РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.10.2020Справа № 910/1007/20
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційне рішення"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі"

про стягнення 1 391 271,47 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Секретар судового засідання Холодна Н.С.

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційне рішення" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (відповідач) про стягнення 1391271,47 грн., з яких:

- основна заборгованість за Договором №ПС-0108/16 купівлі-продажу від 01.08.2016 - 186 019,00 грн.;

- пеня - 913 545,51 грн.;

- 3% річних - 14 952,87 грн.;

- інфляційні втрати - 64 920,60 грн.;

- додаткові витрати: відшкодування за сплачені проценти банкам за використання кредитних коштів на загальну суму 191 293,99 грн.; відшкодування за зберігання вантажу в порту на території України - на загальну суму 20 539,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № ПС-0108/16 купівлі-продажу від 01.08.2016.

Ухвалою суду від 04.12.2019 позов залишено без руху. Надано строк на усунення недоліків позовної заяви десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою суду від 02.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено здійснювати у порядку загального позовного провадження.

Підготовчі засідання неодноразово відкладались.

05.05.2020 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач повідомив суд, що сплатив суму основного боргу в розмірі 186019 грн., просив в цій частині закрити провадження у справі. У зв`язку з викладеними обставинами справи та сплатою суму заборгованості заперечив проти стягнення 3% річних та інфляційних втрат, а також заперечив проти стягнення збитків та додаткових витрат у зв`язку з їх недоведеністю. Також на підставі ст. 258 ЦК України просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача щодо стягнення пені.

25.05.2020 від представника відповідача електронною поштою надійшли додаткові пояснення.

13.07.2020 поштою від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

13.07.2020 поштою від позивача надійшло про поновлення строку для подання клопотання про витребування доказів.

21.07.2020 електронною поштою від представника відповідача надішли заперечення на клопотання про витребування доказів.

У підготовчому засіданні 28.07.2020 протокольною ухвалою у клопотанні про витребування доказів було відмовлено.

Ухвалою суду від 28.07.2020 закрито підготовче провадження у справі №910/1007/20. Призначено розгляд справи №910/1007/20 по суті на 15.09.2020.

В судовому засіданні 06.10.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.08.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційне рішення" (Продавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Житомирські ласощі" (Покупцем) було укладено Договір купівлі-продажу № ПС-0108/16 (надалі - Договір).

Відповідно до положень п. 1.1. Договору Продавець зобов`язується передати у власність Покупця Товар партіями згідно накладних у відповідності до замовлення Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти Товар та оплатити його на умовах, визначених цим Договором.

Згідно п. 1.2 договору купівля-продаж кожної партії товару здійснюється на підставі накладної згідно замовлення Покупця.

Асортимент, кількість товару погоджується сторонами в замовленні і зазначаються в накладних, які є невід`ємними частинами договору (п. 3.1 договору).

Згідно умов п. 5.1 договору ціна товару погоджується сторонами та зазначається в накладних, які є невід`ємними частинами договору.

Відповідно до умов п. 6.1 договору оплата за товар здійснюється покупцем на протязі одного календарного дня з моменту отримання покупцем товару, шляхом безготівкового перерахунку на банківський рахунок Продавця.

Термін дії договору відповідно до розділу 10 встановлений з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016, але в будь-якому випадку до моменту його остаточного виконання. Дія договору продовжується на один рік, якщо жодна із сторін не заявить письмово про його розірвання не пізніше, ніж за 5 днів до закінчення дії договору. Доказів припинення договору в установленому порядку не надано.

На виконання своїх зобов`язань за Договором, протягом серпня 2016 - жовтня 2018 років Продавцем було передано Покупцеві какао порошок на загальну суму 19 012 197 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними за серпень 2016 - жовтень 2018 років, підписаними та скріпленою печатками сторонами за Договору.

Позивач стверджує, що відповідач частково оплатив одержаний товар заборгувавши 186 019 грн.

Проте, наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями №№ 9139 від 26.04.2019, 9930 від 03.05.2019 стверджується факт оплати відповідачем вищевказаної заборгованості у повному обсязі.

Таким чином, сума основного боргу Відповідача сплачено у повному обсязі.

Як встановлено судом, до звернення позивача з позовом та відкриття провадження у справі (ухвала від 02.03.2020) відповідач оплатив суму основного боргу в розмірі 186 019,00 грн., про що свідчить платіжні доручення №№ 9139 від 26.04.2019, 9930 від 03.05.2019.

Враховуючи, що заявленої до стягнення суми боргу у розмірі 186 019,00 грн. відповідачем була сплачена до часу звернення позивача в суд з указаним позовом, вимоги у цій частині заявлені безпідставно, тому у позові в частині вимоги про стягнення основного боргу, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України слід відмовити.

Разом з тим, оскільки відповідач у встановлені строки не виконав свого обов`язку щодо оплати отриманого товару, позивачем заявлено до стягнення 3% річних - 14 952,87 грн. та інфляційні втрати - 64 920,60 грн.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Приймаючи до уваги вищенаведені приписи Цивільного кодексу України щодо наявності у позивача права за порушення грошового зобов`язання відповідачем вимагати сплати останнім проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати, перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних - 14 952,87 грн. та інфляційні втрати - 64 920,60 грн.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача додаткові витрати на відшкодування за сплачені проценти банкам за використання кредитних коштів на загальну суму 191 293,99 грн. та відшкодування за зберігання вантажу в порту на території України на загальну суму 20 539,50 грн.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Таким чином, саме на позивача покладається обов`язок доведення факту несення витрат, у т.ч. додаткових відшкодування за сплачені проценти банкам за використання кредитних коштів та відшкодування за зберігання вантажу в порту на території України, обґрунтування їх розміру, доведення безпосереднього зв`язку між ними та порушенням відповідача з оплати одержаного товару на підставі спірного договору.

Всупереч ст. 74 ГПК України позивачем не надано доказів пов`язаності понесених ним витрат з відшкодування за сплачені проценти банкам за використання кредитних коштів та відшкодування за зберігання вантажу в порту на території України з зобов`язаннями за спірним договором купівлі продажу, тому у позові в цій частині вимог слід відмовити.

Також, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 913 545,51 грн. пені.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені у розмірі 913 545,51грн. (861 397,93грн.) у зв`язку зі спливом позовної давності та зменшити іншу частину пені на 99% .

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" стосовно того, що якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв`язку, через яке надсилається позовна заява, а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність до вимог про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатись про порушення права (висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі №6-3006цс15).

У даному висновку щодо застосування норм права (ст. 258 ЦК України), Верховний Суд України визначив, що право на стягнення пені хоч і виникає щодня на відповідну суму, але позовна давність для подання позову про її стягнення починається саме з першого дня, коли Позивачу стало відомо про порушення його прав.

Як було зазначено раніше оплата за товар здійснюється покупцем на протязі одного календарного дня з моменту отримання покупцем товару, остання поставка товару відбулася у жовтні 2018 року, відтак до жовтня 2019 року позивач має право на нарахування пені.

З даним позовом до суду позивач звернувся 24.01.2020, тому проводити нарахування пені позивач має право з 24.01.2019 по дату звернення до суду.

Суд дійшов до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені за період нарахування до 24.01.2019.

Обставин які б зупиняли або переривали строк позовної давності, а також поважність причин його пропуску, судом встановлено не було.

Згідно з частиною 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вищенаведене, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за спірним договором підлягають частковому задоволенню у розмірі 52 147,58 грн. за період прострочення з 24.01.2019 по 24.04.2019 в межах заявлених позивачем вимог.

В іншій частині нарахованої пені за період нарахування з 28.08.2018 по 23.01.2019 суд визнає вимоги такими, що подані з пропуском строку позовної давності, у зв`язку з чим суд в задоволені позову про стягнення 861 397,93 грн. пені відмовляє.

У задоволенні клопотання Відповідача про зменшення розміру пені суд також відмовляє, виходячи з наступного.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

До того ж, відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків і за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Згідно із ст. 233 ГК у разі коли належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому має бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, вимога щодо врахування принципу розумності є прямою вимогою закону до договору.

Зокрема, сума неустойки (штрафу, пені), яка передбачається в договорі, має бути розумною.

З системного аналізу вищевикладеного, враховуючи, що позивачем за умовами договору нараховано пеню за подвійною обліковою ставкою, у зв`язку з чим розмір пені заявлений до стягнення порівняно з загальною сумою заборгованості є невеликим, при цьому пеня стягується лише за період прострочення з 24.01.2019 по 24.04.2019, оскільки відповідачем не представлено жодних доказів на обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені, а також оскільки судом не встановлено винятковості даного випадку, виходячи з інтересів сторін суд відмовляє у задоволенні заявленого клопотання про зменшення розміру пені.

Крім того, суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені, оскільки це порушить принцип рівності сторін та об`єктивного очікування сторін на отримання компенсації за порушені зобов`язання.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати суд покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 233, 231, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційне рішення" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Житомирські ласощі" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 9-11, ідентифікаційний код 38092323) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційне рішення" (01024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 7/14, прим. 182, ідентифікаційний код 38705778) 52 147 (п`ятдесят дві тисячі сто сорок сім) грн. 58 коп. пені, 14 952 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дві) грн. 87 коп. 3% річних, 64 920 (шістдесят чотири тисячі дев`ятсот двадцять) грн. 60 коп. інфляційних збитків, 1980 (одну тисячу дев`ятсот вісімдесят) грн. 31 коп. судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

В решті в задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 30.11.2020

Суддя І.І. Борисенко