ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.11.2020 Справа № 920/8/20
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л, при секретарі судового засідання Осокіній А.М., розглянувши матеріали справи №920/8/20

за позовом Фізичної особи-підприємця Попова Івана Віталійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

до відповідача Фізичної особи-підприємця Попова Сергія Віталійовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ),

про виділення частки із права спільної часткової власності,

за участю представників:

від позивача: Джепа Г.В. (ордер серії СМ № 10-03/20 від 06.03.2020),

від відповідача: не з`явився,

справа розглядається в порядку загального позовного провадження

УСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 13.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 920/8/20 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у даній справі на 18.02.2020.

18.02.2020 розгляд зазначеної справи не відбувся у зв`язку з лікарняним судді Котельницької В.Л., відповідно до ухвали суду від 20.02.2020 призначено підготовче засідання на 10.03.2020.

Ухвалою суду від 10.03.2020 було залишено без руху позовну заяву Фізичної особи - підприємця Попова Івана Віталійовича до Фізичної особи - підприємця Попова Сергія Віталійовича про виділення частки із права спільної часткової власності, оскільки судом було встановлено, що позивач згідно квитанції № 1812-4004-5368-4052 від 18.12.2019 сплатив 1921,00 грн судового збору за подання даного позову, як за одну немайнову вимогу, у той час як сума судового збору мала б складати 1,5% від вартості нерухомого майна, вимоги про виділення якого в натурі заявлено у позові. Позивачу встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви: п`ять днів з дня отримання позивачем ухвали суду. Встановлено спосіб усунення недоліків позовної заяви: шляхом сплати судового збору у розмірі 1,5% від вартості нерухомого майна, вимоги про виділення якого в натурі заявлено у позові.

20.03.2020 до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків з доказами доплати 181,00 грн судового збору. Також у поданій заяві представник просить суд розглянути позовні вимоги в частині виділити в натурі із спільної часткової власності частку, що належить ФОП Попову І.В. з нежитлового приміщення під літ. "Б1", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, а саме, виділивши йому у власність наступні приміщення: № 18 площею 33,2 м2, № 19 площею 32,7 м2, № 20 площею 32,0 м2, № 21 площею 30,9 м2, № 22 площею 24,1 м2, № 23 площею 66,2 м2, № 24 площею 135,7 м2, № 25 площею 9,5 м2, № 26 площею 9,6 м2, № 27 площею 20 м2, № 28 площею 30,1 м2, № 29 площею 19,8 м2, частину нежитлового приміщення № 17 площею 378,9 м2 згідно І варіанту поділу висновку №1324 будівельно-технічного дослідження від 11.12.2019, а інші позовні вимоги - не розглядати.

Ухвалою суду від 24.04.2020 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 920/8/20 на 30 днів - до 03.05.2020, призначено підготовче засідання на 14.04.2020.

Відповідно до ухвали суду від 14.04.2020 підготовче засідання у справі відкладене на 05.05.2020.

Ухвалою від 05.05.2020 суд продовжив строк підготовчого провадження та час дії карантинних заходів на території України, підготовче засідання відкладене на 09.06.2020.

Згідно з ухвалою суду від 09.06.2020 підготовче засідання у справі № 920/8/20 відкладене на 07.07.2020.

Відповідно до ухвали суду від 07.07.2020 підготовче засідання у справі №920/8/20 відкладене на 18.08.2020.

Ухвалою суду від 18.08.2020 відкладено розгляд заяви відповідача від 17.08.2020 № б/н (вх № 7104/20 від 17.08.2020) про закриття провадження у справі та підготовче засідання у справі № 920/8/20 на 22.09.2020

У підготовчому засіданні 22.09.2020 судом постановлено ухвалу про відмову в задоволенні заяви представника відповідача від 17.08.2020 № б/н (вх № 7104/20 від 17.08.2020) про закриття провадження у справі. У підготовчому засіданні 22.09.2020 судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті в судове засідання на 27.10.2020. Зазначена протокольна ухвала занесена до протоколу судового засідання від 22.09.2020 №920/8/20.

Ухвалою суду від 27.10.2020 відкладено розгляд справи № 920/8/20 по суті в судове засідання на 05.11.2020.

Відповідно до ухвали суду від 05.11.2020 (з урахуванням ухвали від 10.11.2020 про виправлення описки) розгляд справи №920/8/20 по суті відкладено в судове засідання на 18.11.2020.

СУТЬ СПОРУ: позивач просить суд виділити в натурі із спільної часткової власності частку, що належить позивачу та складає Ѕ частки нежитлового приміщення під літ. «Б1» загальною площею 1617,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, а також суд стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору.

У заяві про уточнення позовних вимог від 17.02.2020 позивач просить суд: 1) виділити в натурі із спільної часткової власності частку, що належить ФОП Попову І.В. з нежитлового приміщення під літ. "Б1", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, а саме, виділивши йому у власність наступні приміщення: № 18 площею 33,2 м2, № 19 площею 32,7 м2, № 20 площею 32,0 м2, № 21 площею 30,9 м2, № 22 площею 24,1 м2, № 23 площею 66,2 м2, № 24 площею 135,7 м2, № 25 площею 9,5 м2, № 26 площею 9,6 м2, № 27 площею 20 м2, № 28 площею 30,1 м2, № 29 площею 19,8 м2, частину нежитлового приміщення № 17 площею 378,9 м2 згідно І варіанту поділу висновку №1324 будівельно-технічного дослідження від 11.12.2019; 2) припинити право спільної часткової власності ФОП Попова І.В. на нежитлове приміщення під літ. «Б1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; 3) визнати за ФОП Поповим І.В. право власності на окремий об`єкт нерухомого майна, а саме, нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, яке складається з приміщень: № 18 площею 33,2 м2, № 19 площею 32,7 м2, № 20 площею 32,0 м2, № 21 площею 30,9 м2, № 22 площею 24,1 м2, № 23 площею 66,2 м2, № 24 площею 135,7 м2, № 25 площею 9,5 м2, № 26 площею 9,6 м2, № 27 площею 20 м2, № 28 площею 30,1 м2, № 29 площею 19,8 м2, частину нежитлового приміщення № 17 площею 378,9 м2.

У заяві про усунення недоліків (вх. №2567/20 від 20.03.2020) представник позивача просить суд розглянути позовні вимоги в частині виділення в натурі із спільної часткової власності частку, що належить ФОП Попову І.В. з нежитлового приміщення під літ. "Б1", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, а саме, виділивши йому у власність наступні приміщення: № 18 площею 33,2 м2, № 19 площею 32,7 м2, № 20 площею 32,0 м2, № 21 площею 30,9 м2, № 22 площею 24,1 м2, № 23 площею 66,2 м2, № 24 площею 135,7 м2, № 25 площею 9,5 м2, № 26 площею 9,6 м2, № 27 площею 20 м2, № 28 площею 30,1 м2, № 29 площею 19,8 м2, частину нежитлового приміщення № 17 площею 378,9 м2 згідно І варіанту поділу висновку №1324 будівельно-технічного дослідження від 11.12.2019, а інші позовні вимоги - не розглядати.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, електронною поштою надіслав заяву (вх № 10185/20 від 18.11.2020) про відкладення розгляду справи, відповідно до якого просить суд судове засідання відкласти на іншу дату у зв`язку з тим, що він має ознаки респіраторного захворювання та перебуває на самоізоляції.

Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що представником відповідача не подано доказів в обґрунтування поданого клопотання, а чергове відкладення розгляду справи призведе до порушення строків розгляду справи, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, суд приходить до висновку про необґрунтованість клопотання та відмовляє в його задоволенні.

У письмовому відзиві (вх. №841 від 31.01.2020) відповідач проти позовних вимог заперечував з посиланням на їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, відповідач зазначає, що не ухилявся від вчинення дій щодо поділу нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, запропонованих позивачем.

12.02.2020 позивач подав до суду відповідь на відзив, наполягає на задоволенні позовних вимог, а доводи відповідача вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своєї позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, були сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши та дослідивши докази по справі, суд встановив:

27 липня 2007 р. між ТОВ «Андрекс», підприємцем Поповим Сергієм Віталійовичем і підприємцем Поповим Іваном Віталійовичем було укладено договір купівлі-продажу (далі за текстом - «Договір»), відповідно до умов якого позивач - Попов Іван Віталійович , спільно з Поповим Сергієм Віталійовичем на умовах, передбачених цим договором, продавець - ТОВ «Андрекс» передав у власність, а покупці - підприємець Попов Іван Віталійович та підприємець Попов Сергій Віталійович приймають у рівних частинах - по Ѕ (одній другій частині) кожен, придатне для використання за призначенням нежитлове приміщення - корівник (цегла) за літ. «Б1» загальною площею 1617,8 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 на землях запасу Великочернеччинської сільської ради, а покупці зобов`язуються прийняти вказане нерухоме майно, сплатити за нього ціну продажу, виконати умови, що визначені в цьому Договорі та здійснити реєстрацію нерухомого майна у КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації».

Згідно зі змісту п. 1.2. Договору вбачається, що це нежитлове приміщення - корівник належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу між двома юридичними особами від 21.07.2006, рішення Господарського суду Сумської області від 17.08.2006, зареєстрованого в КП «СМБТІ» 30.09.2006 за р. №68, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12006336, виданий 30.09.2006 реєстраційний номер 16224542.

Відповідно до п. 2.1. Договору вказане нежитлове приміщення - корівник продано за домовленістю сторін з відстрочкою платежу за 85000,00 грн., які продавець отримав повністю до підписання цього Договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продане нежитлове приміщення (п. 2.2. Договору).

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що передача нерухомого майна продавцем і прийняття покупцями засвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що на замовлення позивача судовим експертом Андрєєвим Леонідом Григоровичем було виготовлено висновок №1324 будівельно-технічного дослідження від 11.12.2019 щодо наявності технічної можливості та варіантів поділу нежитлових приміщень літ «Б1» загальною площею 1645,4 кв.м., навісу літ «В,Г», розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , в якому експертом запропоновано два варіанти поділу.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що відповідне нежитлове приміщення було придбане ним та відповідачем для здійснення підприємницької діяльності, а саме з метою розміщення цеху з виробництва меблів. За останні роки між стотонами неодноразово виникали конфліктні ситуації щодо використання відповідного нежитлового приміщення. Декілька разів позивач звертався до Відповідача з пропозицією здійснити виділення часток в натурі та розподілу відповідного приміщення, що забезпечило б кожному з покупців можливість вільно розпоряджатись своєю власністю та здійснювати окрему підприємницьку діяльність (листи від 18.06.2019 та від 18.12.2019). Однак, домовленості щодо виділення часток з права спільної часткової власності позивачу з Відповідачем досягнути не вдалось, що перешкоджає підприємницькій діяльності позивача. Крім того, позивач наголошує на тому, що Відповідач всіляко перешкоджає його доступу до спірного нежитлового приміщення, що робить неможливою його діяльність як фізичної особи-підприємця.

Враховуючи викладене, позивач змушений звернутись до суду за захистом порушеного права та просить суд виділити в натурі із спільної часткової власності частку, що належить Фізичній особі-підприємцю Попову Івану Віталійовичу ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з нежитлового приміщення під літ. «Б1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, а саме, виділивши йому у власність наступні приміщення: №18 площею 33,2 м2, №19 площею 32,7 м2, №20 площею 32,0 м2, №21 площею 30,9 м2, №22 площею 24,1 м2, №23 площею 66,2 м2, №24 площею 135,7 м2, №25 площею 9,5 м2, №26 площею 9,6 м2, №27 площею 20 м2, №28 площею 30,1 м2, №29 площею 19,8 м2, частину нежитлового приміщення № 17 площею 378,9 м2 згідно І варіанту поділу висновку №1324 будівельно-технічного дослідження від 11.12.2019.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованого Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17.07.1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Здійснення права власності регламентується приписами ст. 319 ЦК України, якою, в тому числі, передбачено наступне: власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набутті права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно зі ст. 361 Цивільного кодексу України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частиною 1 ст. 364 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Зазначена правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18.

Предметом розгляду справи №920/8/20 є, зокрема, виділення в натурі із спільної часткової власності частки, що належить ФОП Попову І.В. з нежитлового приміщення, що розташованого за адресою: АДРЕСА_3.

А отже, позивачем заявлено вимогу, спрямовану на визнання порушеного, оспорюваного або невизнаного права, яке існує, може бути поновлене і, як наслідок, може бути реалізоване у випадку його визнання, а отже є ефективним способом захисту.

Враховуючи те, що письмовими матеріалами справи підтверджується правомірність набуття у власність Ѕ частини нежитлового приміщення - літ «Б1» загальною площею 1645,4 кв.м., навісу літ «В,Г», розташованих за адресою: АДРЕСА_3, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо виділення в натурі із спільної часткової власності частки, що належить Фізичній особі-підприємцю Попову Івану Віталійовичу ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з нежитлового приміщення під літ. "Б1", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, а саме, виділивши йому у власність наступні приміщення: №18 площею 33,2 м2, №19 площею 32,7 м2, №20 площею 32,0 м2, №21 площею 30,9 м2, №22 площею 24,1 м2, №23 площею 66,2 м2, №24 площею 135,7 м2, №25 площею 9,5 м2, №26 площею 9,6 м2, №27 площею 20 м2, №28 площею 30,1 м2, №29 площею 19,8 м2, частину нежитлового приміщення № 17 площею 378,9 м2 згідно І варіанту поділу висновку №1324 будівельно-технічного дослідження від 11.12.2019.

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно Закону України «Про судовий збір» та відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2103 (дві тисячі сто три) грн. 00 коп., покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 328, 355-358, 364 Цивільного кодексу України, ст.ст. 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Виділити в натурі із спільної часткової власності частку, що належить Фізичній особі-підприємцю Попову Івану Віталійовичу ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з нежитлового приміщення під літ. "Б1", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, а саме, виділивши йому у власність наступні приміщення: №18 площею 33,2 м2, №19 площею 32,7 м2, №20 площею 32,0 м2, №21 площею 30,9 м2, №22 площею 24,1 м2, №23 площею 66,2 м2, №24 площею 135,7 м2, №25 площею 9,5 м2, №26 площею 9,6 м2, №27 площею 20 м2, №28 площею 30,1 м2, №29 площею 19,8 м2, частину нежитлового приміщення № 17 площею 378,9 м2 згідно І варіанту поділу висновку №1324 будівельно-технічного дослідження від 11.12.2019.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Попова Сергія Віталійовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Попова Івана Віталійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2103,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повний текст рішення складений та підписаний 30.11.2020

Суддя В.Л. Котельницька