замовник замовив ТзОВ ВКФ БМ ЛТД як перевізнику виконання міжнародного перевезення за маршрутом м.Ківерці (Волинська обл. Україна) м.Кишинів (Молдова) із зазначенням вартості перевезення 22 500 грн. 00 коп. з терміном оплати: після розвантаження по отриманні скан копії СМР та рахунку і акту виконаних робіт. Відповідна заявка підписана представниками сторін та скріплена печатками підприємств.

На виконання умов договору та зазначеної заявки позивач надав послуги, а відповідач прийняв відповідні послуги на загальну суму 22 500 грн. 00 коп., що підтверджується актом надання послуг №1909-03 від 03.09.2020, складеним на підставі договору №05/07/18 від 05.07.2018, рахунком на оплату №1909-03 від 03.09.2019, податковою накладною від 03.09.2019, CMR від 30.08.2019 (а. с. 8-11).

Однак відповідач свої зобов`язання по оплаті наданих послуг виконав частково та сплатив за надані послуги перевезення лише 2 500 грн. 00 коп. у зв`язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма БМ ЛТД звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до ТзОВ Промвуд про стягнення 20 000 грн. боргу, 211 грн. - 3% річних та 2 076 грн. пені.

Позовна заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе згідно договору перевезення вантажів автомобільним транспортом від 05.07.2018 №05/07/18 зобов`язань в частині оплати наданих послуг.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 03.02.2020 у справі №903/62/20 прийнято позовну заяву до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, розгляд справи по суті призначено на 25.02.2020.

У зв`язку із введенням карантину ухвалою Господарського суду Волинської області від 24.03.2020 розгляд справи відкладено, постановлено, що про час та дату наступного судового засідання сторони будуть повідомлені додатково ухвалою суду.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 20.07.2020 розгляд справи по суті призначено на 11.08.2020.

Розглянувши позовні вимоги Господарський суд Волинської області дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення 20 000 грн. заборгованості та 211 грн. - 3% річних та відмовив у задоволенні позову в частині стягнення 2076 грн. пені.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості мотивоване тим, що заборгованість відповідача в розмірі 20 000 грн., згідно з договором перевезення вантажів автомобільним транспортом №05/07/18 від 05.07.2018 та заявки на міжнародне перевезення від 23.08.2019, підтверджена матеріалами справи, підставна та підлягає до стягнення, в частині стягнення 211 грн. - 3% річних рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що період нарахування 3% річних відповідає періоду прострочення грошового зобов`язання.

В частині відмови у стягненні пені, рішення суду першої інстанції мотивоване тим. що умовами Договору перевезення вантажів автомобільним транспортом №05/07/18 від 05.07.2018 не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а відтак відсутні підстави для застосування такої міри відповідальності як договірна санкція за відсутності конкретно визначеного її розміру в договорі та законі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи позивач на замовлення відповідача на підставі Договору перевезення вантажів автомобільним транспортом №05/07/18 від 05.07.2018 перевіз вантаж (а.с. 5 - 7).

На підтвердження факту виконання замовлення та перевезення вантажу позивачем до матеріалів справи долучено копію акту надання послуг №1909-03 від 03.09.2020, складеним на підставі договору №05/07/18 від 05.07.2018, рахунком на оплату №1909-03 від 03.09.2019, податковою накладною від 03.09.2019, CMR від 30.08.2019 (а. с. 8-11).

Вище зазначений акт підписаний Виконавцем та Замовником (позивачем та відповідачем).

Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором №05/07/18 від 05.07.2018 в частині оплати за надані послуги виконав частково та сплатив лише 2 500 грн.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що акт виконаних робіт (наданих послуг) слід вважати підписаним, а послуги прийнятими відповідачем у повному обсязі, оскільки факт надання послуг з перевезення вантажу підтверджується також копією товарно-транспортної накладної №2 від 29.07.2019.

Відповідно до пункту 2 статті 307 ГК України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно зі ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень статей 901 та 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 908 ЦК України визначено, що перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до приписів статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Враховуючи, що надання позивачем послуг за договором перевезення автомобільним транспортом на суму 22 500 грн. підтверджується належними доказами, а також враховуючи що відповідач вартість наданих позивачем послуг оплатив лише частково в сумі 2 500 грн., доказів оплати наданих позивачем послуг в повному обсязі у встановлені Договором перевезення вантажів автомобільним транспортом №05/07/18 від 05.07.2018 строки не надав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 20 000 грн. заборгованості.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача 211 грн. 20 коп. 3% річних, нараховані на суму боргу в розмірі 20 000 грн. 00 коп. за період з 18.09.2019 по 27.01.2020 (розрахунок, а.с. 27).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів дійшла висновку, що нарахування позивачем 3% річних здійснено в межах періоду прострочення грошового зобов`язання, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 211 грн. 20 коп. 3% річних підлягають задоволенню.

Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 2 076 грн. 00 коп., що нарахована в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

В обґрунтування позову в частині стягнення пені позивач посилався на п. 6.1 договору, відповідно до якого за невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність, передбачену діючим законодавством України.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша та друга статті 217 ГК України).

За частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, зокрема і в постанові від 10.12.2019 №904/4156/18, що за наведеними вище положеннями ГК України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

За частиною другою статті 343 ГК України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також за статтями 1 та 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу на підставі спеціального нормативного акту, який регулює відповідні правовідносини, передбачено, зокрема, частиною першою статті 1 Закону України Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій, частинами чотирнадцятою-шістнадцятою статті 14 Закону України Про державний матеріальний резерв, частиною другою статті 36 Закону України Про телекомунікації.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.12.2019 №904/4156/18 зазначає, що за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Враховуючи, що умовами Договору перевезення вантажів автомобільним транспортом №05/07/18 від 05.07.2018 не передбачено стягнення пені за порушення виконання грошового зобов`язання а також не визначений її розмір, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення 2076 грн. пені не підлягають задоволенню.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що між відповідачем та позивачем велися перемовини, про відстрочення оплати за Договором перевезення вантажів автомобільним транспортом №05/07/18 від 05.07.2018, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази ведення перемовин про відстрочення оплати, а також відсутні докази, що сторони, в наслідок таких перемовин досягли згоди.

Доводи апелянта про те, що в зимовий період він не виконує жодних робіт, у зв`язку з чим не має можливості вчасно здійснити розрахунок з позивачем через скрутне матеріальне становище, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки скрутне матеріальне становище, а також відсутність господарської діяльності в зимовий період не звільняє апелянта від обов`язку щодо оплати наданих послуг за Договором перевезення вантажів автомобільним транспортом №05/07/18 від 05.07.2018 та від відповідальності за несвоєчасне виконання умов договору в частині оплати наданих послуг.

Інші доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, спростовуються вище встановленими обставинами справи та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

В свою чергу, доводи позивача які містяться у відзиві на апеляційну скаргу підтверджують висновки суду першої інстанції та обставини які встановлено судом апеляційної інстанції при перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 03.08.2020 р. у справі №903/398/20 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням всіх обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промвуд" на рішення Господарського суду Волинської області від 26.08.2020 р. у справі №903/62/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 26.08.2020 р. у справі №903/62/20 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Справу №903/62/20 повернути господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "03" грудня 2020 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.

Суддя Павлюк І.Ю.