ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2020 р. м. Київ

Справа № 911/2466/20

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом фізичної особи - підприємця Скорецької Людмили Савівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго» про стягнення 159 389,77грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Скорецька Людмила Савівна (далі - ФОП Скорецька Л.С.) звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" (далі - ТОВ "Біогазенерго") про стягнення 159389,77грн, що складається з: 135 816,24грн пені, яка нарахована за період з 02.05.2019 по 13.11.2019; 17130,45грн - 3% річних за період з 02.05.2019 по 04.03.2020; 6443,08грн втрат від інфляції за період з травня 2019 року по березень 2020 року.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №02/04/18-96 від 02.04.2018 щодо оплати поставленого товару у встановлений договором строк (а.с.1-6).

Ухвалою від 28.09.2019 судом відкрито провадження у справі, вирішено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій (а.с.91-92).

Копія вказаної ухвали отримана: позивачем - 03.10.2020, а відповідачем 02.10.2020, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №№012 , 830 (а.с.94-95).

В силу п.3 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Ухвала суду, за змістом п.1 ч.1 ст.232 ГПК України, є видом судового рішення.

Отже, сторони повідомлені про відкриття провадження у справі за поданим позовом та встановлені строки для подання заяв по суті.

Відзив на позов до закінчення строку, встановленого ст.251 ГПК України для подання відзиву, не надійшов.

У строк, встановлений ч.7 ст.252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Дослідивши зібрані у справі документи і матеріали, суд встановив наступні обставини.

02.04.2018 між сторонами у справі - ФОП Скорецькою А.І. (сторона 1) та ТОВ «Біогазенерго» (сторона 2) укладено договір №02/04/18-96 поставки (а.с.15-17, далі - договір).

За умовами вказаного договору сторона 1 зобов`язується передати у власність сторони 2 сировину - відходи деревини кускові, а сторона 2 - прийняти та оплатити поставлений обсяг сировини (п.2.1 договору).

Відповідно до п. 3.2 договору до обов`язків сторони 2 віднесено своєчасну та в повному обсязі сплату стороні 1 ціни одержаної сировини.

Як визначено п.4.1 договору, прийом-передача сировини здійснюється сторонами у кількості, якості та в асортименті, а також у місці, в строки та за цінами, що визначаються за згодою сторін у додатках, які невід`ємними частинами цього договору.

Згідно п. 4.3 договору прийом-передача сировини оформлюється шляхом складання та підписання повноваженими представниками сторін акту прийому-передачі сировини та/або інших документів, з обов`язковим наданням сторонами усіх супровідних документів.

Датою прийому-передачі вважається дата підпису повноважними представниками акту прийому-передачі та/або інших супровідних документів (п.4.4 договору).

Перехід права власності на сировину від сторони 1 до сторони 2 відбувається в момент підписання повноважними представниками сторін акту прийому-передачі та/або інших супровідних документів.

В силу п. 5.3 договору оплата отриманої сировини здійснюється шляхом перерахування на банківський рахунок сторони 1 суми, що дорівнює ціні отриманої продукції, протягом 5 банківських днів з моменту поставки.

Вказаний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2018 (п. 9.1 договору).

Сторонами підписано додаток до договору - специфікацію №1, з якої вбачається, що сторонами досягнуто домовленості щодо поставки відходів деревини у кількості 3 000 куб.м за ціною - 450грн за 1 куб.м без ПДВ загальною вартістю без ПДВ - 1 350 000,00грн; терміном поставки сторонами визначено період з 02.04.2018 по 31.12.2018, ритмічність - щоденно (а.с.18).

Крім того, сторонами підписано додаткову угоду від 30.12.2018, відповідно до якої сторонами погоджено продовжити дію договору до 31.12.2018. При цьому, п.9.1 договору відповідно до такої додаткової угоди викладено в наступній редакції: якщо жодна із сторін письмово не повідомить іншій стороні про припинення дії договору не менш ніж за 30 календарних днів до запланованої дати припинення дії вказаного договору, договір вважається автоматично пролонгованим на кожний наступний календарний рік.

Як встановлено судом під час розгляду справи, відповідач звернувся до позивача з листом №2304-19-03 від 23.04.2019, у якому просив забезпечити поставку сировини згідно з умовами договору №02/04/18-96 від 02.04.2018, а також гарантував погашення грошових зобов`язань за період березень-квітень 2019 року у строк до 15.05.2019.

Крім того, судом встановлено, що за період з 19.04.2019 по 04.05.2019 позивач поставив, а відповідач - прийняв відходи деревини кускові на суму 1 013 197,50грн, що підтверджується накладними, які підписані сторонами (а.с.42-86).

Як вбачається з акту звіряння взаємних розрахунків за 2019 рік, який підписано сторонами (а.с.21), відповідачем перераховано позивачу 10.05.2019 - 200 000,00грн, а 25.10.2019 - 220340,71грн, крім того, у відповідача наявна переплата за отриману продукцію в розмірі 17 585,00грн на початок періоду, за який здійснено звіряння.

Таким чином, з акту звіряння вбачається, що станом на 31.12.2019 у відповідача наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 575 271,79грн.

Крім того, як вбачається з виписки з рахунку позивача (а.с.25), відповідачем перераховано позивачу: 18.02.2020 - 163 000,00грн, 26.02.2020 - 43 100,00грн, 27.02.2020 - 100 000,00грн та 150 000,00грн. Здійснюючи перерахування коштів відповідачів зазначив у графі «призначення платежу» договір №03/04/17-96 від 03.04.2017. Поряд з цим, у заяві про усунення недоліків, позивач вказав, що сторони у період у 2018-2020 роках інших договорів не укладали.

Звертаючись до суду з даним позовом, відповідач вказує, що остаточно борг за поставлену сировини сплачений відповідачем 04.03.2020, проте доказів оплати суду позивач не надав, а відповідач не спростував відповідну обставину.

Предметом спору у даній справі є застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення зобов`язання.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Укладений між сторонами у даній справі договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Як визначено ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також встановлено ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.1 ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, п.5.3 договору сторонами змінено загальне правило, визначене вищевказаною нормою та погоджено, що оплата отриманої сировини здійснюється протягом 5 банківських днів з моменту поставки.

Частиною першою ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У даній справі, на підставі наданих позивачем доказів, встановлено порушення строків виконання зобов`язання, встановлених за згодою сторін.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 17 130,45грн - 3% річних за період з 02.05.2019 по 04.03.2020 та 6 443,08грн - втрат від інфляції за період з травня 2019 року по березень 2020 року.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок втрат від інфляції, суд зазначає, що такий розрахунок виконано арифметично вірно, відповідно вимоги про стягнення втрат від інфляції підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Проте, вимоги про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Так, у позові позивач зазначив, що остаточний розрахунок за поставлену сировину відповідачем здійснено 04.03.2020, що відповідачем не спростовано шляхом подання доказів зворотного, проте за такий день (04.03.2020) позивач нараховує проценти, хоча у відповідний день борг був погашений.

За розрахунком суду, розмір 3% річних за період з 02.05.2020 по 03.03.2020 становить 17 120,68грн.

У задоволенні вимог про стягнення 9,77грн - 3% річних у задоволенні позову суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 135 816, 24грн пені за загальний період з 02.05.2019 по 13.11.2019.

Як визначено ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 6.2 договору визначено, що у разі несвоєчасної оплати за отриману сировину, сторона 2 сплачує стороні 1 пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на час такого прострочення від суми заборгованості.

Перевіривши розрахунок пені, суд зазначає, що такий розрахунок виконано у відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України, а погоджений сторонами розмір пені не перевищує максимального розміру пені, встановленого чинним законодавством - не більше подвійної облікової ставки НБУ України. Відповідний розрахунок пені виконано позивачем арифметично вірно, з урахуванням існуючого боргу та строку виконання зобов`язання з оплати поставленої сировини, періоду прострочення.

З урахуванням зазначеного, вимоги про стягнення пені у розмірі 135 816,24грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по оплаті позову судовим збором, понесені позивачем підлягають частковому відшкодуванню за рахунок відповідача - пропорційно розміру задоволених вимог, а саме - 2390,61грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго» (ідентифікаційний код 33593431; 07201, Київська обл., Іванківський район, смт.Іванків, вул. Розважівська, буд. 192) на користь фізичної особи - підприємця Скорецької Людмили Савівни (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ), 17 120,68грн - 3% річних, 6443,08грн втрат від інфляції, 135 816,24грн пені, а також 2390,61грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. Відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 9,77грн - 3% річних.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом строку, встановленого ст.256 ГПК України, та відповідно до порядку, визначеному ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова