СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2020 р. Справа № 922/2319/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Шутенко І.А.

за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

за участю представників:

від позивача: Талащенко В.Є., адвокат, ордер;

від відповідача: Ужченко Т.В., адвокат, ордер;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. 2889 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 06.10.2020 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Кухар Н.М., повний текст якого складено 13.10.2020 року, у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Global Retail", м. Алмати, Казахстан,

до Фізичної особи - підприємця Косолапової Анни Андріївни, м.Харків,

про стягнення 44150,00 доларів США,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Global Retail", м.Алмати, Казахстан, 22.07.2020 звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Косолапової Анни Андріївни, м.Харків, про стягнення вартості втраченого вантажу в сумі 44150,00 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачка, в порушення умов Договору №15/17 від 19.03.2018 на транспортні послуги та вимог чинного законодавства, не здійснила доставку товару/ вантажу за маршрутом Україна (Житомирська область, м. Андрушівка) - Республіка Казахстан (м. Актау, м. Алмати).

Рішенням господарського суду Харківської області від 06.10.2020 року позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Косолапової Анни Андріївни (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Global Retail" (бізнес-ідентифікаційний номер 68; адреса: Казахстан, город Алматы, Бостандыкский район, улица Егизбаева, дом 7/9, н.п. 174, почтовый индекс 050000) - вартість втраченого вантажу в сумі 44150,00 доларів США. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Косолапової Анни Андріївни (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Global Retail" (бізнес-ідентифікаційний номер 68; адреса: Казахстан, город Алматы, Бостандыкский район, улица Егизбаева, дом 7/9, н.п. 174, почтовый индекс 050000) - витрати зі сплати судового збору в розмірі 662,25 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 17761,28 грн.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції обґрунтував суттєву зміну умов заявки № 21 від 28.09.2019 року (місце навантаження - м. Андрушівка, Житомирська область, вул. Лисенка ) та СМR від 29.08.2019 (місце завантаження - м. Андрушівка), стосовно місця завантаження/місця початку перевезення/місця де перевізнику передається під відповідальність вантаж вартістю 44150 доларів США, лише поясненням позивача без жодного письмового доказу. Разом з цим, пункти 1.2 та 10.1 договору передбачають, що у разі зміни умов виконання транспортного перевезення, оформленого в узгодженій сторонами заявці, уповноваженими представниками сторін повинна бути укладена нова (уточнена/виправлена) заявка, проте, в матеріалах справи відсутня змінена (уточнена, інша) заявка, в якій було б вказано замість недійсного місця завантаження - FСА Андрушівка, фактичне (правильне) місце завантаження товару - FСА Житомир.

Також звертає увагу на те, що у додатку до позовної заяви позивачем надано копію претензії, направленої відповідачу, із змісту претензії вбачається що свої вимоги представник ТОO "Global Retail" обґрунтовував на підставі заявки під № 2, тобто іншої заявки ніж про яку йдеться у позові (під № 21).

Отже, відповідач вважає, що суд всупереч приписам укладеного сторонами договору дійшов помилкового висновку про відповідність йому заявки № 21 та фактичних умов транспортного перевезення.

Також вказує на те, що місцевий господарський суд, посилаючись на акт приймання-передачі товару від 29.08.2019 року як на доказ завантаження автомобіля та передання товару водію, не встановив, якими особами підписано даний акт. Разом з цим, у даному акті зазначено, що замість продавця за контрактом від 01.11.2017 року - ТОВ "Доменік", вантаж передано особами, які не є працівниками або уповноваженими представниками ТОВ «Доменік» ( Померуш О.А. - охоронець віддаленого складу АМСЗ, ОСОБА_2 - є комірником віддаленого складу АМСЗ), водію перевізника ОСОБА_3 як представнику покупця, повноваження якого не підтверджені. При цьому, як було встановлено самим судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутня довіреність на ім`я водія ОСОБА_3 на одержання вантажу.

Вважає, що позивачем не доведено наявності в нього права вимагати від відповідача компенсації за втрату вантажу, оскільки ним не доведено факту передачі товару продавцем - ТОВ "Доменік" покупцеві в обумовленому в заявці місці та уповноваженими особами через залученого перевізника.

Окрім цього зазначає, що суд першої інстанції поклав в основу рішення на підтвердження факту прийняття водієм ОСОБА_3 вантажу - фотографії завантаження автомобіля, фотокопії паспорту водія та документів на автомобіль, копії накладних № 47868. № 478870 з підписами водія про отримання, копію договору про оренду приміщень ТОВ "АМСЗ" тощо.

Разом з цим, з фотографій жодним чином не вбачається, що саме продавець (ТОВ "Доменік") передав покупцю (ТОО "Global Retail") товар. У накладних, стоїть підпис ОСОБА_3 , тобто особи, яка до процесу внутрішнього переміщення товару не могла мати доступу. При цьому, із передбачених формою накладної, осіб, що мали поставити свій підпис та внести відповідні дані про себе у графах: «дозволив відпуск», «передав», «головний бухгалтер», «прийняв» - ніхто підпис не поставив. Наявність копії паспорту водія та документи на автомобіль також не підтверджують факту передачі продавцем покупцю товару.

Стверджує, що відповідно до п. 1 ст. 5 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. На переконання скаржника, законодавство України не допускає заміну підпису відправника і перевізника печатками, а навпаки - вимагає в обов`язковому порядку при прийнятті водієм вантажу до перевезення проставлення свого підпису на вантажосупровідному документі.

Окрім цього, звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що водій ОСОБА_3 є працівником Belbog Trans Sp. Z o.o, а існування договірних правовідносин між експедитором ФОП Косолаповою А.А. та перевізником Belbog Trans Sp. Z o.o, не має підтвердження.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти її доводів заперечує, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що сторони в пункті 10.1 договору погодили можливість укладення заявок до договору шляхом обміну між сторонами документами засобами електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Зазначене положення договору узгоджується із п. 3 ст. 152 Цивільного кодексу Республіки Казахстан та ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України. В порядку п 10.1. договору між сторонами за увесь час співпраці було складено 15 транспортних заявок (в тому числі і спірна заявка), а також акти виконаних робіт на виконання цих заявок та інші документи, які оформлені шляхом обміну підписаними сторонами сканованими текстами таких документів. Поряд з цим, за весь період взаємовідносин сторін відповідач не висловила претензій щодо форми складання транспортних заявок вищезазначеним способом по всім 14 транспортним заявкам, які передували спірній заявці (№21) і по всім цим 14 заявкам сторони успішно виконали свої договірні зобов`язання. Отже, укладення заявок у спосіб, встановлений п. 10.1. договору, є усталеною практикою сторін, яка відповідає приписам законодавства, формалізована в договорі та набула для сторін характеру звичаю ділового обороту.

Крім того, звертає увагу на те, що ТОВ «Доменік» дізнався від ТОВ «Андрушівський маслосирзавод» та повідомив позивача про те, що партія товару, яка має поставлятись позивачу, була переміщена виробником для охолодження на свій віддалений склад за адресою: м. Житомир, вул. Сигнаївського, 3. Переміщення товару відбулось транспортом заводу-виробника на підставі внутрішніх накладних № 47868, 47870 від 29.08.2019. Отримавши зазначену інформацію, позивач повідомив про це відповідача, яка, згідно з отриманою інформацією, скерувала місце подачі та завантаження автомобіля. Зважаючи на обмаль часу та умовно незначну відстань, сторони не стали негайно вносити зміни до заявки. Поставка (відвантаження) товару зі складу виробника, а не продавця є нормальною та типовою формою побудови бізнес-відносин, у зв`язку з чим під час відвантаження товару в адресу позивача від імені ТОВ «Доменік», на підставі наданого ТОВ «Доменік» доручення, діяли працівники ТОВ «Андрушівський маслосирзавод».

Також, стверджує, що за фактом завантаження товару у автомобіль та прийняття товару, водій автомобіля ОСОБА_3 оформив вантажну накладну за формою СМR від 29.08.2019 № б/н, один примірник якої надав вантажовідправнику. У вказаному примірнику накладної СМR в графі 22 була проставлена печатка і підпис відправника (ТОВ «Доменік»), а графі 23 - печатка перевізника. При цьому, за правилами п. 1 ст. 5 Конвенції вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Позивач вважає, що законодавство України не містить прямої заборони, а отже допускає заміну підписів сторін на міжнародній вантажній накладній (СМR) їх печатками. Поряд з цим, матеріали справи містять і інші накладні за формою СМR з печатками, але без підписів перевізника, які були оформленні при перевезенні товарів за іншими заявками, оформленими між позивачем та відповідачем при виконанні договору (транспортні заявки (№ 5, № 11, № ВА-0204, № ВА-02041/1) і щодо яких відповідач заперечень не має.

У судовому засіданні 30.11.2020 представник відповідача підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти доводів і вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення без змін.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

"Розумність" строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі "G. B. проти Франції"), тощо. Отже, поняття "розумний строк" є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), позиція відповідача стосовно оскаржуваного рішення достатньо повно викладена в апеляційній скарзі, подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі і відзиві на неї доводи, заслухавши представників позивача і відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу у межах доводів та вимог апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, 01.11.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Global Retail" (позивач), як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Доменік" (Україна), як продавцем, укладено контракт № 011117NG/1 на поставку покупцю продукції виробництва Україна.

Пунктами 1.2, 3.2 зазначеного контракту встановлено, що найменування товару, що постачається, його кількість, строки поставки, ціна, об`єм товарної партії, умови поставки, асортимент, строки поставки узгоджуються сторонами та зазначаються в специфікаціях на кожну окрему партію товару.

Відповідно до пункту 3.4 контракту, право власності на товар, а також ризики випадкової загибелі або пошкодження товару переходять від продавця до покупця з моменту поставки товару у відповідності з пунктом 3.1 цього контракту.

Пунктом 3.1 контракту встановлено, що поставка товару за цим контрактом здійснюється на умовах FCA Інкотермс-2010.

Згідно з положеннями пункту A4. "Поставка" розділу FCA Правил Інкотермс 2010, продавець зобов`язаний передати перевізнику або іншій особі, номінованій покупцем, товар в узгодженому пункті (якщо такий є) у поіменованому місці поставки в узгоджену дату або в узгоджений період.

Поставка вважається виконаною:

а) якщо поіменований пункт знаходиться в приміщенні продавця, - коли товар завантажений в транспортний засіб, наданий покупцем;

b) в будь-якому іншому місці, - коли товар наданий у розпорядження перевізника або іншої особи, номінованої покупцем, в транспортному засобі продавця і готовий до розвантаження.

В свою чергу, згідно пункту Б4. "Прийняття поставки" розділу FCA Правил Інкотермс 2010, покупець зобов`язаний прийняти поставку товару, як тільки він поставлений у відповідності з пунктом A4.

12.08.2019 між ТОВ "GLOBAL RETAIL" та TOB "Доменік" оформлено специфікацію № 42 до контракту (далі - специфікація № 42), за умовами якої сторони домовились про поставку:

1. Товар: продукт рослинно-жировий напівтвердий ТМ "Ранчо" в асортименті, вагою (нетто) 15900 кілограм, загальною вартістю 44150,00 дол. США (далі - товар або вантаж);

2. Умови поставки: FCA-Андрушівка (Інкотермс 2010);

3. Умови оплати: 100% попередня оплата не пізніше 19.08.2019;

4. Строк поставки: протягом 5 календарних днів з дати зарахування 100% попередньої оплати за умови своєчасної подачі автотранспорту;

5. Вантажоодержувач: ТОВ "Глобал Ритейл", TOВ "Global Retail", Республіка Казахстану. Алмати, вулиця Егизбаєва, 7/9, н.п. 174.

6. Адреса розвантаження: Республіка Казахстан, м. Алмати, пр. Суюнбая, 43; г. Актау, ЗБ мікрорайон дільниця № 35.

7. Адреса митного очищення: Казахстан, м. Актау, т/п Актау ЦТО, код посту 50711;

8. Вантажовідправник: ТОВ "Доменік" Україна, 01133, м. Київ, б-p Лесі Українки, 26;

9. Вид транспорту: автотранспорт;

10. Всі інші умови контракту, що не змінені цим додатком, залишаються незмінними.

Того ж дня, тобто 12.08.2019, TOB "Доменік" додатково був оформлений інвойс №120819N/3 до контракту, в якому наведена більш докладна інформація про товар, що підлягає поставці згідно специфікації № 42 (вага брутто, кількість палет, вага палет, вага нетто тощо).

Згідно з платіжним дорученням № NT-008347 від 14.08.2019, позивач оплатив ТОВ "Доменік" вартість товару, придбаного згідно специфікації № 42 від 12.08.2019.

19.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Global Retail" (позивач), як замовником, та Фізичною особою - підприємцем Косолаповою Анною Андріївною (відповідач), як перевізником, укладено договір № 15/17 від 19.03.2018 на транспортні послуги.

За змістом п.п. 1.1 вищевказаного договору, перевізник зобов`язується за винагороду та за рахунок замовника виконати або організувати виконання комплексу транспортних послуг (далі транспортні послуги - ТП), пов`язаних з перевезенням вантажів номенклатури замовника в експортному, імпортному, транзитом та внутрішньому сполученні автомобільним транспортом.

Умови здійснення зазначених перевезень обумовлюються в заявках, а саме: обсяг перевезення, номенклатура вантажів, приналежність контейнерів / вагонів, маршрут перевезення, тарифні ставки, додаткові послуги та їх вартість, порядок розрахунків замовника з перевізником, інші питання, що виникли при здійсненні сторонами договору. Замовлення на ТП вважається прийнятим, та сторони підтверджують свою згоду по умовам ТП, вартості, маршруті, строках доставки після підписання уповноваженими представниками сторін заявки та засвідчення її справжньою печаткою обох сторін. Узгоджені сторонами заявки оформлюються у вигляді додатків, що є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.2 договору).

Відповідно до пункту 2.1 договору, додатково до основного зобов`язання (надати транспортні послуги), перевізник прийняв на себе, серед іншого, наступні зобов`язання:

(підпункт 2.1.5) здійснювати з належною турботою та відповідальністю повний контроль за вантажем, що перевозиться, і операціями і послугами, що виконуються, а також на вимогу замовника регулярно у робочий час інформувати замовника про місце надходження вантажу та стан вантажних операцій та послуг, що надаються;

(підпункт 2.1.6) надавати сервісні послуги з перевезення вантажу у точній відповідності з письмовими інструкціями замовника;

(підпункт 2.1.10) подавати під завантаження у визначений замовником час та адресне призначення справний транспортний засіб, який відповідає санітарним та іншими нормам та правилам;

(підпункт 2.1.11) негайно інформувати замовника про вимушені затримки в процесі перевезення / надання інших послуг та вживати за свій рахунок (в разі відсутності вини замовника в цих затримках), заходи з їх усунення.

Згідно з підпунктом 2.2.1 пункту 2.2 договору, перевізник вправі, з метою виконання своїх зобов`язань залучати третіх осіб, укладати з ними відповідні договори від свого імені та проводити розрахунки за надані ними послуги. У цьому випадку перевізник відповідає перед замовником за невиконання або неналежне виконання зобов`язання третьою особою (пункт 5.6 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, за фактом завантаження автомобіля складений акт приймання-передачі товару від 29.08.2019, яким зафіксовані факти: завантаження автомобіля, накладення трьох пломб та передання товару водію.

29.08.2019 декларантом ТОВ "Доменік" була оформлена вантажна митна декларації (форма МД-2) від 29.08.2019 № UA/101070/2019/050286 (далі - ВМД №UA/101070/2019/050286) та виконані інші митні формальності з метою поміщення товару у митний режим експорту. В графі "Відмітки митного органу відправлення/призначення" зазначеної ВДМ митним органом оформлення встановлено зобов`язання перевізника здійснити вивезення товару за межі митної території України не пізніше 08.09.2019. В графі 29 ВМД, в якості митного органу виїзду товару, зазначена Одеська митниця ДФС / UA5001100.

За результатами прийняття товару до перевезення, залученим відповідачем перевізником (BELBOG TRANS Sp. Z о.о. (ul. lgnacego Paderewskiego 32 lok 17 40-282 Katowice NIP REGION 243621596) оформлена міжнародна вантажна накладна за формою CMR від 29.08.2019 № б/н (далі - Накладна CMR). Один примірник Накладної CMR був наданий перевізником представнику ТОВ "Доменік". Інші примірники Накладної CMR, відповідно до статті 3 Конвенції, залишились у водія.

29.08.2019, згідно з накладною CMR перевізник прийняв до перевезення вантаж (товар у кількості 20 666,00 кг. брутто /1221 коробів / 32 палети) (графи 6 - 12), який поставляється згідно інвойсу № 120819N/3 від 12.08.2019 (графа 5), з метою його поставки за адресою Республіка Казахстан, м. Алмати, пр. Суюнбая, 43; г. Актау, 3Б мікрорайон дільниця № 35 (графа 3), вантажоодержувач: ТОВ "Global Retail", Республіка Казахстан, м. Алмати, вулиця Егизбаєва 7/9, н.п. 174 (графа 2).

Однак, автомобіль з товаром територію України не покинув. В проміжок часу між 29.08.2019 та 31.08.2019 автомобіль з товаром зник на території України.

У відповіді на адвокатський запит Одеська митниця Держмитслужби служби України (лист від 01.04.2020 № 7.10-1/28.2-03/8.18/5955) повідомила, що: "... згідно даних, наявних на митному посту "Чорноморський" Одеської митниці Держмитслужби форм обліку, не виявлено фактів прибуття в митницю призначення товарів, оформлених за МД ЕК 10 АА № UA/101070/2019/50286 від 28.08.2019, що перевозились транспортним засобом НОМЕР_3/НОМЕР_2.

За даними Програмно-інформаційного комплексу Журнал пункту пропуску АСМО "Інспектор", транспортний засіб держномер НОМЕР_3/ НОМЕР_2 перетинав митний кордон України 31.08.2019 в пункті пропуску "Бачівськ-Троєбортне" в зоні діяльності Сумської митниці ДФС о 7:11 на виїзд з України а о 18:52 31.08.2019 на в`їзд в Україну".

У відповіді на адвокатський запит Київська митниця Держмитслужби, як правонаступник митного органу оформлення Вантажу - Житомирської митниці, (лист від 13.04.2020 № 7.8-3/28.15/11/7708) додатково повідомила, що: "Відповідно наявних баз даних автомобіль, номерний знак НОМЕР_3/ НОМЕР_2 , не перетинав митний кордон України з вантажем, оформленим за електронною митною декларацією №UА/101070/2019/050286 від 29.08.2019".

Даний автомобіль 31.08.2019 в 7:10 перетнув митний кордон України через пункт пропуску "Бачівськ-Троєбортне" митного поста "Бачівськ" Сумської митниці ДФС без вантажу.

Посилаючись на дані обставини, позивач звернувся із позовом у даній справі про стягнення вартості втраченого вантажу в сумі 44150,00 доларів США.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позов, виходив з того, що всього, протягом строку дії договору, між позивачем та відповідачем було оформлено 15 транспортних заявок, з яких 14 успішно виконані, а п`ятнадцята - є підставою виникнення цього спору. При цьому, всі 15 транспортних заявок, а також складені у зв`язку з їх виконанням акти виконаних робіт були оформлені та підписані сторонами шляхом обміну по електронній пошті підписаними сторонами сканованими текстами таких документів. Зазначений обмін документами відповідає усталеній практиці взаємовідносин між сторонами. Отже, за висновком місцевого господарського суду, укладена за допомогою обміну підписаними сканованими текстами транспортна заявка № 21, як і інші 14 транспортних заявок, 14 актів виконаних робіт та ін., є належним чином укладеними оригінальними документами в розумінні п. 3 ст. 152 ЦК Республіки Казахстан (якому сторони підпорядкували свої договірні відносини) та п. 10.1 договору, а підпис на транспортній заявці № 21 - є підписом відповідача.

Також місцевий господарський суд зазначив, що законодавство України не містить прямої заборони, а отже допускає заміну підписів сторін на міжнародній вантажній накладній (CMR) їх печатками. Більш того, така практика є типовою та усталеною при міжнародних вантажних перевезеннях. В якості прикладу позивачем надано суду копії накладних CMR на перевезення вантажів по іншим транспортним заявкам (№№ 5, 11, ВА-0204, ВА-02041/1), оформлених між позивачем та відповідачем до договору.

Поставка (відвантаження) товару зі складу виробника, а не продавця є нормальною та типовою формою побудови бізнес-відносин. У зв`язку з цим, зважаючи на довготривалі партнерські відносини між ТОВ "Андрушівський маслосирзавод" та ТОВ "Доменік", представник ТОВ "Доменік" у завантаженні автомобіля DAF WPR 88111 / WPR 2999А участі не брав. Від імені ТОВ "Доменік" в даному випадку діяли працівники заводу-виробника.

Крім того, господарський суд першої інстанції, відповідно до норм внутрішнього законодавства України та Республіки Казахстан, а також Конвенції, зазначив, що експедитор несе повну відповідальність за дії та недогляд залученого ним перевізника, у тому ж порядку та обсязі, як і за власні дії; залучений експедитором перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки; Конвенція, а також внутрішнє законодавство Республіки Казахстан та України передбачають презумпцію вини перевізника. Отже, відповідач повинен нести повну відповідальність перед позивачем за втрату залученого ним перевізником вантажу і у зв`язку з цим зобов`язаний компенсувати позивачу збитки у розмірі повної вартості такого втраченого вантажу в сумі 44150,00 доларів США.

Отже, зважаючи на наведене, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1 ч. ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

19.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Global Retail" та Фізичною особою - підприємцем Косолаповою Анною Андріївною укладено договір № 15/17 від 19.03.2018 на транспортні послуги.

Відповідно до п. 1.2 договору № 15/17 від 19.03.2018 умови здійснення зазначених перевезень обумовлюються в заявках.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що транспортна заявка № 21 від 28.08.2019 нею не підписувалась, а була підписана іншою особою.

Колегія суддів з цього приводу зазначає наступне.

За змістом п.п. 1.1 договору, перевізник зобов`язується за винагороду та за рахунок замовника виконати або організувати виконання комплексу транспортних послуг (далі транспортні послуги - ТП), пов`язаних з перевезенням вантажів номенклатури замовника в експортному, імпортному, транзитом та внутрішньому сполученні автомобільним транспортом.

Згідно з п. 1.2 договору, умови здійснення зазначених перевезень обумовлюються в заявках, а саме: обсяг перевезення, номенклатура вантажів, приналежність контейнерів / вагонів, маршрут перевезення, тарифні ставки, додаткові послуги та їх вартість, порядок розрахунків замовника з перевізником, інші питання, що виникли при здійсненні сторонами договору. Замовлення на ТП вважається прийнятим, та сторони підтверджують свою згоду по умовам ТП, вартості, маршруті, строках доставки після підписання уповноваженими представниками сторін заявки та засвідчення її справжньою печаткою обох сторін. Узгоджені сторонами заявки оформлюються у вигляді додатків, що є невід`ємною частиною цього договору.

Зважаючи на віддаленість сторін договору один від одного, а також на розвиток сучасних телекомунікаційних засобів обміну інформацією, сторони погодили в договорі можливість укладення та підписання документів за допомогою засобів електронного зв`язку.

Так, відповідно до п. 10.1 договору, всі зміни та доповнення до цього договору, складені у вигляді протоколів, додатків тощо, а також інші документи, що відносяться до його виконання (комерційні пропозиції, доручення, заявки, акти, рахунки та ін.) є дійсними, якщо вчинені в письмовій формі і підписані уповноваженими особами з обох сторін, в т.ч. шляхом факсимільного або іншого зв`язку, і є невід`ємною частиною цього договору.

Отже, сторони в пункті 10.1 договорі погодили можливість укладення заявок до договору шляхом обміну між сторонами документами засобами електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Зазначене положення договору узгоджується із п. 3 ст. 152 Цивільного кодексу Республіки Казахстан та ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України.

До позовної заяви позивачем додано 4 виконані транспортні заявки, а також оформлені у зв`язку з ними документи (акти виконаних робіт, рахунки-фактури, документи про оплату).

Слід зазначити, що всього, протягом строку дії договору, між позивачем та відповідачем оформлено 15 транспортних заявок, з яких 14 успішно виконані, а п`ятнадцята - є підставою виникнення цього спору, а саме: 1) транспортна заявка № 1 від 19.03.2018, 2) транспортна заявка № 1/1 від 19.03.2018, 3) транспортна заявка № 3 від 28.03.2018, 4) транспортна заявка № 4 від 28.03.2018, 5) транспортна заявка № 5 від 10.05.2018, 6) транспортна заявка № 6 від 11.05.2018, 7) транспортна заявка № 7 від 11.05.2018, 8) транспортна заявка № 8 від 25.06.2018, 9) транспортна заявка № 9 від 02.07.2018, 10) транспортна заявка № 10 від 02.07.2018, 11) транспортна заявка № 11 від 09.07.2018, 12) транспортна заявка № 12 від 09.07.2018, 13) транспортна заявка № ВА-0204 від 02.04.2019, 14) транспортна заявка № ВА-0204/1 від 02.04.2019, 15) транспортна заявка № 21 від 28.08.2019.

При цьому всі зазначені 15 заявок (14 виконаних і транспортна заявка № 21) є однотипними, тобто в кожній з транспортних заявок сторони погоджували ідентичні за змістом обставини, передбачені узгодженою сторонами, в результаті її використання, формою транспортної заявки.

До того ж, факт укладення, зміст та виконання 14 транспортних заявок відповідач не заперечує та не спростовує.

Вищезазначені 15 транспортних заявок, а також складені у зв`язку з їх виконанням акти виконаних робіт були оформлені та підписані сторонами шляхом обміну підписаними сторонами сканованих текстів таких документів. Обмін вказаними документами відбувався за допомогою засобів електронної комунікації (електронної пошти), як правило, в наступному порядку:

(а) Сторони усно (телефоном) попередньо домовлялись про загальні умови перевезення вантажу, як-то: вид вантажу, його параметри, маршрут, попередню дату завантаження, вартість послуг тощо.

(б) Після досягнення домовленості відповідач або її працівники оформлювали транспортну заявку з погодженими умовами. Відповідач підписувала погоджену транспортну заявку, після чого її сканований текст надсилався на електрону адресу позивача.

(в) Позивач, отримавши від відповідача сканований нею текст транспортної заявки, розглядав її та, в разі згоди, підписував і повертав відповідачу підписаний вже з двох сторін сканований текст транспортної заявки.

(г) Сторони переходили до фактичного виконання умов, зафіксованих в укладених у вищевказаний спосіб заявках.

Аналогічним чином оформлювались та підписувались і інші двосторонні документи між сторонами за договором, зокрема, акти виконаних робіт.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, вищезазначений порядок оформлення та підписання документів відповідає домовленості сторін і є усталеною практикою, яка склалась між сторонами при виконанні договору впродовж півтора роки строку його дії і у зв`язку з цим набула для сторін характеру звичаю ділового обороту згідно з п. 4 ст. З Цивільного кодексу Республіки Казахстан (далі - ЦК РК), яким передбачено, що "Гражданские отношения могут регулироваться обычаями, в том числе обычаями делового оборота".

Передбачений в п. 10.1 договору порядок оформлення та підписання документів також узгоджується і з іншими положеннями законодавства Республіки Казахстан, якому сторони підпорядкували свої договірні відносини згідно з п. 1.3 та п. 10.2 договору.

Зокрема, згідно п. 3 ст. 152 ЦК Республіки Казахстан, "Двусторонние сделки могут совершаться путем обмена документами, каждый из которых подписывается стороной, от которой он исходит. К совершению сделки в письменной форме приравнивается, если иное не установлено законодательством или соглашением сторон, обмен письмами, телеграммами, телефонограммами, телетайпограммами, факсами, электронными документами. электронными сообщениями или иными документами, определяющими субъектов и содержание их волеизъявления".

Положення п. 3 ст. 152 ЦК РК, в свою чергу, узгоджуються з ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України, згідно з якою правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Отже, укладена за допомогою обміну підписаними сканованими текстами транспортна заявка № 21, як і інші 14 транспортних заявок, 14 актів виконаних робіт та ін., є належним чином укладеними оригінальними документами в розумінні п. 3 ст. 152 ЦК РК та п. 10.1 договору, а підпис на транспортній заявці № 21 - є підписом відповідача.

Договір передбачає погоджений сторонами "за замовчуванням" порядок оплати - по факту доставки та розвантаження. Якщо в процесі обговорення умов надання послуг сторони досягали згоди щодо інших умов оплати, то вони фіксували такі умови в транспортних заявках, якщо ж ні - діяв п. 4.3 договору.

Прикладом вказаного алгоритму є виконані транспортні заявки №№ 1, 1/1, З, ВА-0204/1, в яких сторони "за замовчуванням" застосували правила п. 4.3 договору, та виконані транспортні заявки №№ 4, 5, 6, 7, в яких сторони погодили інший порядок розрахунків, прямо передбачивши це в тексті вказаних заявок.

Крім того, слід зазначити, що Верховний Суд у своїх постановах (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 р. у справі №390/34/17, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.11.2018 у справі №911/205/18) наголошував, що поведінка учасників господарських та цивільних правовідносин не повинна суперечити принципу venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці)».

Відповідач в апеляційній скарзі також зазначає, що міжнародна вантажна накладна (CMR) на перевезення вантажу в міжнародному сполученні автомобільним транспортом від 29.08.2019 не є належним документом, що підтверджує прийняття перевізником (експедитором) вантажу до перевезення, оскільки не має номеру; не підписана з боку залученого перевізника. В розділі 16 - "Найменування перевізника" стоїть тільки штамп - BELBOG TRANS Sp. Z о.о. А в розділі 23 CMR - "Підпис та штемпель перевізника" - стоїть тільки штамп, прізвище, ім`я, по батькові водія та підпис взагалі відсутній.

Проте, такі твердження відповідача не можуть вважатися обґрунтованими, зважаючи на таке.

Як вже було зазначено вище, позивач придбав у ТОВ "Доменік" товар (продукт рослинно-жировий напівтвердий ТМ "Ранчо" в асортименті, в кількості 15,9 т, загальною вартістю 44150,00 дол. США) згідно контракту № 011117NG/1 від 01.11.2017 та специфікації № 42 від 12.08.2019.

Виробником товару є ТОВ "Андрушівський маслосирзавод" (цей факт додатково відображений у доповненні до ВМД (аркуш МД-6) (додаткові відомості до графи 31). Копія ВМД була додана позивачем до позовної заяви.

В специфікації № 42 позивач та ТОВ "Доменік" погодили, що товар буде доставлятись (відвантажуватись) за місцем знаходження заводу-виробника у м.Андрушівка Житомирської області на умовах FCA - Андрушівка. Позивач повідомив вказану адресу відповідачці, а відповідачка зазначила її як адресу завантаження в транспортній заявці № 21.

Як зазначає позивач, в день відвантаження товару позивач дізнався від ТОВ "Доменік", що призначений для відвантаження позивачу товар був переміщений ТОВ "Андрушівський маслосирзавод" для охолодження на свій віддалений склад за адресою: м.Житомир, вул. Сигнаївського, 3. Переміщення товару відбулось транспортом заводу-виробника на підставі внутрішніх накладних №№ 47868, 47870 від 29.08.2019.

Про вказані обставини ТОВ "Доменік" поінформувало позивача, а позивач повідомив про це відповідачку, яка скерувала місце подачі та завантаження автомобіля. Зважаючи на обмаль часу та умовно незначну відстань, сторони не стали негайно вносити зміни до транспортної заявки № 21.

Зазначений в транспортній заявці № 21 автомобіль (сідловий тягач DAF НОМЕР_3/ НОМЕР_2 , водій ОСОБА_3 ) прибув за зміненим місцем завантаження товару (м.Житомир, вул. Сигнаївського, 3), де автомобіль був завантажений та опломбований. За фактом завантаження автомобіля, його опломбування та передання товару водію ОСОБА_3 , відповідальними особами ТОВ "Андрушівський маслосирзавод" складений акт приймання-передачі товару від 29.08.2019.

Примітка в акті "розпломб. - 15.52; запломб. - 16.05; L82311437 (датчик температури)" свідчить про те, що під час завантаження автомобіля до нього забули помістити датчик температури (транспортування вантажу вимагало дотримання температурного режиму), у зв`язку з чим у вказаний часовий проміжок автомобіль був розпломбований, до нього помістили датчик температури, після чого автомобіль був запломбований пломбою № L82311437.

Поставка (відвантаження) товару зі складу виробника, а не продавця є нормальною та типовою формою побудови бізнес-відносин. У зв`язку з цим, зважаючи на довготривалі партнерські відносини між ТОВ "Андрушівський маслосирзавод" та ТОВ "Доменік", представник ТОВ "Доменік" у завантаженні автомобіля DAF WPR 88111 / WPR 2999А участі не брав. Від імені ТОВ "Доменік" в даному випадку діяли працівники заводу-виробника.

Наведені вище факти доводяться поясненнями ТОВ "Доменік" № 27.08-1 від 27.08.2020 (відповіддю на адвокатський запит представника позивача) та наданими ТОВ "Доменік" документами (фотографіями завантаження автомобіля, фотокопіями паспорту водія та документів на автомобіль, копіями накладних № 47868, № 478870 з підписами водія про отримання, копією договору про оренду TOB "АМСЗ" тощо.

Після завантаження товар був поміщений у митний режим експорту, про що декларантом ТОВ "Доменік" була оформлена вантажна митна декларації (форма МД-2) від 29.08.2019 № UA/101070/2019/050286, яка, серед іншого, містить таку інформацію: графа «Відправник/Експортер» - ТОВ «Доменік»; графа «Одержувач» - ТОО "Global Retail" (позивач); графа «Відомості про транспорт» - автомобіль НОМЕР_3/WPR2999A; графа «Вантажні місця та опис товару» - товар (продукт рослинно-жировий в асортименті). Місць - 32, 1221 карт, коробок на піддонах.

Отже, вищевказане документально доводить, що вказаний в заявці автомобіль прибув під завантаження, де був завантажений погодженим сторонами товаром, водій прийняв товар до перевезення на підтвердження чого підписав акт приймання-передачі товару та надав вантажовідправнику один примірник вантажної митної декларації за формою СМR б/н від 29.08.2019, після чого автомобіль та товар були поміщені в митний режим експорту.

Після виконання зазначених процедур автомобіль з товаром вибув з місця завантаження, але у місце призначення не прибув. За інформацію Київської та Одеської митниць Держмитслужби України Автомобіль з товаром митну територію України не покидав.

Таким чином, наведене вище, а також сукупність наданих документів (специфікація 42, транспортна заявка № 21, ВМД, CMR) та їх зміст свідчать про те, що відповідач зобов`язалась надати позивачу транспортні послуги, шляхом перевезення товару за маршрутом Україна - Республіка Казахстан автомобілем DAF WPR 88111 / WPR 2999А, водій ОСОБА_3 . Номінований відповідачем автомобіль DAF WPR 88111 / НОМЕР_2 , водієм якого є ОСОБА_3 , прибув під завантаження та був завантажений товаром. Водій ( ОСОБА_3 ) прийняв товар. За фактом завантаження автомобіля товаром учасники цього процесу виконали всі формальності та оформили всі необхідні документи (ВМД, CMR) і номінований відповідачкою автомобіль мав слідувати за погодженим маршрутом, але не зробив цього. При цьому, доводи відповідачки зазначеного не спростовують.

Щодо посилання відповідача на Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, то, як правильно зауважив суд першої інстанції, в преамбулі самих цих Правил зазначено, що вони не регламентують, зокрема, перевезення вантажів у міжнародному сполученні, оскільки такі перевезення мають свої особливості.

До правовідносин сторін застосовується Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчинена 19.05.1956 в м. Женеві (далі - Конвенція), яка застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін (п. І ст. 1 Конвенції).

Згідно з п. 1 ст. 5 Конвенції, вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що законодавство України не лише не допускає заміну підпису відправника і перевізника печатками, а навпаки- вимагає в обов`язковому порядку при прийнятті водієм вантажу до перевезення проставлення свого підпису на вантажосупровідному документі.

Разом з цим, відповідач посилається на пункти 11.1, 11.4 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в України, як на аналогію закону. Проте, як вже зазначалося, в преамбулі цих Правил зазначено на те, що вони не можуть бути застосовані до правовідносин з міжнародного перевезення вантажу.

При цьому, аналогія закону застосовується за відсутності відповідних положень спеціального законодавства, тоді як спеціальний нормативно-правовий акт, який регулює міжнародне перевезення вантажів, питання щодо підпису на вантажній накладній СМR врегулював, надавши відправнику і перевізнику можливість використовувати печатку замість підпису за відсутності прямої заборони внутрішнього законодавства країни, де складено вантажну накладну.

Більш того, як правильно встановив суд першої інстанції, така практика є типовою та усталеною при міжнародних вантажних перевезеннях. Так, позивачем надано до суду копії накладних CMR на перевезення вантажів по іншим транспортним заявкам (№№ 5, 11, ВА-0204, ВА-02041/1), оформлених між позивачем та відповідачем до договору. Матеріали справи містять і інші накладні за формою СМR з печатками, але без підписів перевізника, які оформленні при перевезенні товарів за іншими заявками, оформленими між позивачем та відповідачем при виконанні договору (транспортні заявки (№ 5, № 11, № ВА-0204, № ВА-02041/1) і щодо яких відповідач заперечень не має.

Колегія суддів вважає, що законодавство України не містить прямої заборони, а отже допускає заміну підписів сторін на міжнародній вантажній накладній (CMR) їх печатками.

Замовлене позивачем у відповідача перевезення товару є міжнародним перевезенням (з України в Казахстан), у зв`язку з чим умови його оформлення та виконання регламентуються Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Конвенція).

Відповідно до п. 1 ст. 9 Конвенції, вантажна накладна є первинним доказом укладення договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції (ст. 4 Конвенції).

Посилання відповідача на "фіктивне" митне декларування є необґрунтованим, оскільки той факт, що автомобіль DAF WPR 88111 / WPR 2999А без вантажу 31.08.2019 виїхав через пункт пропуску "Бачівськ" (Сумська обл.) та без вантажу намагався в`їхати на територію Російської Федерації, звідки був повернутий, свідчить про намагання приховати цей факт, а не про фіктивне декларування.

Згідно з п. 1.3 та п. 10.2 договору, сторони підпорядкували свої договірні правовідносини законодавству Республіки Казахстан. Конвенція є складовою частиною законодавства Республіки Казахстан та навіть має пріоритет над внутрішнім законодавством Республіки Казахстан (п.п. 1, 3 ст. 4 Конституції Республіки Казахстан).

У розумінні Конвенції, відповідач є перевізником. Такий підхід узгоджується з усталеною практикою українських судів та позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, висловленою в постанові від 11.04.2019 у справі № 916/746/18.

Згідно з пунктом 1 статті 378 ЦК РК "Договором признается соглашение двух или нескольких лиц об установлении, изменении или прекращении гражданских прав и обязанностей." "Граждане и юридические лица свободны в заключении договора. Стороны могут заключить договор, как предусмотренный, так и не предусмотренный законодательством" (пункти 1 та 2 статті 380 ЦК РК).

За змістом пункту 1 статті 708 (договор транспортной экспедиции) ЦК РК "По договору транспортной экспедиции одна сторона (экспедитор) обязуется за вознаграждение и за счет другой стороны (клиента - отправителя груза, получателя груза или иного заинтересованного в услугах экспедитора лица) выполнить или организовать выполнение определенных договором экспедиции услуг, связанных с перевозкой груза, в том числе заключить от имени клиента или от своего имени договор (договоры) перевозки груза".

Відповідно до пункту 1 статті 689 (договор перевозки груза) ЦК РК, "По договору перевозки груза одна сторона (перевозчик) обязуется доставить вверенный ему другой стороной (отправителем) груз в пункт назначения и выдать уполномоченному на получение груза лицу (получателю), а отправитель обязуется уплатить за перевозку груза плату, согласно договору или тарифу".

Враховуючи положення ЦК РК та суть правовідносин між позивачем та відповідачем, ФОП Косолапова А.А. виступила у цих правовідносинах експедитором, однак це не звільняє її від відповідальності за втрату товару.

За змістом договору та заявки відповідач прийняла на себе зобов`язання забезпечити перевезення вантажу та доставити його вантажоодержувачу (ТОВ "GLOBAL RETAIL") на виконання чого, керуючись підпунктом 2.2.1. пункту 2.2. договору, під власну відповідальність залучила до виконання зазначеного обов`язку компанію "BELBOG TRANS Sp. Z о.о.".

Згідно з пунктом 1 статті 17 Конвенції, перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути (пункт 2 статті 17 Конвенції).

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, тягар доведення того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику (пункт 1 статті 18 Конвенції).

Аналогічні правила передбачені в ст. 705 (Ответственность перевозчика за утрату, недостачу и повреждение (порчу) груза или багажа) ЦК РК.

Наведені положення Конвенції та ЦК РК, а також закладений у них принцип винності є тотожними приписам законодавства України (ст.ст. 924, 932 ЦК України, ч.3 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиційну діяльність").

Згідно з висновком Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, сформульованим в постанові від 26.03.2018 у справі № 910/5040/17: "Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому. Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони".

У пункті 5.6 договору сторони домовились, що сторона, яка залучила до виконання своїх обов`язків за цим договором третю особу, відповідає перед іншою стороною за невиконання або неналежне виконання зобов`язання третьою особою.

Вказана домовленість відповідає приписам застосовного законодавства.

Так, згідно ст. 3 Конвенції, перевізник відповідає за дії і недогляди своїх агентів, службовців та всіх інших осіб, до послуг яких він звертається для виконання перевезення, коли такі агенти, службовці чи інші особи виконують покладені на них обов`язки, як за власні дії і недогляди.

Відповідно до п. 2 ст. 711 (исполнение обязанностей экспедитора третьим лицом) ЦК РК, вказане правило конкретизовано для відносин експедиції та передбачає, що "Возложение исполнения обязательства на третье лицо не освобождает экспедитора от ответственности перед клиентом за выполнение договора".

Нормативні приписи Конвенції та ЦК РК узгоджуються з положеннями ч. 3 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", відповідно до якої експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Згідно з п. 1 ст. 20 Конвенції, той факт, що вантаж не був доставлений протягом тридцяти днів після закінчення узгодженого терміну або, за відсутності узгодженого терміну, протягом шістдесяти днів із дня прийняття вантажу перевізником, є безперечним доказом втрати вантажу і особа, яка має право пред`явити претензію, може на цій підставі вважати його загубленим.

За змістом п. 1 ст. 23 Конвенції, у разі втрати вантажу перевізник зобов`язаний компенсувати вартість втраченого вантажу, яка розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення.

Пунктом 3 ст. 705 (ответственность перевозчика за утрату, недостачу и повреждение (порчу) груза или багажа) ЦК РК, в свою чергу, додатково передбачено, що "ущерб, причиненный при перевозке груза или багажа, возмещается перевозчиком: в случае утраты или недостачи груза или багажа - в размере стоимости утраченного или недостающего груза или багажа".

Положеннями глави 20 "Ответственность за нарушение обязательства" (статті 349 - 366) ЦК РК врегульовані питання відповідальності за порушення зобов`язань.

Відповідно до частини першої та другої статті 350 (Возмещение убытков, вызванных нарушением обязательства) ЦК РК, "должник, нарушивший обязательство, обязан возместить кредитору вызванные нарушением убытки (пункт 4 статьи 9 настоящего Кодекса). Принятое до нарушения обязательства соглашение сторон об освобождении должника от возмещения убытков, вызванных нарушением, ничтожно, однако стороны по взаимному соглашению могут предусмотреть взыскание только реального ущерба в имуществе".

Згідно з пунктом 4 статті 9 (Защита гражданских прав) ЦК РК, "лицо, право которого нарушено, может требовать полного возмещения причиненных ему убытков, если законодательными актами или договором не предусмотрено иное. Под убытками подразумеваются расходы, которые произведены или должны быть произведены лицом, право которого нарушено, утрата или повреждение его имущества (реальный ущерб), а также неполученные доходы, которые это лицо получило бы при обычных условиях оборота, если бы его право не было нарушено (упущенная выгода)".

Згідно з положеннями пункту 1 статті 363 (Ответственность должника за действия третьих лиц) ЦК РК, "должник несет перед кредитором ответственность и в случаях, когда причиной нарушения обязательства послужили действия либо бездействия третьих лиц по их обязательствам перед должником. Должник несет ответственность также за действия либо бездействие третьих лиц, на которых должником было возложено исполнение его обязанности перед кредитором, если законодательством не установлено, что ответственность несет непосредственный исполнитель".

Отже , зважаючи на положення статей 350, 363, 711 та 713 ЦК РК, експедитор несе перед клієнтом таку ж саму відповідальність та у тому ж самому обсязі, яку ніс би перевізник, як би клієнт уклав прямий договір перевезення з таким перевізником.

Згідно з пунктом 1 статті 17 Конвенції, перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути (пункт 2 статті 17 Конвенції).

Тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику (пункт 1 статті 18 Конвенції).

Аналогічні правила передбачені і в ЦК РК. Так, зокрема, відповідно до пунктів 1 та 2 статті 705 (Ответственность перевозчика за утрату, недостачу и повреждение (порчу) груза или багажа) ЦК РК, "перевозчик обеспечивает сохранность груза или багажа с момента принятия их к перевозке и до выдачи получателю, уполномоченному им лицу или лицу, уполномоченному на получение багажа. Перевозчик отвечает за утрату груза или багажа, если не докажет, что утрата, недостача или повреждение (порча) груза или багажа произошли не по его вине".

Вказані положення ЦК РК та закладений у них принцип винності є тотожними приписам статей 924, 932 ЦКУ, частини третьої статті 14 Закону України "Про транспортно-експедиційну діяльність" і кореспондується з висновком Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанова від 26.03.2018 у справі №910/5040/17), сформульованим на підставі аналізу статей 920 та 924 ЦКУ згідно якого: "Зазначена норма передбачає принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому. Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони".

З вищенаведеного вбачається, що експедитор несе повну відповідальність за дії та недогляд залученого ним перевізника, у тому ж порядку та обсязі, як і за власні дії. Залучений експедитором перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки. Конвенція, а також внутрішні законодавства Республіки Казахстан та України передбачають презумпцію вини перевізника.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Додані до позовної заяви документи (специфікація № 42, інвойс №120819N/3 від 12.08.2019 та ВМД № UA/101070/2019/050286) свідчать, що вартість товару на момент його завантаження в автомобіль та передання до перевезення становила 44150,00 доларів США.

Отже, відповідач повинна нести повну відповідальність перед позивачем за втрату залученим нею перевізником вантажу і у зв`язку з цим зобов`язана компенсувати позивачу збитки у розмірі повної вартості такого втраченого вантажу в сумі 44150,00 доларів США.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 06.10.2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04.12.2020 року.

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя І.А. Шутенко