СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2020 р. Справа № 913/180/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бородіна Л.І., суддя Здоровко Л.М., суддя Лакіза В.В.,

за участю секретаря судового засідання Черкас В.М.,

представники сторін в судове засідання не з`явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області, м.Сєвєродонецьк, Луганська область,

на рішення Господарського суду Луганської області від 20.08.2020 (суддя Драгнєвіч О.В.), ухвалене в приміщенні Господарського суду Донецької області в м.Харкові об 11год 55хв, повний текст якого складений 21.08.2020,

у справі №913/180/20

за позовом: Головного управління Національної поліції в Луганській області, м.Сєвєродонецьк, Луганська область,

до відповідача Сєвєродонецької міської ради, м.Сєвєродонецьк, Луганська область,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Комунального підприємства "Сєвєродонецьккомунсервіс", м.Сєвєродонецьк, Луганська область,

про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Луганської області від 20.08.2020 у справі №913/180/20 позов Головного управління Національної поліції в Луганській області до Сєвєродонецької міської ради про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково; стягнуто з Сєвєродонецької міської ради на користь Головного управління Національної поліції в Луганській області матеріальну шкоду в розмірі 36765, 92грн; в іншій частині позову відмовлено (т.1, а.с. 233-239).

Рішення місцевого господарського суду із посиланням на статті 11,22, 1166 ЦК України, статтю 224, 225 ГК України, статті 5,16, 17, 21, 24 Закону України "Про автомобільні дороги", статті 6, 9 Закону України "Про дорожній рух", п.11 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 №198, статті 3, 5,6 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" мотивоване тим, що обов`язок із забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів дорогами міста (селищ, сіл), утримання вулиць і доріг міст (селищ, сіл) покладений виключно на органи місцевого самоврядування. Також суд зазначив, що в постанові Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.10.2019 у справі №428/8540/19 встановлені обставини, що підтверджують відсутність дорожнього знаку пріоритету на другорядній дорозі, наявність недоліків в утриманні вулично-шляхової мережі, які стали супутньою причиною ДТП, що свідчить про неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо організації безпеки руху та неналежного утримання доріг. Крім того, суд зазначив, що 15.07.2019 інспектором відділу безпеки дорожнього руху управління патрульної поліції Луганської області Департаменту патрульної поліції Гончаренком Є.О. складений припис (вимогу) №97, відповідно до якого директора КП "Сєвєродонецьккомунсервіс" зобов`язано в м.Сєвєродонецьк на перехресті вул.Єгорова та вул.Енергетиків негайно встановити дорожні знаки 2.1 "Дати дорогу" та 2.2 "Проїзд без зупинки заборонено", який було виконано та поставлено дорожні знаки. Розмір матеріальної шкоди, яку спричинено автомобільному засобу "Mitsubishi Pajero", д.н.з. НОМЕР_1 в результаті його пошкодження при ДТП 15.07.2019 складає 36765,92грн, що підтверджується висновком експертного дослідження від 07.11.2019 №66, у зв`язку з чим дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача у сумі 36765,92грн.

Відмовляючи у стягненні 1224,00грн витрат, понесених на проведення експертного автотоварознавчого дослідження, які позивач визначив як судові витрати, місцевий господарський суд зазначив, що вказані витрати за своєю правовою природою не є судовими витратами позивача, а є збитками, однак позивач не надав належних доказів на підтвердження здійснення ним оплати за договором про проведення незалежної оцінки від 04.11.2019 №43/648.

Військово-цивільна адміністрація міста Сєвєродонецька Луганської області з рішенням місцевого господарського суду не погодилась та 16.09.2020 звернулась до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 20.08.2020 у справі №913/180/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує на те, що наданий позивачем висновок від 07.11.2019 №66, який складений експертом Бондаренко О.А., судом не досліджено на предмет того чи обізнаний експерт про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та чи саме для суду він підготовлений. Крім того, вказує на те, що у постанові Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.10.2019 у справі №428/8540/19 не встановлено вини ні Сєвєродонецької міської ради, ні КП "Сєвєродонецьккомунсервіс".

У відзиві на апеляційну скаргу від 16.11.2020 позивач просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. При цьому зазначає, що висновок від 07.11.2019 №66 містить підпис експерта Бондаренко О.А. про попередження про відповідальність за статтею 384 КК України та відповідний запис про те, що даний висновок призначений для розгляду в суді. Також, позивач зазначає, що у поясненнях учасників ДТП, складеній схемі місця події ДТП та постанові Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.10.2019 у справі №428/8540/19 встановлені обставини, що підтверджують відсутність дорожнього знаку пріоритету на другорядній дорозі, наявність недоліків в утриманні вулично-шляхової мережі, що свідчить про неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо організації безпеки руху та неналежного утримання доріг.

Сторони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду заяви, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, проте не скористалась своїм правом на участь у судовому засіданні.

Враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце засідання суду, а також те, що явка сторін не була визнана судом обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутністю представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

15.07.2019 о 12 год. 35 хв. на перехресті вулиць Енергетиків та Єгорова у місті Сєвєродонецьку сталась дорожньо-транспортна пригода за участю належного позивачу транспортного засобу "Mitsubishi Pajero", д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та транспортного засобу "HYUNDAI Tucson", д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 , під керуванням ОСОБА_3 . За зовнішнім оглядом установлено, що автомобіль внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав такі механічні ушкодження: передній бампер; дві передні фари; дві протитуманні фари; два передніх крила; передні ліві двері (водійські).

Ці обставини підтверджуються протоколом про адміністративне правопорушення від 15.07.2019 серії БД № 122950, в якому зазначено про те, що водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом "HYUNDAI Tucson", д.н.з. НОМЕР_2 , при виїзді з другорядної дороги на головну не надав дорогу автомобілю марки "Mitsubishi Pajero", д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок чого трапилось їх зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень транспортного засобу, чим порушив вимоги пункту 16.11 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена статтею 124 КУпАП (т.1, а.с. 10-11).

Вказаний протокол містить пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо вказаного порушення, відповідно до яких дорожньо-транспортна пригода сталася з причини відсутності знака «другорядна дорога».

У складеній до протоколу про адміністративне правопорушення від 15.07.2019 серії БД № 122950 схемі місця ДТП, яка сталася 15.07.2019 о 12 год. 35 хв. на перехресті вулиць Енергетиків та Єгорова у місті Сєвєродонецьку, зазначено про відсутність дорожніх знаків пріоритету на другорядній дорозі та наявність недоліків в утриманні вулично-шляхової мережі, які стали супутньою причиною ДТП (т.1, а.с.12).

15.07.2019 інспектором відділу безпеки дорожнього руху управління патрульної поліції у Луганської області Гончаренком Є.О. складено вимогу (припис) № 97, якою зобов`язано директора КП "Сєвєродонецьккомунсервіс" у місті Сєвєродонецьк на перехресті вулиць Єгорова та Енергетиків негайно встановити дорожні знаки 2.1 "Дати дорогу" та 2.2 "Проїзд без зупинки заборонено" (т.1, а.с. 15).

Відповідно до листів головного інженера КП "Сєвєродонецьккомунсервіс" (від 16.07.2019 вих. № 1389 та від 18.07.2019 вих. №1406) на вимогу (припис) від 15.07.2019 №97 на перехресті вулиць Єгорова та Енергетиків у місті Сєвєродонецьку встановлено дорожній знак 2.1 "Дати дорогу" -15.07.2019, дорожній знак 2.2 "Проїзд без зупинки заборонено" -18.07.2019 (т.1, а.с. 16,17).

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.10.2019 у справі №428/8540/19 (провадження № 3/428/1666/2019) провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно водія ОСОБА_3 про притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (т.1, а.с.8).

Зі змісту вказаної постанови свідчить, що суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження про адміністративне порушення з огляду на встановлення обставин, що вказують на відсутність у діях водія ОСОБА_3 складу адміністративного порушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, так як знаку пріоритету головної дороги, або 2.1 «Дати дорогу» зі сторони його руху встановлено не було, обставини на дорозі не надавали йому змоги визначити, що він перетинає головну дорогу, так як розмітка та зовнішні ознаки доріг також не вказували на зазначене.

Зазначена постанова Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.10.2019 у справі № 428/8540/19 в апеляційному порядку не була оскаржена; набрала законної сили у відповідності до приписів статті 294 КУпАП.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу від 07.11.2019 №66, складеного судовим експертом Бондаренко Оленою Анатоліївною (діє на підставі свідоцтва від 07.11.2014 №5, виданого Міністерством юстиції України, строк дії до 15.12.2020) вартість матеріального збитку, з технічною точки зору, завданого власнику автомобіля "Mitsubishi Pajero", реєстраційний номер НОМЕР_1 , на час ДТП складає 36765,92 грн (т.1, а.с.18-33).

До висновку від 07.11.2019 №66 додано ремонтну калькуляцію від 15.07.2019 № 492, складену за допомогою системи AUDATEX, відповідно до якої вартість ремонту з урахуванням ПДВ становить 86498,94 грн; протокол (акт) огляду транспортного засобу від 06.11.2019; фотоілюстрації; копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; копію свідоцтва судового експерта.

26.03.2020 позивач - Головне управління Національної поліції в Луганській області звернувся до Господарського суду Луганської області з позовом до Комунального підприємства "Сєвєродонецьккомунсервис" про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 36765,92 грн. Також, позивач просив стягнути з відповідача витрати понесені у зв`язку з проведенням експертного автотоварознавчого дослідження в сумі 1224,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для відшкодування майнової шкоди, завданої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, причиною якої стала бездіяльність відповідача, як уповноваженого органу місцевого самоврядування, зокрема, незабезпечення безпечних умов дорожнього руху та належного експлуатаційного стану автомобільної дороги. Правовими підставами позову заявником зазначено положення статей 11, 16, 22, 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 9, 14, 24 Закону України "Про дорожній рух", пунктів 2, 11 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.03. 1994 №198 (із змінами та доповненнями).

В подальшому, позивач звернувся до місцевого господарського суду з клопотанням про заміну первісного відповідача (КП "Сєвєродонецьккомунсервис", ідентифікаційний код 26204220) належним відповідачем - Сєвєродонецькою міською радою (ідентифікаційний код 26204220) на підставі статті 48 ГПК України. Вказане клопотання з посиланням на приписи статей 6, 9, 14, 16, 24 Закону України "Про дорожній рух", статей 16, 17, 21 Закону України "Про автомобільні дороги", пункт 11 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 №198 (із змінами та доповненнями), мотивоване тим, що обов`язок із забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів дорогами міст (селищ, сіл), утримання вулиць і доріг міст (селищ, сіл) покладений виключно на органи місцевого самоврядування (т.1, а.с. 131-138).

Крім того, заявою від 22.05.2020 № 488/111/28-2020 позивач просив залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство "Сєвєродонецьккомунсервис" (ідентифікаційний код 03327983) (т.1, а.с. 140-141).

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 26.05.2020, зокрема, задоволено клопотання позивача від 22.05.2020 вих.№487/111/28-2020 про заміну первісного відповідача належним відповідачем; замінено неналежного відповідача у справі - Комунальне підприємство "Сєвєродонецьккомунсервис", на належного відповідача - Сєвєродонецьку міську раду (ідентифікаційний код 26204220); залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство "Сєвєродонецьккомунсервис" (ідентифікаційний код 03327983) (т.1, а.с. 147-152).

20.08.2020 місцевим господарським судом прийнято оскаржуване рішення з підстав, зазначених вище (т.1, а.с. 232-239).

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога до Сєвєродонецької міської ради про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди через незабезпечення безпечних умов дорожнього руху та належного експлуатаційного стану автомобільної дороги, що розташована в межах міста Сєвєродонецька.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Відповідно до пункту 8 частини 2 статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

При цьому, стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тож за змістом наведеної вище норми матеріального права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. І лише наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу, визначені у статтях 1173, 1174 ЦК України, за змістом яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади або органів місцевого самоврядування та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади або органів місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади або органу місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: протиправної поведінки органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права - ст. 1173, 1174 ЦК України, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.03.2019 у справі №920/715/17, яка враховується апеляційним господарським судом в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 10.12.2018 у справі № 902/320/17).

За таких обставин, дії (бездіяльність) відповідача, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, шкода та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіянням шкоди є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність елементів делікту свідчить про відсутність складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

З метою з`ясування цих обставин, апеляційний господарський суд виходить з того, що правовідносини у сфері користування дорогами врегульовано нормами Закону України "Про дорожній рух" та Закону України "Про автомобільні дороги".

Частиною першою статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги" розмежовано поняття "автомобільна дорога" та "вулиця". Так, відповідно до абзацу 2 частини першої статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги", автомобільна дорога - це лінійний комплекс інженерних споруд, призначений для безперервного, безпечного та зручного руху транспортних засобів. Абзацом 7 частини першої статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги" визначено, що вулиця - це автомобільна дорога, призначена для руху транспорту і пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про автомобільні дороги" автомобільні дороги поділяються на: автомобільні дороги загального користування; вулиці і дороги міст та інших населених пунктів; відомчі (технологічні) автомобільні дороги; автомобільні дороги на приватних територіях.

Частиною першою статті 16 Закону України "Про автомобільні дороги" встановлено, що вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Стаття 17 Закону України "Про автомобільні дороги" передбачає, що управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Водночас, частиною другою статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 19 Закону України "Про автомобільні дороги", основними обов`язками органів місцевого самоврядування у частині управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є забезпечення безперервних, безпечних, економічних та зручних умов руху транспортних засобів і пішоходів вулицями і дорогами міст та інших населених пунктів; організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів за встановленими для них будівельними нормами, державними стандартами та нормами. Отже, такі повноваження виділено законодавцем, як два самостійні повноваження органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про автомобільні дороги" органи місцевого самоврядування, що управляють функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, відповідають за: 1) стан вулиць і доріг міст та інших населених пунктів відповідно до діючих норм, у тому числі щодо безпеки руху транспортних засобів і пішоходів; 2) якість робіт з проектування, будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів; 3) розміщення технічних засобів організації дорожнього руху, об`єктів дорожнього сервісу та рекламоносіїв; 4) відшкодування збитків користувачам вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, що виникли через їх незадовільний стан, у порядку, визначеному законом.

Частиною першою статті 6 Закону України "Про дорожній рух" встановлено, що до компетенції міських рад та їх виконавчих органів районних рад та районних державних адміністрацій у сфері дорожнього руху належить, зокрема, організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про дорожній рух" до компетенції власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ним органів у сфері дорожнього руху належить: розробка програм та здійснення заходів щодо розвитку, удосконалення, ремонту та утримання у безпечному для дорожнього руху стані доріг, вулиць та залізничних переїздів, зон відчуження; компенсація витрат власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортні пригоди сталися з причин незадовільного експлуатаційного утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, за рішенням судових органів; забезпечення безпечних, економічних та комфортних умов дорожнього руху; забезпечення учасників дорожнього руху інформацією з питань стану аварійності та дорожнього покриття, гідрометеорологічних та інших умов; вирішення питань експлуатації автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів у надзвичайних ситуаціях; термінове усунення пошкоджень на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах; своєчасне виявлення перешкод дорожньому руху та їх усунення, а у разі неможливості - невідкладне позначення дорожніми знаками, огороджувальними і направляючими засобами; організація виконання встановлених вимог щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про дорожній рух" власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.

У пункті 11 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 № 198, встановлено, що власники дорожніх об`єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації зобов`язані: своєчасно і якісно виконувати експлуатаційні роботи відповідно до технічних правил з дотриманням норм і стандартів з безпеки руху; постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об`єктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити невідкладно позначити їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух; вирішувати питання забезпечення експлуатації дорожніх об`єктів у надзвичайних ситуаціях, за несприятливих погодно-кліматичних умов, у разі деформації та пошкодження елементів дорожніх об`єктів, аварії на підземних комунікаціях і виникнення інших перешкод у дорожньому русі й разом із спеціалізованими службами організації дорожнього руху і за погодженням з Державтоінспекцією оперативно вносити зміни до порядку організації дорожнього руху; відшкодовувати в установленому законодавством порядку збитки власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок незадовільного утримання доріг, вулиць, залізничних переїздів.

Вказані правила є обов`язковими для їх власників або уповноважених ними органів, організацій, що здійснюють ремонт і утримання дорожніх об`єктів і користувачів (п. 1 зазначених Правил).

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що обов`язок із забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів дорогами міст (селищ, сіл), утримання вулиць і доріг міст (селищ, сіл) покладений виключно на органи місцевого самоврядування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26.11.2018 у справі №742/2509/16-ц, який правильно врахований місцевим господарським судом під час розгляду спору з урахуванням вимог частини 4 статті 236 ГПК України.

З матеріалів справи вбачається, що рішеннями сесії Сєвєродонецької міської ради від 05.04.2011 №488 "Про передачу автошляхів, тротуарів загальноміського значення та мостів міжміського сполучення з балансу КП "ЕРАШ" на баланс КП "Сєвєродонецьккомунсервіс" зобов`язано комісію по ліквідації Сєвєродонецького комунального підприємства по експлуатації та ремонту автомобільних шляхів безоплатно передати на баланс КП "Сєвєродонецьккомунсервіс" автошляхи, тротуари загальноміського значення та міжміського сполучення згідно додатку до цього рішення, а КП "Сєвєродонецьккомунсервіс" зобов`язано прийняти на свій баланс вказані об`єкти; передачу здійснити відповідно до чинного законодавства. Додатком до рішення виконавчого комітету від 05.04.2011 №448 визначено перелік автошляхів, тротуарів загальноміського значення та мостів міжміського сполучення, до якого зокрема, входять вулиці Єгорова та Енергетиків (т.1, а.с.185-188).

При цьому, як вказує третя особа у своїх письмових поясненнях, відповідно до рішення сесії Сєвєродонецької міської ради від 05.04.2011 №488 КП "СКС" є балансоутримувачем автомобільних доріг загальноміського значення комунальної власності м. Сєвєродонецька; забезпечує виконання та реалізацію лише окремих рішень органу місцевого самоврядування, органів у сфері безпеки дорожнього руху, спрямовані на забезпечення утримання, експлуатації та ремонту автомобільних шляхів міста Сєвєродонецька та прилеглих селищ та не має право на свій розсуд розпоряджатися комунальним майном.

З урахуванням встановлених судом обставин справи та вищенаведених законодавчих приписів, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що обов`язок по забезпеченню безпечних умов руху, транспортних засобів дорогами міст /селищ, сіл/, утримання вулиць і доріг /селищ, сіл/ покладений на органи місцевого самоврядування в особі Сєвєродонецької міської ради. Доказів делегування цих повноважень Сєвєродонецькою міською радою іншим особам судом не встановлено. КП "Сєвєродонецьккомунсервіс" є лише балансоутримувачем вказаної інфраструктури, а не власником цього комунального майна.

Водночас, матеріали справи підтверджують неналежне виконання відповідачем покладених на нього повноважень щодо забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів дорогами міст (селищ, сіл) та утримання у належному стані вулиць і доріг міст (селищ, сіл), що свідчить про наявність протиправної поведінки, яка виразилась у бездіяльності відповідача.

Ці обставини підтверджуються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення від 15.07.2019 серії БД № 122950, який містить пояснення про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася з причини відсутності знака «другорядна дорога»; складеною до протоколу про адміністративне правопорушення від 15.07.2019 серії БД № 122950 схемою місця ДТП, яка сталася 15.07.2019 о 12 год. 35 хв. на перехресті вулиць Енергетиків та Єгорова у місті Сєвєродонецьку, в якій зазначено про відсутність дорожніх знаків пріоритету на другорядній дорозі та наявність недоліків в утриманні вулично-шляхової мережі, які стали супутньою причиною ДТП; вимогою (приписом) від 15.07.2019 № 97, складеним інспектором відділу безпеки дорожнього руху управління патрульної поліції у Луганської області, якою зобов`язано директора КП "Сєвєродонецьккомунсервіс" у місті Сєвєродонецьку на перехресті вулиць Єгорова та Енергетиків негайно встановити дорожні знаки 2.1 "Дати дорогу" та 2.2 "Проїзд без зупинки заборонено"; листами головного інженера КП "Сєвєродонецьккомунсервіс" (від 16.07.2019 вих. № 1389 та від 18.07.2019 вих. №1406) щодо виконання вимоги (припису) від 15.07.2019 № 97, в яких вказано встановлення на перехресті вулиць Єгорова та Енергетиків у місті Сєвєродонецьку дорожнього знаку 2.1 "Дати дорогу" - 15.07.2019, дорожнього знаку 2.2 "Проїзд без зупинки заборонено" - 18.07.2019.

Як вже було зазначено, постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.10.2019 у справі №428/8540/19 (провадження № 3/428/1666/2019) провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно водія ОСОБА_3 про притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (т.1, а.с.8).

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження про адміністративне порушення з огляду на встановлення обставин, що вказують на відсутність у діях водія ОСОБА_3 складу адміністративного порушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, так як знаку пріоритету головної дороги, або 2.1 «Дати дорогу» зі сторони його руху встановлено не було, обставини на дорозі не надавали йому змоги визначити, що він перетинає головну дорогу, так як розмітка та зовнішні ознаки доріг також не вказували на зазначене.

Вказана постанова Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.10.2019 у справі № 428/8540/19 в апеляційному порядку не була оскаржена; набрала законної сили у відповідності до приписів статті 294 КУпАП.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною четвертою статті 75 ГПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 у справі №910/9823/17.

Таким чином, у розумінні положень частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України однією із цілей цієї норми законодавець визначив, у тому числі, уникнення можливості різних висновків і тлумачень щодо наявних між сторонами обставин і правовідносин, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18) зроблено висновок про те, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. […]. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування».

Встановивши обставини щодо відсутності вини водія у настанні ДТП через не встановлення знаку пріоритету головної дороги або 2.1. «Дати дорогу» зі сторони його руху, у тому числі на підставі постанови Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.10.2019 у справі №428/8540/19, яка має преюдиційний характер у цій справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування причинного зв`язку між подією ДТП, яка мала місце 15.07.2019 о 12 год. 35 хв. на перехресті вулиць Енергетиків та Єгорова у місті Сєвєродонецьку, та відсутністю знаку 2.1 «Дати дорогу», що позбавило водія ОСОБА_3 виконати вимоги Правил дорожнього руху та уникнути ДТП.

Отже, обставини, встановлені у постанові Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.10.2019 у справі №428/8540/19, яка набрала законної сили, відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України були правомірно враховані судом першої інстанції як преюдиційні при розгляді цієї справи № 913/180/20.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" №28342/95, пункт 61, ECHR 1999-VII).

Щодо посилання апелянта на недоведеність вини відповідача з підстав не встановлення такої обставини у постанові Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.10.2019 у справі №428/8540/19, то цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку із наявністю вини іншої особи або через дію об`єктивних обставин (аналогічна усталена правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 686/10520/15, від 08.05.2018 у справі № 922/2026/17, від 21.09.2018 у справі № 910/19960/15).

Крім цього, згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення у деліктних правовідносинах.

За таких обставин, дослідивши обставини справи у їх сукупності, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема, протиправної поведінки, яка виразилася у бездіяльності відповідача як уповноваженого органу щодо утримання у належному стані автомобільної дороги, шкідливий результат такої поведінки як то шкода завдана майну позивача (автомобілю), причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою (бездіяльністю) відповідача та шкодою (збитками), який полягає у тому, що через неналежне утримання відповідачем вулиці автомобіль позивача потрапив у ДТП, внаслідок чого автомобіль зазнав механічних ушкоджень.

На підтвердження вартості матеріального збитку позивачем надано висновок експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу від 07.11.2019 №66, складеного судовим експертом Бондаренко Оленою Анатоліївною (діє на підставі свідоцтва від 07.11.2014 №5, виданого Міністерством юстиції України, строк дії до 15.12.2020) (т.1, а.с.18-33).

Щодо доводів апелянта про неправомірне прийняття судом першої інстанції зазначеного висновку в якості належного доказу, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права (частина 2).

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (частина 3).

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи (частина 4).

У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством (частина 6).

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків (частина 7).

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Разом з цим, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 104 ГПК України).

З огляду на наведене учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду висновок експерта, виготовлений на його замовлення із дотриманням вимог процесуального закону. Такий висновок експерта є доказом, який може бути прийнятий та оцінений судом у сукупності з іншими поданими у справі доказами. Такий висновок викладений у пункті 9.24 постанови Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 908/1102/19.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши висновок експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу від 07.11.2019 №66, вважає, що вказаний висновок відповідає всім зазначеним вище вимогам процесуального закону, оскільки містить: докладний опис проведених судовим експертом досліджень, висновки, обґрунтовану відповідь на питання, поставлене експертові, зазначення де, коли, ким складено цей висновок, матеріали, які використав експерт.

При цьому, висновок від 07.11.2019 №66 містить підпис експерта Бондаренко О.А. про попередження про відповідальність за статтею 384 КК України та відповідний запис про те, що даний висновок призначений для розгляду в суді. Вказане спростовує твердження апелянта про те, що відповідний висновок складений без дотримання встановленого законодавством порядку.

Отже, є всі підстави вважати вказаний висновок обґрунтованим та таким, що не викликає сумнівів в його правильності. Вказаний документ відповідає законодавчо визначеним критеріям належності, допустимості та достовірності доказів, узгоджується з іншими доказами у справі, а тому правомірно взято місцевим господарським судом до уваги у даній справі.

При цьому відповідачами не надано жодних доказів наявності обставин, які б свідчили про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, з чого слідує, що вказаний висновок судового експерта є належним і допустимим доказом у даній справі, що відповідачем не спростовано.

Водночас, відповідач не був позбавлений права надати свої докази щодо спростування суми матеріального збитку, завданого автомобілю. Проте, ні відповідачем, ні третьою особою не подано висновку експерта з цього питання, відповідного клопотання в процесі розгляду справи заявлено не було. Відтак, сторонами не надано суду обґрунтованих доказів щодо неправильності визначення розміру спричиненої позивачу матеріальної шкоди.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відшкодування позивачу завданої внаслідок ДТП шкоди має здійснювати Сєвєродонецька міська рада як уповноважений орган із забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів дорогами міст (селищ, сіл) та утримання вулиць і доріг міст (селищ, сіл).

Враховуючи наведені положення законодавства, а також встановлені у даній справі обставини та докази, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заподіяної майнової шкоди у розмірі 36 765,92 грн.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат (збитків), понесених у зв`язку з проведенням експертного автотоварознавчого дослідження у розмірі 1224,00 грн, рішення суду першої інстанції ані позивачем, ані відповідачем не оскаржується, а тому відповідно до вимог статті 269 ГПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.

Наведене свідчить, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення в оскаржуваній частині не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ст.91 ГПК України).

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку та відхиляються судовою колегією апеляційної інстанції за необґрунтованістю, у зв`язку з чим апеляційна скарга Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області не підлягає до задоволення, рішення Господарського суду Луганської області від 20.08.2020 у справі №913/180/20 з урахуванням меж його перегляду, визначених частиною 1 статті 269 ГПК України, слід залишити без змін.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, ст.ст.276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Луганської області від 20.08.2020 у справі №913/180/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 27.11.2020.

Головуючий суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя В.В. Лакіза