ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. ОдесаСправа № 916/455/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

за участю представників:

від ПО Українська ліга авторських і суміжних прав: не з`явився

від ПП Екстра-Північ: Полілова С.І.

від ПП Екстра-Південь: не з`явився

від ПВТП Екстра: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Приватного підприємства Екстра-Північ та заяви Приватного підприємства Екстра-Південь та Приватного виробничо-торгівельного підприємства Екстра про приєднання до апеляційної скарги

на рішення господарського суду Одеської області від 21.09.2020, суддя в І інстанції Малярчук І.А., повний текст якого складено 22.09.2020 в м. Одесі

у справі № 916/455/20

за позовом: Приватної організації Українська ліга авторських і суміжних прав

до: Приватного підприємства Екстра-Північ

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1. Приватного підприємства Екстра-Південь,

2. Приватного виробничо-торгівельного підприємства Екстра

про стягнення 105543,32грн., із яких 45049,17грн. винагороди, 480,84грн. втрат від інфляції, 662,82грн. три проценти річних, 30747,85грн. штрафу, 28602,64грн. дострокової винагороди (роялті),

та за зустрічним позовом: Приватного підприємства Екстра-Північ

до: Приватної організації Українська ліга авторських і суміжних прав

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за зустрічним позовом:

1. Приватного підприємства Екстра-Південь

2. Приватного виробничо-торгівельного підприємства Екстра

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року Приватна організація Українська ліга авторських і суміжних прав (далі - Організація) звернулася до господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства Екстра-Північ (далі - Підприємство) про стягнення 105 543,32грн., з яких 45 049,17 грн. винагороди, 480,84грн. втрат від інфляції, 662,82грн. три проценти річних, 30 747,85грн. штрафу, 28 602,64грн. дострокової винагороди (роялті), які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо виплати винагороди (роялті) згідно з укладеним між сторонами договором №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р., за умовами якого відповідач здійснював використання в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання, а позивач надав відповідачеві на умовах, визначених цим договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів, а відповідач, в свою чергу зобов`язався виплатити винагороду (роялті) на поточний рахунок позивача відповідно до умов цього договору.

Позивач вказував те, що винагорода відповідачем не сплачувалась в період з лютого 2019р. по лютий 2020р., у зв`язку з чим утворилась заборгованість, на яку нараховано втрати від інфляції, три проценти річних, штраф.

Підприємство не визнало позов та у липні 2020 року звернулося до господарського суду Одеської області з зустрічним позовом до Організації про визнання недійсним з підстав, передбачених частинами 2 та 5 ст. 203 ЦК України, договору №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р. між Організацією та Підприємством щодо надання користувачу права (невиключної ліцензії) на використання в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання на території 20-ти закладів у м. Одесі, визначених сторонами у додатку № 1 до цього договору, за вказаними у позовній заяві адресами.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що текст цього договору був лише проектом, помилково оформленим і підписаним факсиміле директора та за згодою сторін в наступних правовідносинах не враховувався, оскільки станом на 01.11.2018 Підприємство мало правові підстави господарювання лише в 6 закладах в м. Одесі. Ніяких послуг за договором на використання творів у двадцяти закладах, на який посилається Організація як на підставу первісного позову у даній справі, не надавалося, не отримувалося та не оплачувалося. Підприємство не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності (тобто, права набувати цивільні права та обов`язки і здійснювати їх через свої органи відповідно до установчих документів та закону) вчиняти правочин щодо закладів, в яких господарюють інші юридичні особи; здійснювати відповідні дії від імені цих юридичних осіб Підприємство не мало і таких прав йому надано не було. Сам правочин договір № ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р. на надання невиключної ліцензії з використання в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання за винагороду (роялті) на території 20-ти закладів у м. Одесі не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки того ж дня між сторонами був укладений інший, дійсний договір № ТЗ-111/11/18А на використання музичних творів у шості закладах, орендованих Підприємством.

Рішенням господарського суду Одеської області від 21.09.2020 первісний позов Приватної організації Українська ліга авторських і суміжних прав до Приватного підприємства Екстра-Північ залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України, оскільки представник позивача, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, у судові засідання 8.05.2020р., 10.06.2020р., 03.08.2020р., 07.08.2020р., 02.09.2020р., 21.09.2020р. жодного разу не з`явився і доказів поважності причин такої неявки суду не надав.

У задоволенні зустрічного позову Приватного підприємства Екстра-Північ до Приватної організації Українська ліга авторських і суміжних прав про визнання договору недійсним відмовлено повністю з мотивів необґрунтованості позовних вимог.

Підприємство у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить рішення господарського суду Одеської області від 21.09.2020 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов.

Підставами для скасування оскаржуваного рішення скаржник зазначає те, що судом першої інстанції не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник вказує те, що договір №ТЗ-111/11/18А стосовно двадцяти закладів був лише помилково підписаним проектом, в наступних правовідносинах не застосовувався, по цьому договору не настали та не могли настати ніякі правові наслідки для сторін. Проте суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про те, що договір №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р. з додатками №№1,2 на двадцять закладів та з щорічною сумою винагороди в розмірі 42 904,00 грн. є ідентичним за змістом до договору №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р. з додатками №№1,2 на шість закладів та з щорічною сумою винагороди в розмірі 12 871,20 грн., тобто, фактично допустив одночасне існування договору з додатками різного (суперечливого) змісту, тобто різними переліками закладів та розмірами щорічної винагороди (роялті).

Встановлена судом першої інстанції обставина подання сторонами двох ідентичних за змістом текстів договору №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р. із різними додатками, та висновок суду, що подані сторонами екземпляри договору є одним і тим же договором - є немотивованими, необґрунтованими та не відповідає дійсності. Суд першої інстанції необґрунтовано дійшов до суперечливого висновку, що оспорюваний договір та дійсний договір на шість закладів є ідентичними і відрізняють вони лише додатками, проте не надав ніякої правової оцінки тому, що роялті за використання творів у всіх двадцяти закладах у 2018-2019 роках, сплачувалися різними юридичними особами: за шість закладів - сплатив позивач за зустрічним позовом, за інші вісім - ПП «Екстра-Південь», за останні шість - ПВТП «Екстра», що підтверджено матеріалами справи. Та факт укладання стосовно двадцяти закладів трьох ліцензійних договорів з трьома різними юридичними особами, факт виплати роялі за 2018-2019 роки трьома різними юридичними особами однозначно підтверджує вимоги за зустрічним позовом.

Немотивований, необґрунтований висновок суду першої інстанції щодо ідентичності двох різних за суттєвими умовами договорів (перелік закладів та ціна) призвів до наступного немотивованого, необґрунтованого висновку суду, що факт виконання позивачем за зустрічним позовом зобов`язань стосовно шості закладів свідчить про спрямованість на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором на двадцять закладів.

Оглянувши оригінал договору №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р. стосовно шості закладів та визнавши його ідентичним копії договору №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р. стосовно двадцяти закладів, суд першої інстанції фактично підтвердив дію оскаржуваного договору, який укладений з порушенням ч.ч.2,5 ст.203 ЦК України, чим порушив вимоги ст.75, ст.237, ч.4 ст.238 ЦПК України, зробив суперечливі висновки стосовно обставин справи, необґрунтовано та невмотивовано надавши перевагу неналежним доказам (копії договору перед трьома оригіналами), не надав належної правової оцінки обставинам справи, кожному аргументу зустрічного позову.

Приватне підприємство Екстра-Південь та Приватне виробничо-торгівельне підприємство Екстра, які ухвалою господарського суду Одеської області від 13.03.2020 були залучені до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, подали до апеляційного суду заяви про приєднання до апеляційної скарги Підприємства, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову вважаючи його незаконним та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов.

Відзив на апеляційну скаргу від Організації не надходив.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте Організація та треті особи не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду.

Водночас, 25.11.2020 року на електронну адресу апеляційного суду від представника Організації адвоката Сербуль О.Ю. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з зайнятістю представників Організації в іншій судовій справі. Апеляційний господарський суд не знаходить підстав для його задоволення з огляду на неподання заявником доказів зайнятості у судовому засіданні по іншій справі та неможливості явки представників з інших поважних причин, а також з тих мотивів, що законом, а також і судом участь представників сторін у розгляді апеляційної скарги не визнавалася обов`язковою, заявником не надано належних доказів на підтвердження неможливості явки до апеляційного суду іншого повноважного представника. Адже чинний ГПК України не обмежує кількість представників учасника справи, які можуть брати участь у засіданні господарського суду. У даному випадку представництво інтересів позивача в апеляційному суді може здійснюватися як керівником Організації, так і іншою особою в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності.

Оскільки частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників Організації та третіх осіб за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заяв про приєднання до неї, вислухавши пояснення представника Підприємства, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01.11.2018 року між Організацією (УЛАСП) та Підприємством (користувач) було укладено договір №ТЗ-111/11/18, згідно з п. п. 3.1., 3.3 якого користувач здійснює використання в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання, а УЛАСП надає користувачу на умовах, визначених цим договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів. Користувач, в свою чергу, зобов`язується виплатити винагороду (роялті) на поточний рахунок УЛАСП відповідно до умов цього договору. Користувач зобов`язується перерахувати на поточний рахунок УЛАСП винагороду (роялті), узгоджену сторонами у відповідних додатках до цього договору. Відповідний загальний щомісячний платіж, що є складовою частиною винагороди (роялті), має перераховуватись не пізніше, ніж за 5 днів до початку місяця, за який він здійснюється.

Згідно з п.п. 6.1., 6.2. договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 01.11.2019р., а в частині невиконаних фінансових зобов`язань, фінансових санкцій та будь-яких інших зобов`язань - до їх повного виконання. У випадку, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення дії договору протягом місяця до настання зазначеної в п.6.1. дати, дія договору вважається подовженою на той самий строк і на тих же умовах, і так кожного разу коли протягом місяця до завершення строку дії договору не буде належного повідомлення про припинення. Належним повідомленням про припинення зі сторони користувача є лист з доданим до нього актом припинення використання творів, шо має бути підписаний уповноваженими представниками сторін. Повідомлення про припинення дії цього договору має бути надіслане засобами поштового зв`язку (цінним листом), при цьому належним доказом направлення повідомлення є чек відділу поштового зв`язку із зазначенням вказаних в цьому договорі поштових реквізитів сторони, на адресу якої направлено листа, а також опис вкладення з відтиском (печаткою) поштового відділу, який посвідчує відправлення зазначеного вище повідомлення. Якщо жодна із сторін не повідомляє іншу сторону про припинення дії цього договору протягам місяця до завершення строку дії договору (через що договір продовжить свою дію на той самий строк), то розмір платежів за цим договором збільшується на двадцять відсотків і так кожного разу, коли дію договору буде продовжено. Положення про збільшення розміру платежів (винагороди) є обов`язковим для виконання без підписання сторонами будь-яких додаткових угод, воно діє з першого дня коли договір було автоматично продовжено.

Того ж дня сторонами було підписано додаток №1 до даного договору, в якому сторони визначили перелік 20-ти закладів, в яких користувач здійснює використання творів у м. Одесі, а саме: пров. Ванний, 5А (10-та Фонтану), вул. 25-ї Чапаївської дивізії, 10, Фонтанська дорога, 20/4 (7-а Фонтану), вул. Белінського, 10, вул. Старопортофранківська, 97, вул. Єврейська, 6, вул. Канатна, 72, вул. Ак. Корольова, 24, вул. Люстдорфська дорога, 31, вул. Градоначальницька, 22/8, вул. Прохорівська, 15, вул.Космонавтів,4, вул. Пантелеймонівська, 62, вул. Сегедська, 19, вул. Степова, 28, вул.Тираспольська, 1, вул. Льва Толстого, 10, вул. Князівська, 40, вул. Чайковського, 18, вул.Вільямса, 44 А.

У додатку №2 до даного договору сторони узгодили, що розмір щомісячного платежу має складати 250грн. за кожен заклад користувача, зазначений у відповідних додатках до договору. Загальний розмір щорічного платежу з дня набуття чинності договору становить 42 904грн. Зазначена сума щорічно перераховується користувачем на розрахунковий рахунок УЛАСП відповідно до умов договору. Винагорода (роялті) не може бути меншою, ніж встановлено законодавством. Сторонами погоджено, що виплата платежів проводиться з урахуванням офіційного річного рівня інфляції (тобто загальна сума платежу на кожен наступний рік збільшується шляхом множення на офіційний індекс інфляції попереднього року і т.д.).

Вказані договір №ТЗ-111/11/18 А від 01.11.2018р. з додатками № 1 і № 2 до нього підписані сторонами та скріплені їх печатками і подані Організацією до матеріалів справи в обґрунтування пред`явлених вимог.

Звертаючись до господарського суду з зустрічним позовом Підприємством подано до матеріалів справи договір №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р., який є ідентичним за змістом договору №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р., поданому Організацією.

Разом з тим, поданий Підприємством додаток №1 від 01.11.2018р. до даного договору за змістом не відповідає поданому Організацією додатку №1, оскільки в ньому визначено перелік 6-ти закладів, в яких користувач здійснює використання творів у м. Одесі, а саме: вул. Толстого, 10, вул. Ак. Корольова, 24, вул. Люстдорфська дорога, 31, вул. Градоначальницька, 22/8, вул. Космонавтів, 4, вул. Ак. Вільямса, 44 А.

Відповідно, у поданому Підприємством додатку №2 до вказаного договору, узгоджена сума щорічної винагороди складає 12 871,20грн.

Вказані додатки № 1 і № 2 до договору №ТЗ-111/11/18 А від 01.11.2018р., подані Підприємством, також підписані сторонами та скріплені їх печатками.

За договором №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р. Організацією було виставлено рахунок на оплату від 01.11.2018р. на суму 12 871,20грн. (за 2018 2019р.р.), який Підприємством оплачено платіжним дорученням № 2034 від 21.12.2018р. в сумі 12871,20грн., про що сторонами складено акт від 31.12.2018р.

На підтвердження того, що в період дії спірного договору №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р., частина об`єктів, що визначені у додатку № 1 поданому Організацією, використовувалась у господарській діяльності іншими особами, Підприємством подано до справи: договір оренди нежилого приміщення (м. Одеса, вул. Л. Толстого, 10) від 30.11.2017р., укладений між ОСОБА_1 та ПП Екстра-Північ (строк дії до 30.11.2020р.), акт до нього від 30.11.2017р.; договір №34 оренди нежилого приміщення (м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 24) від 30.09.2017р., укладений між ПВТП Екстра та ПП Екстра-Північ (строк дії до 30.09.2019р.), акт до нього від 30.09.2017р.; договір суборенди №11 від 01.01.2016р., укладений між ПВТП Екстра та ПП Екстра-Північ (приміщення у м. Одесі по вул. Люстдорфська дорога, 31; строк дії договору до 31.12.2018р.), додаток до договору від 01.01.2018р. та акт прийому-передачі від 01.01.2016р.; договір №7 оренди нежилого приміщення (м. Одеса, вул. Градоначальницька, 22, корп.8, приміщення 101; строк дії договору до 31.07.2021р.), укладений між ТОВ Золота осінь Плюс та ПП Екстра-Північ, акт до нього від 01.08.2018р.; договір оренди нежилого приміщення (м. Одеса, вул. Космонавтів,4; строк дії договору до 31.11.2018р.) від 01.01.2018р., укладений між ТОВ Золота осінь та ПП Екстра-Північ, та до нього акт приймання-передачі; договір оренди від 22.10.2018р. (приміщення у м. Одесі, по вул. Ак. Вільямса, 44-А; строк дії договору до 22.10.2021р.), укладений між ВК ТОВ Осьминог та ПП Екстра-Північ, та акт до нього від 22.10.2018р.; договір оренди (приміщення у м. Одесі по провул. Ванний, 5А; строк дії договору до 01.01.2021р.) від 01.01.2019р., укладений між ТОВ Золота осінь Плюс та ПП Екстра-Південь, та акт до нього від 01.01.2019р.; договір №12 (оренда приміщення у м. Одесі, по вул. 25-й Чапаєвській дивізії, 10; строк дії договору оренди до 30.06.2019р.), укладений 01.01.2017р. між ТОВ Золота осінь Плюс та ПП Екстра-Південь, та акт приймання-передачі від 01.01.2017р.; договір оренди (приміщення у м. Одесі по вул. Фонтанська дорога, 20/4; строк дії договору з 01.12.2016р. до 30.09.2019р.) №14 від 01.09.2016р., укладений між ТОВ Золота осінь Плюс та ПП Екстра-Південь та акт приймання-передачі до нього; договір оренди нежилого приміщення (у м. Одесі, по вул. Белінського, 10; строк дії договору до 01.09.2021р.), укладений 02.10.2018р. між ТОВ Алси та ПП Екстра-Південь; договір оренди нежилого приміщення (у м. Одесі по вул. Пантелеймонівська, 62; строк дії договору до 29.02.2021р.) від 05.04.2018р., укладений між ТОВ Золота осінь Плюс та ПП Екстра-Південь, акт приймання-передачі від 20.04.2018р.; договір №1 від 01.12.2018р. (щодо приміщення у м. Одесі по вул. Сегедській,19; строк дії договору з 01.12.2018р. по 30.11.2021р.), укладений між ОСОБА_2 та ПП Екстра-Південь, акт приймання-передачі від 01.12.2018р.; договір оренди нежилого приміщення (у м. Одесі по вул. Тираспольська,1; строк дії договору до 31.10.2020р.) від 01.12.2017р., укладений між ПП Светол-4 та ПП Екстра-Південь; договір оренди нежилого приміщення від 13.09.2018р., укладений між ОСОБА_3 та ПП Екстра-Південь щодо приміщення у АДРЕСА_1 (строк дії договору до 13.09.2020р.), акт від 01.10.2018р.; договір оренди №24 (приміщення у АДРЕСА_2 ; строк дії договору до 18.11.2020р.), укладений 18.12.2017р. між ТОВ Ікар та ПВТП Екстра; договір оренди від 13.09.2018р., укладений між ФОП Філоновою Г.А. та ПВТП Екстра, щодо приміщення у м. Одесі по вул. Еврейській,6 (строк дії договору до 13.09.2020р.), акт від 01.10.2018р.; договір оренди (приміщення у АДРЕСА_3 ; строк дії договору до 01.07.2020р.) №6 від 01.07.2018р., укладений між ТОВ Золота осінь Плюс та ПВТП Екстра, акт до нього від 01.07.2018р.; договір №0716 оренди нежилого приміщення (у м. Одесі, по провулку Чайковського, 18; строк дії договору до 01.08.2019р.), укладений 01.08.2018р. між ПП Центр управлінських технологій та ПВТП Екстра, акт до нього від 01.08.2018р.

Про належність приміщень у м. Одесі по вул. Прохорівській, 15, вул. Степовій,28, на праві власності ПП Екстра свідчать наявні у справі копії свідоцтв про право власності на нерухоме майно №4059887 від 28.05.2013р., №34604709 від 06.03.2015р., витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №4060136 від 28.05.2013р., №34605501 від 06.03.2015р.

Крім того, як вбачається із поданих позивачем за зустрічним позовом копій договору №ТЗ-112/11/18А від 01.11.2018р., укладеного між Організацією та ПП Екстра-Південь (користувач) та додатку №1 до нього, Організація надала користувачу (ПП Екстра-Південь) право здійснювати використання в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання (невиключну ліцензію) в обмін на виплату винагороду (роялті) у наступних закладах у м. Одесі: пров. Ванний, 5 А (10-а Фонтану), вул. 25-ї Чапаєвської дивізії, 10, Фонтанська дорога, 20/4 (7-а Фонтану), вул. Белінського, 10, вул. Пантелеймонівська, 62, вул. Сегедська, 19, вул.Тираспольська, 1, вул. Князівська, 40. Також подано докази оплати по договору №ТЗ-112/11/18А, а саме: рахунок на оплату від 01.11.2018р. на суму 17161,60грн., платіжне доручення №1988 від 21.12.2018р. на суму 17161,60грн., акт про оплату від 31.12.2018р.

Крім того, 01.11.2018р. між Організацією та ПВТП Екстра було укладено договір №ТЗ-113/11/18А, за умовами якого Організація надала користувачу (ПВТП Екстра) право здійснювати використання в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання (невиключну ліцензію) в обмін на виплату винагороди (роялті) у наступних закладах у м. Одесі: вул. Старопортофранківська, 97, вул. Єврейська,6, вул. Канатна, 72, вул. Прохорівська, 15, вул. Степова, 28, вул. Чайковського, 18 (додаток №1 до договору). Також подано докази оплати по договору №ТЗ-113/11/18А, а саме: рахунок на оплату від 01.11.2018р. на суму 12 871,20грн., платіжне доручення №2331 від 21.12.2018р. на суму 12871,20грн., акт про оплату від 31.12.2018р.

Причиною виникнення спору у даній справі стало питання наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним договору, укладеного між Організацією та Підприємством.

Так, предметом даного спору за зустрічним позовом є вимога Підприємства визнати недійсним з підстав, передбачених частинами 2 та 5 ст. 203 ЦК України, договір №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р., укладений між Організацією та Підприємством щодо надання користувачу (Підприємству) права (невиключної ліцензії) на використання в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання на території 20-ти закладів у м. Одесі, визначених сторонами у додатку № 1 до цього договору, за вказаними у позовній заяві адресами.

Підставами для визнання оспорюваного договору недійсним позивач за зустрічним позовом вказує наступні обставини: текст цього договору був лише проектом, помилково оформленим і підписаним факсиміле директора та за згодою сторін в наступних правовідносинах не враховувався, оскільки станом на 01.11.2018 Підприємство мало правові підстави господарювання лише в 6 закладах в м. Одесі. Ніяких послуг за договором на використання творів у двадцяти закладах, на який посилається Організація як на підставу первісного позову у даній справі, не надавалося, не отримувалося та не оплачувалося. Підприємство не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності (тобто, права набувати цивільні права та обов`язки і здійснювати їх через свої органи відповідно до установчих документів та закону) вчиняти правочин щодо закладів, в яких господарюють інші юридичні особи, здійснювати відповідні дії від імені цих юридичних осіб Підприємство не мало і таких прав йому надано не було. Сам правочин договір № ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р. на надання невиключної ліцензії з використання в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання за винагороду (роялті) на території 20-ти закладів у м. Одесі не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки того ж дня між сторонами був укладений інший, дійсний договір № ТЗ-111/11/18А на використання музичних творів у шості закладах, орендованих Підприємством.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції на підставі встановлених обставин виходив із того, що до справи сторонами подано два ідентичні за змістом тексти договору №ТЗ-111/11/18А від 01.11.2018р., які різняться лише додатком №1 до нього, який безпосередньо визначає перелік об`єктів, на яких Підприємство отримало право здійснювати виконання творів. Із чого суд дійшов висновку, що подані сторонами екземпляри вказаного договору є одним і тим же договором - №ТЗ-111/11/18 А від 01.11.2018р. Факт укладення якого визнають позивач та відповідач за зустрічним позовом, а позивач за зустрічним позовом ще й вказує на факт його виконання відповідно до додатку №1, в якому вказано шість об`єктів. Виконання даного договору спростовує твердження про те, що він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Розірвання договорів оренди, за якими Підприємством орендувались приміщення, перелічені у додатку №1 (20 закладів), не свідчить про те, що на цій території користувач не здійснює публічне виконання музичних творів.

За таких обставин, твердження позивача за зустрічним позовом про те, що текст договору №ТЗ-111/11/18 А від 01.11.2018р. поданий Організацією був лише проектом, помилково оформленим і підписаним факсиміле директора позивача та за згодою сторін в наступних правовідносинах не враховувався не заслуговує на увагу суду. До того ж суд звернув увагу, що обидва екземпляри оспорюваного договору містять печатки сторін.

Не може вказувати на недійсність договору сам лише факт того, що станом на 01.11.2018р. Підприємство мало правові підстави господарювання (оренда) лише в шести закладах в м. Одесі за адресами: вул. Льва Толстого, 10, вул. Ак. Корольова, 24, вул. Люстдорфська дорога, 31, вул. Градоначальницька, 22/8, вул. Космонавтів, 4, вул. Вільямса, 44а, а іншими об`єктами користувались інші юридичні особи: ПП «Екстра-Південь», ПВТП «Екстра». Також не є підставою для визнання судом недійсним додатку №1 до спірного договору, який містить 20 об`єктів, оскільки по шести з них позивач за зустрічним позовом визнає факт виконання та оплати.

Колегія суддів погоджується з правомірним висновком місцевого суду про відмову у задоволенні заявлених Підприємством зустрічних позовних вимог, з огляду на таке.

За положеннями частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Водночас, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні положень наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина 1 статті 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

З огляду на приписи статей 92, 237 - 239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірний договір №ТЗ-111/11/18 А від 01.11.2018р. підписано від імені Підприємства директором Гніліченко Д.О., який діяв на підставі статуту. Такими діями директор Приватного підприємства «Екстра - Північ» виконував організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, передбачені статутом Приватного підприємства «Екстра - Північ» та ст. 65 ГК України.

Відомості про керівника юридичної особи внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, будь - яких даних про наявність обмежень директора Підприємства щодо представництва від імені цієї юридичної особи в ньому не міститься, що відповідно до положень статті 92 ЦК України, є достатнім підтвердженням повноважень такої особи, зокрема перед третіми особами.

Водночас, судом не встановлено, що саме Організація як сторона за оспорюваним договором діяла недобросовісно і нерозумно.

Таким чином, судом встановлено, що спірний договір від імені Підприємства підписано особою, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності і відповідно було наявне волевиявлення Підприємства на укладання цього правочину, чим спростовуються доводи позивача за зустрічним позовом, що цей договір був лише проектом, помилково оформленим і підписаним директором, і що Підприємство не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності (тобто, права набувати цивільні права та обов`язки і здійснювати їх через свої органи відповідно до установчих документів та закону) вчиняти правочин щодо закладів, в яких господарюють інші юридичні особи. Також колегія суддів враховує, що всі примірники оспорюваного договору та додатки № 1 і № 2 до нього підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Не може вказувати на недійсність спірного договору самий лише факт того, що станом на 01.11.2018р. Підприємство мало правові підстави господарювання (оренда) лише в шести закладах в м. Одесі за адресами: вул. Льва Толстого, 10, вул. Ак. Корольова, 24, вул. Люстдорфська дорога, 31, вул. Градоначальницька, 22/8, вул. Космонавтів, 4, вул. Вільямса, 44а, а іншими об`єктами користувались інші юридичні особи: ПП «Екстра-Південь», ПВТП «Екстра», оскільки ці три підприємства є пов`язаними особами, їх місцезнаходженням є одна і та сама адреса: м. Одеса, вул. Канатна, буд. 72, їх засновником є одна і та сама особа: ОСОБА_2 , а директором ОСОБА_4 .

Також Підприємство оспорює договір з тих мотивів, що його укладено без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки ніяких послуг за договором на використання творів у двадцяти закладах не надавалося, не отримувалося та не оплачувалося.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторони не вчинили жодних дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Під час розгляду відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявності таких умов: вина осіб, яка має прояв у формі умислу, спрямованого на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених у договорі. Відсутність хоча б однієї із цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву (наведену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16, від 01.11.2018 у справі № 910/18436/16).

При цьому, судом апеляційної інстанції у даній справі встановлено відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним спірного договору як фіктивного правочину, оскільки Підприємством не доведено належними та допустимими доказами того, що: обидві сторони договору не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення або ж діяли з обопільним умислом не створювати такі наслідки.

Також суд апеляційної інстанції враховує, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують фактичне надання Організацією Підприємству на умовах визначених спірним договором права (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів та використання Підприємством в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання у своїх закладах, що підтверджується рахунком на оплату від 01.11.2018р. на суму 12 871,20грн. (за 2018 2019р.р.), платіжним дорученням № 2034 від 21.12.2018р. та актом від 31.12.2018р. При цьому вказані обставини були встановлені судом першої інстанції та викладені ним у мотивувальній частині рішення.

Таким чином, слід вважати доведеним матеріалами справи факт вчинення сторонами дій спрямованих на виконання спірного договору, а Підприємством не доведено обставин, що цей договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлювалися ним.

За змістом ч. 5 ст. 203, ст. 234 ЦК України не може бути визнаний фіктивним договір, на виконання умов якого були створені правові наслідки та за яким сторони вчинили юридично значимі дії.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач за зустрічним позовом не підтвердив відповідно до вимог ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним у судовому порядку на підставі ч. ч. 2, 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують та не впливають на них, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки обставин справи, правильно встановлених місцевим судом.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке б призвело до неправильного вирішення даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому доводи скаржника в цій частині не приймаються до уваги.

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених апеляційним судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги та заяв про приєднання до неї.

Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 3153 грн., а також 2102 грн. за подання кожної заяви про приєднання до апеляційної скарги покладаються на скаржників.

Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 21 вересня 2020 року у справі № 916/455/20 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства Екстра-Північ та заяви Приватного підприємства Екстра-Південь та Приватного виробничо-торгівельного підприємства Екстра про приєднання до апеляційної скарги - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 30.11.2020.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Філінюк І.Г.