ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
РІШЕННЯ

04.11.2020 м. Ужгород Справа № 907/574/20

Суддя Господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф.,

За участю секретаря судового засідання Мешко Р.В.

розглянувши позовну фізичної особи - підприємця Стан Надії Михайлівни, м. Тячів до фізичної особи - підприємця Довжанин Ніни Іванівни, м. Хуст про стягнення суми 13500,00 грн.

За участю представників:

від позивача - Фекийшгазі Крістіан Степанович, адвокат, посвідчення №21/1544 від 05.07.2018 року

від відповідача - Габор Ярослава Іванівна, адвокат, ордер серії АО № 1005587 від 03 лютого 2020 року

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вимогою до відповідача про стягнення суми 13500,00грн. на відшкодування фактично зроблених витрат, понесених у зв`язку з вчиненням дій в майнових інтересах, а також зобов`язання відповідача вивезти за власний рахунок майно, залишене нею в орендованому приміщенні згідно з актом опису майна від 01.02.2020 шляхом фактичного його одержання за актом приймання-передачі, покликаючись на порушення вимог чинного законодавства.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 907/574/20 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 23.09.2020.

Ухвалою суду від 23.09.2020 відкладено підготовче засідання на 20.10.2020.

Ухвалою Господарського суду від 20.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.11.2020.

22.10.2020 від відповідача надійшов зустрічний позов про стягнення суми 2 237 919,00 грн. шкоди завданої достроковим розірванням договору оренди.

Ухвалою суду від 23.10.2020 року повернуто без розгляду зустрічну позовну заяву фізичної особи - підприємця Довжанин Ніни Іванівни, м. Хуст до фізичної особи - підприємця Стан Надії Михайлівни, м. Тячів про стягнення суми 2 237 919,00 грн. шкоди завданої достроковим розірванням договору оренди.

Позивач заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, посилаючись на їх обґрунтованість наявними у справі матеріалами. Пояснив, що відповідач в порушення своїх зобов`язань які виникли в силу розірвання договору покинула приміщення лише в січні 2020 року, відмовившись підписати акт приймання-передачі та забравши при цьому лише частину свого рухомого майна, що знаходилось у приміщенні.

3 метою захисту залишеного майна Позивач вказане майно перевезла на склад, про що невідкладно повідомила Відповідача відповідним листом. Однак, вказаний лист Відповідач залишила без відповіді та реагування, чим завдала Позивачу збитків у вигляді витрат на зберігання чужого майна на складі.

Відповідачем відзив у встановлений судом строк подано не було, натомість на день судового засідання представником відповідача подано письмові пояснення по справі, якими просить долучити до матеріалів справи додаткові докази та відмовити у задоволенні позову.

Зокрема зазначає, що позов зумовлений злочинними діями позивача, в результаті яких позивач заволоділа майном, яке належить відповідачу і доступу як до свого майна, так і до орендованого приміщення з 01.02.2020р. остання не має, в результаті чого нею понесено збитки.

Разом з тим представник позивача вказує на те, що позивачем не доведено наявності необхідних умов з якими закон пов`язує, виникнення у особи права на відшкодування фактично зроблених витрат при вчиненні дій в майнових інтересах іншої особи.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 04.11.2020 року, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами матеріали, заслухавши повноважних представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2018 року між фізичною особою - підприємцем Стан Надією Михайлівною (далі - Позивач) та фізичною особою - підприємцем Довжанин Ніною Іванівною ( далі -Відповідач) було укладено Договір оренди №1, відповідно до умов якого Позивач надав Відповідачу в оренду нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 270 кв. м. для провадження підприємницької діяльності в межах чинного законодавства.

Пунктами 2.2. та 2.3. Договору встановлено, що орендна плата становить 5 000, 00 гривень. Компенсація Орендодавцю Орендарем плати за спожиті комунальні послуги здійснюється пропорційно орендованій площі за фактично отримані послуги. Оплата Орендарем комунальних послуг не входить до орендної плати.

Згідно п. 2.4. Договору орендна плата сплачується на рахунок Орендодавця з такими реквізитами: р/р НОМЕР_1 в банку АТ «Комінвестбанк» МФО 312248.

За доводами позивача, у зв`язку з порушенням умов договору відповідачем, позивач 07.11.2019 року надіслала на юридичну адресу ФОП Довжанин Н.І. повідомлення про припинення дії договору оренди від 01.04.2018 року у зв`язку з заборгованістю по орендній оплаті більше ніж за 3 місяці.

Згідно з копії витягу з сайту ПАТ «Укрпошта», що міститься в матеріалах справи, повідомлення про розірвання договору ФОП Довжанин Ніна Іванівна отримала 06.12.2019 року.

Пунктом 5.2. договору оренди передбачено, що приміщення та інше майно вважаються фактично переданими з моменту підписання акту здачі-приймання. У момент підписання цього акту орендар/орендодавець передає орендареві/орендодавцю ключі від приміщення.

Оплата оренди та комунальних послуг орендарем здійснюється на день фактичного звільнення приміщення (п. 5.3. Договору).

За доводами позивача, що підтверджуються матеріалами справи відповідач в порушення своїх зобов`язань які виникли в силу розірвання договору покинула приміщення лише в січні 2020 року, відмовившись підписати акт приймання-передачі та забравши частину свого рухомого майна, що знаходилось у приміщенні.

3 метою захисту залишеного майна та Позивач вказане майно перевіз на склад, про що невідкладно повідомила Відповідача відповідним листом. Однак, вказаний лист Відповідач залишила без відповіді та реагування, чим завдала Позивачу збитків у вигляді витрат на зберігання чужого майна.

Листом від 03.02.2020 року позивач повідомила відповідача, що частина майна залишена відповідачем перевезена на склад та запропоновано вказане майно забрати.

08.05.2020 позивачем надіслано відповідачу повідомлення про місце зберігання майна, з вимогою про його отримання.

Позивач 13.07.2020 надіслав відповідачу лист претензію з вимогою на протязі семи днів забрати торгове обладнання, з зазначенням місцезнаходження такого.

01.02.2020 року між позивачем та ФОП Дирдиш Степаном Степановичем, укладено договір зберігання відповідно до умов якого, місячна плата за зберігання майна складає 3 750 грн.

З метою зменшення ціни зберігання майна, майно було перевезено для зберігання на інший склад, у зв`язку з чим 29.04.2020 року між Позивачкою та ФОП Богдан М.Ю. було укладено Договір оренди основних засобів (складських приміщень), відповідно до умов якого, місячна плата за зберігання майна Відповідачки складає 750 грн.

В період з лютого по липень 2020 року відповідачем сплачено по договорах зберігання 13 500, 00 грн.

Обставини ухилення відповідача від свого обов`язку та залишення майна поза межами орендованого приміщення, зумовили понесення позивачем додаткових витрат по вжиттю заходів на його збереженню.

З метою досудового врегулювання спору 22.07.2020 року позивач на адресу відповідача надіслав вимогу про отримання майна. Однак вказана вимога, залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Вказані обставини стали приводом звернення позивача до суду з метою стягнення суми 13500,00 грн. на відшкодування фактично зроблених витрат, понесених у зв`язку з вчиненням дій в майнових інтересах, а також зобов`язання відповідача вивезти за власний рахунок майно, залишене нею в орендованому приміщенні згідно з актом опису майна від 01.02.2020 шляхом фактичного його одержання за актом приймання-передачі, що відновить порушені права позивача, та зупинить виникнення додаткових витрат відповідача на його збереження.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до положень ст.1158 Цивільного кодексу, якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір (ч.2 ст. 1158 ЦК України).

Суб`єктами вказаного зобов`язання є особа, майновим інтересам якої загрожує небезпека та особа, яка вчинила дії в її інтересах без доручення. Крім того, відповідно до частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, інститут ведення чужих справ без доручення належить до зобов`язань, які виникають із односторонніх дій. Зобов`язання з ведення чужих справ без доручення виникають у випадках, коли існує нагальна потреба у вжитті заходів, спрямованих на попередження, усунення або зменшення негативних наслідків певних обставин для майна іншої особи.

Як передбачено ст.1160 ЦК України, особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії. Якщо особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, при першій нагоді не повідомила цю особу про свої дії, вона не має права вимагати відшкодування зроблених витрат.

Для виникнення у особи права на відшкодування фактично зроблених витрат при вчиненні дій в майнових інтересах іншої особи, необхідною є наявність ряду певних умов, а саме: - небезпека має загрожувати саме майновим інтересам;-небезпека настання невигідних майнових наслідків має бути реальною, а не уявною;-дії щодо запобігання попередженню, усунення або зменшення небезпеки настання невигідних майнових наслідків здійснюються нею за власною ініціативою, а не у зв`язку з укладенням договору доручення чи іншого цивільно-правового договору, відповідні дії не мають бути пов`язаними з виконанням службових чи інших, покладених відповідно до вимог закону, обов`язків;-дії, вчинені в інтересах іншої особи без її доручення, мають містити очевидну користь для заінтересованої особи;-зобов`язання з відшкодування витрат, понесених особою у зв`язку з вчиненням нею дій у майнових інтересах іншої особи без її доручення виникає за умови відсутності можливості отримати відповідну згоду на вчинення дій у її інтересах.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеною в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 915/720/18.

Отже, для правильного вирішення спору, пов`язаного з відшкодуванням фактично зроблених витрат пов`язаних з вчиненням дій в майнових інтересах іншої особи без її доручення, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. Виходячи з цього, позивач повинен довести факт наявності реальної небезпеки яка загрожувала майновим інтересам, а дії вчинені в інтересах іншої особи мали містити очевидну користь для заінтересованої особи, за умови відсутності можливості отримати відповідну згоду на вчинення дій у її інтересах.

Матеріалами справи встановлено, що між позивачем та відповідачем існували орендні правовідносини за якими Позивач надавав Відповідачу в оренду нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 270 кв.

З акту опису майна яке знаходиться в орендному приміщенні за адресою АДРЕСА_3 від 01.02.2020 року вбачається, що у зв`язку з закінченням орендних правовідносин, відповідач звільняючи приміщення забрав частину майна, що знаходилось у приміщенні.

Листом від 03.02.2020 року позивач повідомила відповідача, що частина майна залишена відповідачем перевезена на склад, та запропоновано вказане майно забрати.

Крім того, відповідачу неодноразово повторно надсилались вимоги щодо отримання його майна.

Факт невиконання свого обов`язку у частині звільнення об`єкту оренди та передачі його у відповідності до умов договору відповідачем не заперечено. В матеріалах справи відсутня відповідь позивача на лист про збереження майна від 03.02.2020, відсутні відповіді на інші повідомленні та претензії, а також відсутні відомості що свідчать про звернення фізичної особи - підприємця Довжанин Ніни Іванівни до позивача з вимогою повернути вказане майно, як і немає будь яких інших доказів про вжиття інших заходів по збереженню свого майна.

Обставини ухилення відповідача від свого обов`язку, та залишення майна поза межами орендованого приміщення зумовили понесення позивачем додаткових витрат по вжиттю заходів на його збереженню.

Таким чином, позивачем доведено як наявність реальної небезпеки яка загрожувала майновим інтересам відповідача, очевидну користь для заінтересованої особи, відсутність можливості отримати відповідну згоду на вчинення дій та відсутність правовідносин між сторонами.

Разом з тим суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем не доведено вину позивача у виникненні обставин, які зумовили вказаний позов, як і не доведено понесення ним збитків.

При цьому, твердження відповідача про, те що позивачем не доведено наявності необхідних умов з якими закон пов`язує, виникнення у особи права на відшкодування фактично зроблених витрат при вчиненні дій в майнових інтересах іншої особи судом не беруться до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Судом не приймаються докази надані позивачем разом з письмовими поясненнями по справі, оскільки такі подані в порушення вимог ст.80 ГПК України на стадії розгляду справи по суті.

Щодо позовної вимоги позивача про вивезення, залишеного відповідачем майна шляхом фактичного його одержання за актом приймання-передачі суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Згідно зі статтею 2 ГПК України метою господарського судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого вищевказаними нормами права.

В свою чергу підставою для звернення до суду є наявність порушеного права та звернення про здійснення його захисту особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

При цьому суд враховує, що право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного позивачем способу захисту змісту порушеного права. За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа має право на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Враховуючи вимоги ст. 5 ГПК України, суд зауважує про можливість застосування не передбаченого законом способу захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо суд дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо суд дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Матеріалами справи встановлено, а відповідачем належними та допустимими доказами не заперечено, обставин за якими позивач взяв на відповідальне зберігання майно позивача, за збереження якого несе збитки.

Згідно листів від 03.02.2020, 08.05.2020, 13.07.2020 позивач повідомляв відповідача про місце зберігання його майна та вимагав його отримати.

Вказані листи залишені відповідачем без відповіді та задоволення, а майно продовжує перебувати на відповідальному зберіганні позивача, чим завдає йому матеріальних збитків.

З огляду на вище наведене, суд приходять до висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав, а жодний інший спосіб захисту не дасть ефекту у спірних правовідносинах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги фізичної особи - підприємця Стан Надії Михайлівни, м. Тячів до фізичної особи - підприємця Довжанин Ніни Іванівни, м. Хуст про стягнення суми 13500,00 грн. та примусове виконання обов`язку підлягають задоволенню в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 195, ч. 1 ст. 202, ст.ст.231, 232, 233, 237, 238, 239, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з фізичної особи-підприємця Довжанин Ніни Іванівни ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Стан Надії Михайлівни ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_3 ) суму 13 500, 00 грн. (тринадцять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) на відшкодування фактично зроблених витрат.

3.Зобов`язати фізичну особу-підприємця Довжанин Ніну Іванівну ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_2 ) вивезти за власний рахунок майно, залишене нею в орендованому приміщенні згідно з актом опису майна від 01.02.2020р. шляхом фактичного його одержання за актом приймання-передачі.

4.Стягнути з фізичної особи-підприємця Довжанин Ніни Іванівни ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Стан Надії Михайлівни ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_3 ) суму 4204,00 грн. (чотири тисячі двісті чотири гривні 00 коп.) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ на виконання рішення в порядку вимог п. 4 ст. 327 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 27.11.2020.

Суддя О.Ф. Ремецькі