ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2020 р. Справа№ 910/10936/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Разіної Т.І.

за участю секретаря судового засідання Тарнавського В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради "Київська обласна лікарня"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 03.08.2020 (повний текст ухвали суду складено 03.08.2020)

у справі №910/10936/20 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Комунального підприємства Київської обласної ради "Київська обласна лікарня"

до ОСОБА_1

про стягнення 34980,55 грн,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство Київської обласної ради "Київська обласна лікарня" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 34 980,55 грн заборгованості за договором оренди нерухомого майна № 37/18 від 26.12.2018 та договору № 37/18-1 про відшкодування балансоутримувачу вартості отриманих комунальних послуг від 26.12.2018.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди нерухомого майна № 37/18 від 26.12.2018 та договором № 37/18-1 про відшкодування балансоутримувачу вартості отриманих комунальних послуг від 26.12.2018, які укладені між Комунальним підприємством Київської обласної ради "Київська обласна лікарня" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Також у позовній заяві позивачем вказано, що ОСОБА_1 припинено підприємницьку діяльність 25.02.2020, про що внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2020 відмовлено Комунальному підприємству Київської обласної ради "Київська обласна лікарня" у відкритті провадження по справі, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позовна заява подана позивачем до місцевого господарського суду - 24.07.2020, а запис про припинення відповідача, як фізичної особи - підприємця внесено в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 25.02.2020.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зобов`язання фізичної особи - підприємця після його припинення не припиняються, а залишаються за ним як фізичною особою, так як фізична особа не перестає існувати, тому позовні вимоги підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради "Київська обласна лікарня" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.08.2020 у справі №910/10936/20. Направити справу на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі позивач посилається на те, що припинення підприємницької діяльності відповідача до звернення з позовом до суду першої інстанції не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли щодо виконання господарських договорів, укладених між суб`єктами господарської діяльності.

За таких обставин, позивач вважає, що стороною правочину виступала фізична особа - підприємець (відповідач) і припинення надалі її підприємницької діяльності не змінює правовий статут особи у зобов`язанні.

Узагальнений виклад позицій відповідача

Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу. Неподання відзиву не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2020 апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради "Київська обласна лікарня" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Тарасенко К.В., Разіної Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2020 апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради "Київська обласна лікарня" залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині на підставі ч. 3 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України.

29.10.2020 до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява в якій скаржник просив суд поновити строк подання апеляційної скарги та прийняти її до розгляду, з підстав зазначених у вищезгаданій заяві.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2020 поновлено Комунальному некомерційному підприємству Київської обласної ради "Київська обласна лікарня" строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 03.08.2020 у справі №910/10936/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради "Київська обласна лікарня" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.08.2020; призначено до розгляду апеляційну скаргу у судовому засіданні на 25.11.2020.

В судове засідання, яке відбулося 25.11.2020 представники позивача та відповідача не з`явилися, про причину відсутності суду не повідомили. Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов`язковою.

Колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами та за відсутності представників сторін.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції керувався положеннями п. 6 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України та дійшов висновку, що за правилами господарського судочинства припинення суб`єктом підприємницької діяльності своєї діяльності на момент пред`явлення позову є підставою для відмови у відкритті провадження у справі за таким позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга скаржника підлягає задоволенню, а оскаржена ухвала місцевого господарського суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За правилами статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Отже, виключенням щодо розгляду спору господарським судом у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності є укладення такого правочину саме фізичною особою (вказане не стосується правочину, укладеного в забезпечення виконання зобов`язанння, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці).

За статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (зокрема, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Таким чином, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено суб`єкта господарювання, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Наведена норма підлягає застосуванню, якщо позов подано (або пред`явлено) фізичній особі, що припинила існування внаслідок смерті або оголошення її померлою, або припинено суб`єкта господарювання, який звернувся з позовом (або якому пред`явлено позов), тільки якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Як уже зазначалось, звертаючись із цим позовом, позивач просив стягнути заборгованість за договором оренди нерухомого майна № 37/18 від 26.12.2018 та договором № 37/18-1 про відшкодування балансоутримувачу вартості отриманих комунальних послуг від 26.12.2018, укладеними між ним та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо неналежного виконання господарських договорів, яким було обумовлено зобов`язальні правовідносини сторін спору у сфері оренди нежитлових приміщень.

За змістом статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 Господарського кодексу України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15.05.2003 № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 по справі № 910/8729/18 та від 25.06.2019 по справі № 904/1083/18.

Судова колегія дійшла висновку про те, що позивач, звертаючись до місцевого господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарських договорів, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи - підприємця не припинились.

Таким чином, висновок місцевого господарського суду про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України не відповідає наведеним вище нормам матеріального та процесуального права.

За наведених мотивів, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанцій підлягає скасуванню, а справа - передачі до місцевого господарського суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

За статтею 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За результатами розгляду даної справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради "Київська обласна лікарня" підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 03.08.2020 скасуванню, оскільки прийнята з порушенням норм процесуального права, а матеріали справи поверненню до суду першої інстанції.

Судові витрати

У зв`язку зі скасуванням ухвали місцевого господарського суду з передачею матеріалів справи для вирішення питання про відкриття провадження до суду першої інстанції, розподіл сум судового збору повинен здійснити суд першої інстанції за результатами розгляду ним заяви, згідно із загальними правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради "Київська обласна лікарня" задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.08.2020 у справі № 910/10936/20 - скасувати.

Матеріали справи № 910/10936/20 направити на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.з

Повний текст постанови складено 30.11.2020.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді К.В. Тарасенко

Т.І. Разіна