РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.11.2020Справа № 910/12834/20

За позовом ОСОБА_1

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській, Чернігівській областях

про внесення змін до договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Лук`янчук Д.Ю.

Представники сторін:

від позивача - Буша А.В.

від відповідача - Котовський В.М.(самопредставництво).

СУТЬ СПОРУ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській, Чернігівській областях (далі - Відповідач) про внесення зміни до договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні № 2-НБ-ЗД від 08.01.2003 (далі - Договір), укладеного між Позивачем та Відповідачем, шляхом:

- викладення пункту 1.1 Договору в наступній редакції: «Продавець зобов`язується передати у власність покупцеві об`єкт незавершеного будівництва - корпус 2-Б, який знаходиться за адресою: 08200, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100 (далі - Договір), на земельній ділянці, питання відведення, купівлі або довгострокової оренди якої вирішується продавцем з місцевими органами влади в порядку установленому чинним законодавством, і є об`єктом приватизації згідно з наказами Фонду державного майна України від 10.06.2002 № 1004 і Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 21.06.2002 № 5-27-1/24, а покупець зобов`язується прийняти цей об`єкт незавершеного будівництва і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі.»;

- викладення пункту 5.1.10 Договору в наступній редакції: «Здійснювати відчуження об`єкту та земельної ділянки, на якій він розташований, виключно за згодою державного органу приватизації, який здійснює контроль за їх виконанням та за умови збереження для нового власника об`єкта незавершеного будівництва зобов`язань, визначених цим договором».

Позовні вимоги мотивовані тим, що Договором передбачено, що питання відведення, купівлі або довгострокової оренди земельної ділянки, на якій розташований куплений Позивачем об`єкт незавершеного будівництва, повинно вирішуватися покупцем самостійно з місцевими органами влади в порядку установленому чинним законодавством. Однак, зі змісту положень чинного на той час законодавства України, зокрема положень статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 84 Земельного кодексу України, статті 7 Закону України «Про приватизацію державного майна», статті 8 Закону України «Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виходило, що зобов`язання щодо належного оформлення прав на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва, що підлягає приватизації, законом покладався саме на органи приватизації, а не на покупця. Проте, Відповідач як продавець переклав зазначений обов`язок (оформлення земельної ділянки) саме на Позивача як покупця за Договором.

Тому, Позивач вважає, що пункт 1.1 Договору був укладений з порушенням законодавства України, а тому Позивач просить суд змінити цей пункт на запропоновану ним редакцію.

Крім того, Позивач зазначає, що пунктом 5.1.10 Договору передбачений обов`язок покупця не відчужувати об`єкт та земельну ділянку, на якій він розташований, до завершення будівництва та введення в експлуатацію.

Позивач вказує, що частиною 4 статті 19 Закону України «Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва» (у чинній редакції) передбачена можливість подальшого відчуження об`єкта незавершеного будівництва та земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт. А тому він просить суд, посилаючись на положення статті 58 Конституції України, змінити пункт 5.1.10 Договору на запропоновану ним редакцію, яка б передбачала можливість відчужити об`єкт незавершеного будівництва до завершення його будівництва та введення в експлуатацію.

Відповідач позов не визнав. На обґрунтування своїх заперечень послався на наступні обставини:

- 23.04.2010 між сторонами укладено додатковий договір № 4 про внесення змін до Договору, яким змінено пункт 5.1.6 Договору та викладено його у редакції, відповідно до якої в термін до 31.12.2011 Позивач зобов`язаний був підготувати документи та здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкт приватизації, добудувати та ввести об`єкт в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення;

- Позивач у випадку незгоди із запропонованими умовами Договору мав можливість його не укладати;

- Позивач подав завідомо безпідставний позов, оскільки Договір був розірваний рішенням Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 у справі № 910/22693/17.

Позивач у відповіді на відзив, крім викладених у позові аргументів, додатково послався на те, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 у справі №910/22693/17 не набрало законної сили, оскільки було оскаржено ним в апеляційному порядку, а тому Договір не може вважатися розірваним.

У судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а представник Відповідача проти позову заперечував з підстав викладених вище.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши у судовому засіданні докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

08.01.2003 між Позивачем (Продавець) та Відповідачем (Покупець) було укладено Договір (копія якого долучена до матеріалів справи), відповідно до пункту 1.1 якого Продавець зобов`язувався передати у власність Покупцеві об`єкт незавершеного будівництва - корпус 2-Б, який знаходиться за адресою: 08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100, на земельній ділянці, питання відведення, купівлі або довгострокової оренди якої вирішується Покупцем самостійно з місцевими органами влади в порядку установленому чинним законодавством, і є об`єктом приватизації згідно з наказами Фонду державного майна України від 10.06.2002 № 1004 і Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 21.06.2002 № 5-27-1/24, а Покупець зобов`язувався прийняти цей об`єкт незавершеного будівництва і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі.

Пунктом 5.1.10 Договору передбачено, що Покупець зобов`язаний не відчужувати об`єкт та земельну ділянку, на якій він розташований, до завершення будівництва та введення в експлуатацію.

Відповідно до пункту 11.1 Договору зміна умов Договору або внесення доповнень до нього можливі тільки за згодою сторін.

У разі невиконання однією із сторін умов цього Договору, він може бути змінений або розірваний на вимогу другої сторони за рішенням суду або господарського суду (пункт 11.3 Договору).

Позивач звертаючись із вказаним позовом до суду, посилається не на порушення з боку Відповідача умов Договору, а вважає, що пункт 1.1 Договору не відповідав на момент укладання останнього вимогам чинного законодавства України, а пункт 5.1.10 Договору просить змінити в зв`язку із тим, що після внесення змін до статті 19 Закону України «Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва», передбачена можливість подальшого відчуження об`єкта незавершеного будівництва та земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, до завершення будівництва та введення в експлуатацію.

Тому Позивач просить суд змінити вказані умови Договору на запропоновану ним редакцію зазначених пунктів.

За таких обставин справи позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України і статті 4 ГПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 626, частиною 1 статті 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (частина 2 статті 651 ЦК України).

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач, усупереч вимогам зазначеної норми, заявляючи вимогу про зміну умов пунктів 1.1 та 5.1.10 Договору не у зв`язку із істотним порушення Договору Відповідачем, не зазначає при цьому конкретного випадку, встановленого договором або законом, який би передбачав можливість змінити Договір за рішенням суду.

Суд зазначає, що порушення вимог закону при укладенні правочину є підставою для визнання його недійсним, а не підставою для зміни цього правочину в судовому порядку.

Як вказувалося вище, відповідно до положень пункту 11 Договору зміна його умов за рішенням суду допускається лише у разі невиконання його умов однією зі сторін. У іншому разі зміни допускаються тільки за згодою сторін.

Зміни договору за рішенням суду на підставі частини 2 статті 651 ЦК України допускаються також і у визначених законом випадках. Однак, Позивач такого передбаченого законом випадку не зазначає.

При розгляді спору по суті, судом враховані положення статті 652 ЦК України, яка передбачає можливість зміни договору за рішенням суду у зв`язку з істотною зміною обставин.

Так, відповідно до частини 1 статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частиною 4 статті 652 ЦК України передбачено, що зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Проте, Позивачем не доведено суду наявність істотної зміни обставин після укладення Договору, які б були винятковими випадками, і які б не давали можливість розірвати Договір з підстав встановлених частиною 4 статті 652 ЦК України.

При цьому, Позивачем не доведено перед судом наявність одночасно усіх чотирьох умов передбачених частиною 2 статті 652 ЦК України, які б давали підстави змінити Договір за рішенням суду, а саме, що:

1) в момент укладення Договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання Договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні Договору;

4) із суті Договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Позивачем, у супереч вимогам статей 13, 74 ГПК України, належними засобами доказування не доведено суду своїх позовних вимог, а тому в позові слід відмовити.

Щодо посилання Відповідача на ту обставину, що на його думку Договір вже є розірваним, то суд зважаючи на те, що на момент прийняття рішення у цій справі, рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 у справі № 910/22693/17 ще не набрало законної сили, не визнає дану обставину доведеною, а тому на момент прийняття даного рішення Договір слід вважати діючим.

Інші доводи сторін, наведені у наданих суду позові та відзивах, усних та письмових поясненнях, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на Позивача та йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 03.12.2020.

Суддя Р.Б. Сташків