ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"02" грудня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/3448/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

розглянувши заяву Фізичної особи-підприємця Гелка Сергія Васильовича про забезпечення позову за вх. № 2-4135/20 від 01.12.2020р. у справі № 916/3448/20

за позовом: Фізичної особи-підприємця Гелка Сергія Васильовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Формація Лімітед» (вул. Толбухіна, № 135, м. Одеса, 65080, )

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємеця Гелка Сергій Васильович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Формація Лімітед» про повернення позивачу майна, а саме меблів виробництва Румунії та Італії, якій йому належать на праві власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він позбавлений можливості отримати своє майно у вигляді меблів виробництва Румунії та Італії, оскільки відповідач перешкоджає цьому шляхом незаконного утримання товару та доступу до місця розташування меблів, чим порушує права та законні інтереси позивача.

Разом із позовною заявою до господарського суду ФОП Гелка С.В. подано заяву про забезпечення позову за вх. №2-4135/20 від 01.12.2020р., в якій позивач просить суд накласти арешт на грошові кошти ТОВ «Нова Формація Лімітед», у межах розміру ціни позову на суму 957400 грн., які знаходяться на рахунках відповідача: НОМЕР_2 в ПАТ Банк Восток, НОМЕР_3 в ПАТ Банк Восток, НОМЕР_4 в ПАТ Приватбанк, НОМЕР_5 в ПАТ Приватбанк. Також позивач просить передати незацікавленій особі на відповідальне зберігання на її територію меблі, які утримує у себе відповідач без належної правової підстави згідно наведеному переліку.

В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що забезпечення позову не вимагає від позивача ніяких доказів намірів відповідача унеможливити чи утруднити виконання рішення у разі задоволення позову, тим більше що таке поняття як наміри взагалі не може бути доведено у судовому порядку, та, посилаючись на ст.ст. 136, 137 ГПК України, вважає, що в рамках дійсного позову слід забезпечити позовні вимоги шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача в розмірі ціни позову та передачі майна у вигляді меблів незацікавленій особі на відповідальне зберігання на її територію.

Розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову, суд встановив зазначає наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.138 ГПК України заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Згідно зі ст.136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вимогами ч.1 ст.137 ГПК України встановлені такі види заходів забезпечення позову, як накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд, вирішуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, повинен дотриматися розумного балансу між необхідністю забезпечити можливе майбутнє виконання судового рішення та неприпустимістю блокування господарської діяльності відповідача з огляду на значний розмір заявленого у позовній заяві боргу.

Судом встановлено, що предметом позовних вимог позивача є витребування майна з чужого незаконного володіння, ціна якого, на переконання позивача, складає 957400,50 грн.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Проаналізувавши заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача суд не вбачає посилань на те, які докази вказують на наявність обставин, з якими пов`язується застосування цього заходу до забезпечення позову, та в чому саме вбачається неможливість чи утруднення виконання судового рішення в разі задоволення позову, вважає що заявником належним чином не обґрунтовано причини звернення із заявою про забезпечення позову із наданням відповідних доказів.

При цьому, суд критично оцінює доводи позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з посиланням на те, що суд повинен самостійно пересвідчитись в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду, оскільки вказані обставини жодним чином не свідчать про ухилення відповідача від виконання зобов`язань саме за спірними правовідносинами. Накладення арешту на рахунки боржника може призвести до зупинки діяльності підприємства, зупинить розрахунки з контрагентами, по заробітній платі, податкам тощо.

В статті 6 Господарського кодексу України визначено принцип свободи підприємницької діяльності. Водночас принцип змагальності, закріплений у статті 13 ГПК України, встановлює право відповідача заперечити проти наявності боргу з широкого кола підстав. При цьому відповідач має право розраховувати на те, що його господарська діяльність під час розгляду спору по суті не зазнаватиме з боку держави свавільного утиску, у тому числі, й шляхом безпідставного арешту грошових коштів у значному розмірі.

Водночас, сам факт ухилення відповідача від виконання зобов`язань за спірними правовідносинами не може бути підставою для забезпечення позову, а невиконання зобов`язань відповідачем є предметом спору, що потребує доведення, тому не можна розглядати твердження позивача, як безспірні та такі, що обґрунтовують необхідність забезпечення позову.

При цьому, наявність у позивача об`єктивного сумніву вважати, що рішення суду буде виконане, за відсутності належних доказів у цій частині не є достатньою підставою для забезпечення позову, адже такий процесуальний інститут як, «забезпечення позову у вигляді накладання арешту на кошти» має наслідком позбавлення особи права на вільне розпорядження власним майном, у зв`язку з чим для його застосування мають існувати реальні підтверджені доказово причини, а не лише бажання позивача примусити відповідача повернути товар, заявлений позивачем, та є предметом розгляду в суді.

Крім того, суд зазначає, що враховуючи зазначені вище обставини та доводи, які наведені позивачем в обґрунтування заяви про забезпечення позову, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимоги позивача щодо передачі незацікавленій особі на відповідальне зберігання на її територію меблів, оскільки заявником не вказано якій саме особі належить передати майно, яке підлягає зберіганню з огляду на предмет позовних вимог. Крім того, заявником не зазначено про необхідність саме такого способу забезпечення доказів та про існування очевидної небезпеки знищення, приховування майна чи інших обставин, які свідчили б про можливе ускладнення або неможливість отримання такого майна заявником самостійно.

Отже, оскільки позивач не надав суду належних обґрунтувань та доказів в підтвердження наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, які б свідчили про можливе істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або позбавлення заявника можливості ефективно захистити його порушені чи оспорювані права та інтереси, суд доходить висновку, що ФОП Гелка С.В. не доведено та не обґрунтовано необхідність та доцільність забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача та передачі на відповідальне зберігання майна, яке на думку позивача, утримує у себе відповідач. Доводи заявника, якими мотивовано заяву про забезпечення позову, ґрунтуються лише на його припущеннях, не підтверджених жодним належним доказом.

Згідно з ст. 140 ГПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

З огляду на вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, підтвердженого належними доказами, не є достатньою підставою для задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Гелка Сергія Васильовича (вх. № 2-4135/20 від 01.12.2020р.) про забезпечення позову- відмовити.

Ухвала набрала чинності 02.12.2020р. та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання законної сили ухвали Господарського суду Одеської області.

Суддя О.В. Цісельський