СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2020 р. Справа №922/1017/20

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий:Чернота Л.Ф. (доповідач),
судді:Зубченко І.В., Радіонова О.О.
За участю секретаря судового засідання: Телеснюк І.В.
за участю представників:
від позивача:Трофименко О.О. - прокурор відділу представництва інтересів держави з питань земельних відносин управління представництва інтересів держави в суді (Наказ №3161к від 16.11.2020 р.)
від відповідача-1: від відповідача-2: від відповідача-3: Сотник О.В. (адвокат) угода на представництво інтересів б/н від 26.05.2020 р., довіреність б/н від 27.05.2020, Ордер ПТ №083868 від 27.05.2020, свідоцтво №1332 вуід 21.09.2012 не з`явились Сотник О.В. (адвокат), довіреність №47 від 26.05.2019р., Ордер ПТ №026010 від 26.05.2020, свідоцтво №1332 від 21.09.2012;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу (вх.№2642 Х/3) Заступника керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків
на рішення господарського суду Харківської області
від02.09.2019 р. (повне рішення складено 14.09.2020)
у справі№922/1017/20 (суддя - Г.І. Сальнікова)
за позовомКерівника Дергачівської місцевої прокуратури, м. Дергачі, Харківська область
до відповідачів1. ОСОБА_1 , смт. Козача Лопань, Дергачівський район, Харківська область 2. Головного управління Держгеокадастру у Харківської області, м. Харків 3. Фермерського господарства "Планета", смт. Козача Лопань, Дергачівський район, Харківська область
провизнання незаконним та скасування наказу; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки; скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки; визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки; скасування державної реєстрації договору суборенди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку шляхом складання акту прийому-передачі

В С Т А Н О В И В:

Керівник Дергачівської місцевої прокуратури, м. Дергачі, Харківська область 02.04.2020 року звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою №40-259-20 від 02.04.2020 року до відповідачів: 1) ОСОБА_1 , смт. Козача Лопань, Дергачівський район, Харківська область, 2) Головного управління Держгеокадастру у Харківської області, м. Харків, 3) Фермерського господарства "Планета", смт. Козача Лопань, Дергачівський район, Харківська область, в якій просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області №654-СГ від 27.05.2014 про надання в оренду земельної ділянки ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 30.05.2014, загальною площею 12,4968 га, кадастровий номер :02:000:0845, укладений між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 ;

- скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 30.05.2014 з кадастровим номером :02:000:0845, загальною площею 12,4968 га;

- визнати недійсним договір суборенди земельної ділянки від 03.06.2014 з кадастровим номером :02:000:0845, загальною площею 12,4968 га, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством "Планета";

- скасувати державну реєстрацію договору суборенди земельної ділянки від 03.06.2014 з кадастровим номером :02:000:0845, загальною площею 12,4968 га, укладеного між ОСОБА_1 та Фермерським господарством "Планета";

- зобов`язати ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ) повернути державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0845, загальною площею 12,4968 га шляхом складання акту прийому-передачі.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року (повне рішення складено 14.09.2020 року) у справі №922/1017/20 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, Заступник керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків 02.10.2020 року звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №15/1-77вих20 від 01.10.2020 року, в якій просить суд:

- прийняти апеляційну скаргу до розгляду;

- скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року у справі №922/1017/20 та прийняти нове про задоволення позовних вимог прокурора;

- судові витрати відшкодувати на користь прокуратури Харківської області (, розрахунковий рахунок: UA0007171, банк отримувача: Держказначейська служба України, код класифікації видатків бюджету (КЕКВ): 2800, призначення платежу: Повернення судового збору) за рахунок відповідачів;

- справу розглядати за участі представника Харківської обласної прокуратури;

- про дату та час розгляду справи повідомити сторін, місцеву прокуратуру та Харківську обласну прокуратуру.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що, виходячи зі змісту частини 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», п. 2 ч. 5 ст. 53 ГПК України, ч. 1 ст. 261 ЦК України, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому, оскільки прокурор у даній справі є самостійним позивачем, то строк звернення до суду за захистом інтересів держави необхідно обраховувати з дня, коли саме прокурору стало відомо про порушене право. Про наявність правопорушень у спірних правовідносинах прокурору стало відомо 21.06.2017 після надходження відповідного наказу та договорів до органів прокуратури. Разом з цим, під час розгляду справи судом першої інстанції взагалі не досліджувалося питання чи проводилася перевірка у рамках нагляду за додержанням та застосуванням законів, чи внесено відомості до ЄРДР та чи розпочато досудове розслідування. Тобто, не встановлювалися обставини, за яких прокурор міг би дізнатися про порушене право.

Також звертає увагу на те, що накази ГУ Держземагенства (на даний час - Держгеокадастру) у Харківській області про передачу землі в оренду в загальному доступі не перебувають та не розміщуються на офіційному сайті Головного управління. Тому прокурор не мав об`єктивної можливості довідатись про порушення вимог законодавства.

Крім того, стверджує, що всупереч вимогам ст. 236 ГПК України, поза увагою суду першої інстанції залишено те, що у спірних правовідносинах уповноважений державою орган - ГУ Держгеокадастру у Харківській області є тією особою, яка допустила порушення законодавства, а отже є відповідачем у справі. При цьому, оскільки ГУ Держгеокадастру у Харківській області є відповідачем у справі, а одна й та сама особа (орган) не може бути одночасно позивачем і відповідачем за цим же позовом (оскільки це суперечить нормам цивільного законодавства), у спірних правовідносинах відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції і статусу позивача набув прокурор. Поряд з цим, на неможливість одночасного набуття органом виконавчої влади статусу позивача і відповідача наголошує Верховний Суд в постановах від 23.05.2018 у справі №389/29/17-ц, від 11.02.2019 у справі №183/4638/16 та від 06.02.2019 у справі №587/430/16-й.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2020 року визначено колегію у складі: Чернота Л. Ф. - головуючий суддя (доповідач), судді: Зубченко І. В., Радіонова О. О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.10.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року у справі №922/1017/20 та встановлено учасникам справи строк до 29.10.2020 року включно для надання суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копій та доданих до нього документів іншим сторонам у справі; зобов`язано апелянта в строк до 29.10.2020 року надати Східному апеляційному господарському суду засвідчену належним чином копію наказу про призначення А. Кравченка Заступником керівника Харківської обласної прокуратури.

27.10.2020 року до канцелярії суду (у встановлений строк) від відповідача-1 - ОСОБА_1 та відповідача-3 - Фермерського господарства "Планета" надійшов відзив б/н від 27.10.2020 року на апеляційну скаргу (з доказами його направлення апелянту), за змістом якого відповідачі просять суд залишити рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року у справі №922/1017/20 без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У подальшому представником відповідача-1 та відповідача-3 надано суду докази направлення поданого відзиву б/н від 27.10.2020 року на апеляційну скаргу на адресу Головного управління Держгеокадастру у Харківської області (вх. №10431 від 30.10.2020 року).

28.10.2020 року на поштову адресу суду від відповідача-2 - Головного управління Держгеокадастру у Харківської області, м. Харків надійшов відзив №1864 від 28.10.2020 року на апеляційну скаргу з доказами його направлення іншим учасникам справи.

За змістом зазначеного відзиву відповідач-2 просить суд відмовити повністю у задоволенні апеляційної скарги Заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року у справі №922/1017/20; повідомити про наступне та подальші судові засідання у даній справі у встановленому законом порядку; надіслати копію ухваленого у даній справі судового рішення у порядку, встановленому чинним законодавством.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що відповідно до розпорядження Дергачівської РДА №183 від 05.08.2002 було укладено договір оренди земельної ділянки, розташованої на території Козачолопанської селищної ради площею 12,5га між Дергачівською РДА та ФГ «Планета», який зареєстровано в Дергачівському районному відділі земельних ресурсів 29.08.2002 р. за №63. З того часу вказана земельна ділянка знаходиться в обробітку Фермерського господарства, реєстрація договору не скасовувалась, ділянка не поверталась до земель запасу, жоден контролюючий орган, в тому числі прокуратура увесь цей час не ставили під сумнів правомірність оренди вказаної ділянки Фермерським господарством. Разом з цим, зазначені обставини правомірного отримання в оренду спірної земельної ділянки Фермерським господарством «Планета» прокурор в апеляційній скарзі не спростовує.

Також зазначає, що з огляду на положення ч. 3 ст. 9 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, на час видачі спірних наказів ГУ Держземагентства) та Закону України "Про прокуратуру" в новій редакції, за певними виключеннями, який набрав чинності 15.07.2015 (п. 1 Прикінцевих положень), прокурор, з урахуванням наданих йому законом повноважень, мав можливість і був зобов`язаний отримати повну та достовірну інформацію про надання земельної ділянки у межах встановленого законом строку позовної давності. Поряд з цим, накази управління Держземагенства у Харківській області є публічною інформацією (сайт land gov.ua) і станом на травень 2014 року прокуратура знала або повинна була знати про спірний наказ та його зміст, оскільки цей наказ є в публічному доступі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 р. розгляд апеляційної скарги Заступника керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року у справі №922/1017/20 призначено на "25" листопада 2020 р. о 14:45 год.

У судовому засіданні 25.11.2020 року прокурор просив скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року у справі №922/1017/20 та прийняти нове про задоволення позовних вимог. Судові витрати відшкодувати на користь прокуратури Харківської області за рахунок відповідачів.

Представник відповідача - 1, 3 просить суд залишити рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року у справі №922/1017/20 без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Всі ухвали Східного апеляційного господарського суду направлялись на адресу відповідача-2, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи наведені процесуальні норми, а також те, що явка учасників справи в судове засідання з розгляду апеляційної скарги обов`язковою не визнавалася, матеріали справи містять обсяг відомостей, достатніх для розгляду апеляційної скарги за відсутністю відповідача-2.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі В`ячеслав Корчагін проти Росії, те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, заслухавши прокурора та представника відповідача-1,3, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановила наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 під час звернення до Головного управління Держземагенства у Харківській області із заявою про отримання земельної ділянки від 14.05.2014 (т. 1 а.с. 29) вже був засновником та керівником (головою) Фермерського господарства "Планета", відповідно займався фермерським господарством з 11.07.1997 р.

Так, наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області від 27.05.2014 № 654 -СГ "Про передачу в оренду земельної ділянки" ОСОБА_1 для ведення і створення фермерського господарства вже надавалися земельні ділянки, що підтверджується державними актами на право постійного користування землею серії ІІІ-ХР № 009469 від 01.05.1999 та на право приватної власності серії Р1 № 696496 від 11.05.2001 (т. 1 а.с. 25-27).

Можливість передачі земельних ділянок державної та комунальної форми власності для ведення фермерського господарства не фізичним, а юридичним особам, тобто після створення громадянином фермерського господарства та його державної реєстрації відповідно до вимог ст. 8 Закону України "Про фермерське господарство", без проведення земельних торгів, діючим законодавством України, як на момент прийняття оспорюваного рішення, так і на даний час, не передбачена.

Проте, між ОСОБА_1 і ГУ Держгеокадастру у Харківській області укладено договір оренди земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства на підставі Закону України "Про фермерське господарство", при цьому на дату укладення зазначеного договору із ОСОБА_1 вже було зареєстровано Фермерське господарство "Планета" (том 1, а.с. 40-42).

Так, відповідно до рішення Козачолопанської селищної ради II сесії XXIV скликання від 11.06.2002 р. вилучено з земель запасу селищної ради земельну площею 12,5га та надано в оренду фермерському господарству -«Планета» для вирощування сільгоспкультур строком на 10 років (рішення - том 1, а.с. 106).

Відповідно до Розпорядження Дергачівської РДА №183 від 05.08.2002 р. було укладено договір оренди земельної ділянки, розташованої на території Козачолопанської селищної ради, площею 12,5га між Дергачівською РДА та ФГ «Планета», який зареєстровано в Дергачівському районному відділі земельних ресурсів 29.08.2002 р. за №63 (копія договору том 1, а.с.107-110).

За час оренди вказаної земельної ділянки, жоден контролюючий орган, в тому числі і прокуратура не оскаржували рішення Козачолопанської селищної ради II сесії XXIV скликання від 11.06.2002р. а також Розпорядження Дергачівської РДА №183 від 05.08.2002р., яким було укладено договір оренди земельної ділянки, розташованої на території Козачолопанської селищної ради, площею 12,5 га, чи сам договір, або в інший спосіб ставили під сумнів правомірність її використання.

Отже, господарський суд першої інстанції цілком обґрунтовано встановив, що у спірних правовідносинах на дату укладення правочину щодо користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна орендаря і обов`язки землекористувача земельної ділянки перейшли до фермерського господарства, що і було засвідчено відповідним договором.

Як свідчать матеріали справи, 14.05.2014 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держземагенства у Харківській області з заявами про надання йому в оренду земельних ділянок кадастровий номер :02:000:0845 площею 12,4968 га, розташовану за межами населеного пункту на території Токарівської сільської ради Дергачівського району Харківської області та з кадастровим номером :02:000:0845 площею 12,4968га за межами населеного пункту на території Козачолопанської селищної ради, для ведення фермерського господарства (том 1, а.с.29).

Наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області № 654-СГ та 655-СГ від 27.05.2014 надано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0845 площею 12,4968 га за межами населеного пункту Козачолопанської селищної ради на території Дергачівського району Харківської області для ведення фермерського господарства строком на 49 років.

Згодом, 30.05.2014 на підставі вищезазначеного наказу, між ГУ Держземагенства у Харківській області та громадянином ОСОБА_1 укладено договір оренди землі строком на 49 років (надалі - договір оренди землі, т. 1 а.с. 32-37), який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.06.2014 за №5931593, про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.с. 1 а.с. 40-42).

Відповідно до п.1 вищевказаного договору оренди землі, в оренду передається земельна ділянка державної власності землі сільськогосподарського призначення сільськогосподарські угіддя (рілля), які передаються в оренду для ведення фермерського господарства (п. 14).

У даному випадку, підтверджується факт фактичного користування земельною ділянкою ОСОБА_1 і до укладання вищевказаного договору.

Згідно із частиною першою статті 51 ЗК України (у редакції, чинній на момент створення ФГ "Планета") громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до положень статті 7 ЗК України (у відповідній редакції) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно із частиною першою статті 23 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З вищенаведених законодавчих актів вбачається, що земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення ФГ надавалася не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на момент створення ФГ "Планета"; втратив чинність 29.07.2003 - з моменту набрання чинності Законом України від 19.06.2003 "Про фермерське господарство") після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею (том 1, а.с.25-27) або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Тобто законодавством, чинним на момент створення фермерського господарства, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності зазначеного господарства як юридичної особи. Водночас, одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації.

19.06.2003 було прийнято новий Закон України "Про фермерське господарство", яким Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" зазначено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства відповідно до закону.

Згідно із частиною 1 статті 5, частиною 1 статті 7 зазначеного Закону право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону України "Про фермерське господарство").

Отже, і на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

При цьому, можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа-суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17 та від 07.10.2020 року у справі №922/2751/19.

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, визначених у законодавстві, а саме статтею 141 ЗК України (у відповідній редакції) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство).

З урахуванням викладеного, а також обставин, встановлених місцевим господарським судом при розгляді справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна земельна ділянка була надана на праві постійного користування згідно з Державними актами на право постійного користування землею, таке право не є таким, що припинилося.

03.06.2014 між ОСОБА_1 та ФГ "Планета" укладено договір суборенди вищевказаної земельної ділянки площею 12,4968 га, за умовами якого фермерському господарству передано наведена вище земельна ділянка в суборенду, строком на 49 років, про що свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що прокурор в обґрунтування позову посилається на те, що звертаючись до ГУ Держземагенства у Харківській області із заявою про отримання земельної ділянки, ОСОБА_1 мав на меті не створити нове фермерське господарство, а розширити земельний банк вже існуючого ФГ "Планета" без проведення земельних торгів, як того вимагає закон, оскільки ОСОБА_1 вже надавалися земельні ділянки для ведення і створення фермерського господарства, про що посилається на державні акти на право постійного користування землею серії ІІІ-ХР №009469 від 01.05.1999 та право приватної власності серії Р1№696496 від 11.05.2001. Так, із наявного у матеріалах справи листа ГУ Держземагенства у Харківській області від 06.03.2015 за вих.№19-20-14-5434/0/9-15 вбачається, що ОСОБА_1 надано дозвіл на передачу зазначеної земельної ділянки в суборенду на умовах, визначених договором оренди землі, тобто після укладення договору суборенди.

Згідно з даними Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - ОСОБА_1 є засновником та керівником ФГ "Планета" (державна реєстрація 01 липня 1997 року), якому у користування для ведення фермерського господарства вже виділялися земельні ділянки за рахунок земель державної власності для ведення селянського (фермерського) господарства.

Також прокурор зазначає, що неналежна перевірка та формальний підхід ГУ Держземагентства в Харківській області до розгляду заяви ОСОБА_1 щодо передачі йому земельної ділянки у оренду, наявності у нього наміру створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на наданих для ведення фермерського господарства земельних ділянках, призвели до безпідставного отримання ОСОБА_1 земельної ділянки у користування на поза конкурсних умовах.

З урахуванням наведеного, посилаючись на те, що внаслідок протиправних дій та рішень відповідачів спірна земельна ділянка, площею 12,4968 га (кадастровий номер: :02:000:0845), вибула з володіння держави, що позбавляє можливості реалізувати її на умовах оренди на більш вигідних конкурентних засадах, та попередити неефективне використання землі, у зв`язку із чим, керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області звернувся з цим позовом до суду.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в позові, виходив з того, що:

- прокурор звернувся до суду з позовом самостійно в інтересах держави, виступаючи за процесуальним статусом позивачем у даній справі, що узгоджується з вимогами процесуального закону;

- в порушення частини першої статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" Луценко І.М. не обґрунтував розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства та не зазначив кількість членів фермерського господарства, а також наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у оренду. Для отримання земельних ділянок значної площі ОСОБА_1 не довів, що новостворене фермерське господарство матиме змогу самостійно, силою та працею членів фермерського господарства, обробляти отриману в користування землю, чи має він власну техніку для обробітку землі, ресурси для залучення найманих працівників чи оренди сільськогосподарської техніки, потенційних контрагентів, тощо;

- можливість передачі земельних ділянок державної та комунальної форми власності для ведення фермерського господарства юридичним особам, тобто після створення громадянином фермерського господарства та його державної реєстрації відповідно до вимог ст. 8 Закону України "Про фермерське господарство", без проведення земельних торгів, діючим законодавством України, як на момент прийняття оспорюваного рішення, так і на даний час, не передбачена. Разом з цим, між ОСОБА_1 і ГУ Держгеокадастру у Харківській області укладено договір оренди земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства на підставі Закону України "Про фермерське господарство", тоді як на дату укладення зазначеного договору із ОСОБА_1 вже було зареєстровано фермерське господарство "Планета", тобто у спірних правовідносинах на дату укладення правочину щодо користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна орендаря і обов`язки землекористувача земельної ділянки перейшли до фермерського господарства, що і було засвідчено договором суборенди спірної земельної ділянки; не доведено, що новостворене фермерське господарство матиме змогу самостійно, силою та працею членів фермерського господарства, обробляти отриману в користування землю, чи має він власну техніку для обробітку землі, ресурси для залучення найманих працівників чи оренди сільськогосподарської техніки, потенційних контрагентів, тощо. Дана обставина свідчить про обґрунтованість позовних вимог.

Проте, суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду даної справи відповідачами - 1, 3 у своїх відзивах заявлені клопотання про застосування строку позовної давності (т.1 а.с. 99-104, 166-170) до вимог прокурора, які підтримані представником відповідачів у судовому засіданні по суті 02.09.2020. При цьому, у даному випадку держава в особі відповідного органу, дізналася про наявні обставини саме з моменту прийняття оскаржуваного наказу, а саме: 27.05.2014.

Крім того, місцевий господарський суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності. Суд не визнав причини пропуску строку поважними.

Отже, господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, застосовуючи строки позовної давності.

Як вищезазначено, під час розгляду даної справи в суді першої інстанції відповідачами - 1, 3 у своїх відзивах заявлені клопотання про застосування позовної давності (т. 1 а.с. 99-104, 166-170) до вимог прокурора, які підтримані представником відповідачів у судовому засіданні по суті 02.09.2020.

Зазначені клопотання відповідачі обґрунтовують тим, що прокурор, з урахуванням наданих йому повноважень (як положеннями ч.3 статті 9 та статті 20 Закону України «Про прокуратуру» в редакції на час видачі спірних наказів, так і положеннями Закону України «Про прокуратуру» в новій редакції, за деякими виключеннями, який набрав чинності 15.07.2015), мав можливість і був зобов`язаний дізнатися про спірні накази та укладення правочинів з порушення вимог законодавства.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини 4 цієї статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому згідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Богдель проти Литви», ЄСПЛ підтримав позицію Верховного Суду Литви відносно початку перебігу строку давності, а саме - якщо справа стосувалася держави, то позовна давність починається із дня, коли відповідний орган «здобув достатні докази для того, щоб довести, що публічний інтерес було порушено».

Як зазначив прокурор в суді першої інстанції при обґрунтуванні клопотання про визнання поважними причин пропуску позовної давності та в апеляційній скарзі, Дергачівською місцевою прокуратурою Харківської області під час вивчення питання додержання вимог земельного законодавства на території району досліджено публічну кадастрову карту України та 01.06.2017 скеровано листа до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області щодо направлення документів про надання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Після отримання прокуратурою 21.06.2017 інформації та матеріалів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області прокурору і стало відомо про порушення вимог земельного законодавства.

При цьому прокурор звертає увагу на те, що для перебігу позовної давності не має значення, коли Головне управління Держгеокадастру у Харківській області як орган, який здійснює функції держави у спірних правовідносинах, дізналося про порушення вимог земельного законодавства, оскільки ці порушення були допущені саме зазначеним державним органом.

Таким чином, на думку прокурора строк позовної давності починає спливати саме з 21.06.2017, тобто коли прокурор дізнався про порушення вимог земельного законодавства, і оскільки прокурор звернувся з позовом у даній справі у січні 2018 року, то трирічний строк позовної давності ним не пропущений.

Проте, колегія суддів не може погодитися із таким твердженням прокурора, зважаючи на таке.

Як вже зазначалося, згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Богдель проти Литви», ЄСПЛ підтримав позицію Верховного Суду Литви відносно початку перебігу строку давності, а саме - якщо справа стосувалася держави, то позовна давність починається із дня, коли відповідний орган «здобув достатні докази для того, щоб довести, що публічний інтерес було порушено».

Слід зазначити, що державним органом, який наділений повноваженнями здійснювати функції у спірних правовідносинах, є саме другий відповідач, який і допустив порушення вимог земельного законодавства при видачі спірних наказів, а тому для перебігу строку позовної давності має значення, з якого моменту прокурор дізнався або мав дізнатися про такі порушення, оскільки прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно - пункт 47 Постанови Великої палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. При цьому, держава в такому випадку може нести ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства

Дана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року по справі № 348/1237/15-ц, від 10 травня 2018 року по справі №914/1708/17).

Відповідно ч. 3 ст. 9 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, на час видачі спірних наказів ГУ Держземагентства), прокурори областей, міст Києва і Севастополя, районні, міжрайонні, міські, транспортні та інші прирівняні до них прокурори, заступники і помічники прокурорів мають право брати участь у засіданнях Рад відповідного рівня, їх виконавчих комітетів, інших органів місцевого самоврядування.

Крім того, згідно зі статтею 20 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, на час видачі спірних наказів ГУ Держземагентства) прокурору надавалося право витребовувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ та організацій рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи.

Закон України "Про прокуратуру" в новій редакції (за певними виключеннями) набрав чинності 15.07.2015 (п. 1 прикінцевих положень).

Зазначений Закон у статті 2 - «Функції прокуратури» вже не передбачав такої функції прокуратури як загальний нагляд. Поряд з цим, цей Закон наділяє прокурора повноваженнями отримувати інформацію у державного органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, виключно з метою представництва інтересів громадянина і держави в суді.

Так, відповідно до абзаців 4, 5 частини 4 статті 23 Закону «Про прокуратуру» (в новій редакції) виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право:

1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом;

2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Отже, тривалий час після видачі спірних наказів та укладення на їх підставі спірних договорів оренди та суборенди землі (більше року), прокурор мав достатні повноваження щодо витребовування відповідної інформації від органу, що такі накази видав, в порядку загального нагляду.

Після набрання чинності новою редакцією Закону України «Про прокуратуру», який не передбачав такої функції прокуратури, як загальний нагляд, прокурор також не був позбавлений права звертатися до державного органу, що здійснює функції у спірних правовідносинах, в рамках заходів щодо захисту інтересів держави в суді.

Окрім цього, слід зазначити, що накази управління Держземагенства у Харківській області є публічною інформацією (сайт land gov.ua) і станом на травень 2014 року прокуратура знала або повинна була знати про спірний наказ та його зміст, оскільки цей наказ перебував в публічному доступі.

Отже, прокурор, починаючи з 27.05.2014 мав достатні правові підстави та можливість з`ясувати всі обставини щодо порушення відповідачами вимог земельного законодавства та звернутися з відповідним позовом в межах строку позовної давності, чого прокурором здійснено не було.

Окрім цього, як правильно зазначив господарський суд першої інстанції, отримавши від відповідача відповідну інформацію 21.06.2017, прокурор звернувся з позовом до Дергачівського районного суду Харківської області в межах даних позовних вимог лише у січні 2018 року, тобто зі значним спливом строку (7 місяців), що додатково свідчить про зволікання з боку органів прокуратури.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про наявність достатніх правових підстав для відмови у позові.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі.

Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку, що рішення Господарського суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року у справі №922/1017/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року у справі №922/1017/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 25.11.2020 р. оголошено вступну та резолютивну частину.

Повний текст постанови складено та підписано 30.11.2020 р.

Головуючий суддя Л.Ф. Чернота

Суддя І.В. Зубченко

Суддя О.О. Радіонова