РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.11.2020Справа № 904/5442/19
За позовом Дніпровської міської ради

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Норд Мед»

2) Дніпропетровської обласної ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунальне некомерційне підприємство "Міська клінічна лікарня №6" Дніпровської міської ради

про визнання договору оренди недійсним,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Саницька Б.В.

представники учасників справи:

від позивача: Пастернак В.В.;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: не з`явився;

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дніпровська міська рада (надалі - позивач) звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Норд Мед» (надалі - відповідач-1) та Дніпропетровської обласної ради (надалі - відповідач-2) про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 21.03.2019 №332-12/VII-2/26, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Любимовою І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №1754 і скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №30839035, яким зареєстровано право користування (оренди) на вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 404,8 кв.м, розташовані на першому поверсі нежитлової будівлі терапевтичного корпусу (літера Д-5) за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Батумська, 13.

Позовні вимоги з посилання на ст.203, 215, 328, 346, 396, 525, 526, 770 Цивільного кодексу України, ст.173, 174, 193, 287 Господарського кодексу України, обґрунтовані тим, що відповідач-2, приймаючи 22.02.2019 рішення про передачу майна на користь Дніпровської міської ради Комунального закладу "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради, не мав права приймати таке рішення про розпорядження в будь-якій формі об`єктів нерухомості на користь третіх осіб з тих підстав, що такі правочини порушують право позивача на вільне володіння та розпорядження своєю власністю. Таким чином, за доводами позивача, правочин укладений 21.03.2019 між відповідачем-1 та відповідачем-2 щодо оренди нерухомого майна, яка є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Дніпропетровської області №332-12/VII-2/26 підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2019 матеріали позовної заяви Дніпровської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Норд Мед», Дніпропетровської обласної ради про визнання договору оренди недійним та скасування запису передано за територіальної підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищенаведену позовну заяву було передано на розгляд судді Карабань Я.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2019 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

20.12.2019 на адресу Господарського суду міста Києва надійшов лист від 16.12.2019 №904/5442/19/53593/19 про направлення матеріалів у справі №904/5442/19 до Господарського суду Дніпропетровської області, у зв`язку з надходженням апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2019.

23.12.2019 матеріали справи №904/5442/19 були направлені до Господарського суду Дніпропетровської області.

08.01.2020 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

19.02.2020 до Господарського суду міста Києва повернулися матеріали справи №904/5442/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2020 відкрито провадження в справі, вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.03.2020.

10.03.2020 від представника позивача надійшла заява про проведення підготовчого засідання призначеного на 18.03.2020 о 11:00 в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 у задоволенні заяви представника позивача про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції відмовлено.

16.03.2020 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що укладення договору оренди від 21.03.2019 №332-12/VII-2/26 є правомірним, оскільки об`єкт оренди переданий зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра відповідно до акту приймання-передачі, 21.03.2019 а право власності на нього територіальною громадою м. Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради зареєстроване після укладення договору оренди - 17.07.2019.

18.03.2020 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

У підготовче засідання 18.03.2020 сторони не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2020 підготовче засідання відкладено на 14.04.2020.

19.03.2020 від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання призначеного на 18.03.2020 на іншу дату.

14.04.2020 від представника позивача надійшла заява про відкладення підготовчого засідання, в зв`язку з встановленим карантином по всій території України.

Засідання призначене на 14.04.2020 не відбулося, в зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. у відпустці.

15.04.2020 від відповідача-2 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 18.03.2020.

28.04.2020 від відповідача-2 надійшли письмові пояснення, в яких останній заперечує проти позову та зазначає, що після прийняття обласною радою рішення про передачу юридичної особи - комунальний заклад „Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради" та закріпленого за нею на праві оперативного управління майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, обласною радою рішень про розпорядження майном, яке закріплене на праві оперативного управління за зазначеним закладом, не приймалось, а лише було виконане рішення обласної ради від 16.03.2018 № 332-12/VII, оскільки на момент укладення договору оренди об`єкт оренди належав до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.05.2020 підготовче засідання призначено на 16.06.2020.

15.06.2020 від представника позивача надійшла заява, в якій останній зазначає щодо необхідності залучення до участі в даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Комунального некомерційного підприємства "Міська клінічна лікарня №6" Дніпровської міської ради, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Любимової Ірини Юріївни.

У підготовче засідання 16.06.2020 з`явився представник позивача. Інші учасники справи в засідання не з`явились, про причину неявки суд не повідомили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва суду від 16.06.2020 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Комунальне некомерційне підприємство "Міська клінічна лікарня №6" Дніпровської міської ради (надалі - третя особа), у зв`язку з чим підготовче засідання відкладено на 15.07.2020.

30.06.2020 від Державного архіву Дніпропетровської області надійшли документи, які витребовувались судом, а саме: копія Положення про відчуження об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, затвердженим рішенням Дніпропетровської обласної ради від 06 серпня 2004 року за №439-18/XXIV «Про вдосконалення управління майном, що належить до спільної власності територіальних громад області».

14.07.2020 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з встановленим карантином.

15.07.2020 у підготовче засідання сторони не з`явились, про дату та місце судового засідання були повідомлені у встановленому законом порядку. Суд, розглянувши зазначене вище клопотання позивача про відкладення засідання, протокольно задовольнив його та відклав розгляд справи на 18.08.2020.

28.07.2020 від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі.

04.08.2020 від відповідача-2 на виконання вимог ухвали суду від 15.07.2020 надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

18.08.2020 від відповідача-1 надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника, в задоволенні позову просив відмовити.

18.08.2020 в підготовче засідання з`явився представник позивача. Інші учасники справи не з`явились, про дату та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2020, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 22.09.2020.

Засідання призначене на 22.09.2020 не відбулося, в зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 судове засідання призначено на 10.11.2020.

09.11.2020 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебування представника в іншому судовому процесі.

10.11.2020 представники сторін не з`явились в судове засідання, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, розглянувши клопотання представника позивача, протокольно задовольнив його та відкладав розгляд справи на 25.11.2020.

19.11.2020 від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі її представника.

Представник позивача в судовому засіданні 25.11.2020 надала пояснення по суті позовних вимог, позов просила задовольнити.

Відповідачі та третя особа в судове засідання 25.11.2020 не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином ухвалою суду, направленою на адреси місцезнаходження, зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про причини неявки суд не повідомили.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка відповідачів та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

При цьому, суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 25.11.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.03.2018 відповідачем-2 прийнято рішення № 332-12/VII "Про оренду нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області", згідно з пунктом 26 додатка 2 якого вирішено передати в оренду відповідачу-1 нерухоме майно площею 404,80 кв.м, що розташоване за адресою: місто Дніпро, вулиця Батумська, 13.

21.03.2019 між відповідачем-2 (надалі - орендодавець), відповідачем-1 (надалі - орендар) та третьою особою (надалі - балансоутримувач) укладено договір оренди №332-l2/VII-2/26 нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області (надалі - договір оренди).

21.03.2020 договір оренди був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Любимовою І.Ю. та зареєстрований за реєстровим № 1754, та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до чинного законодавства України 22.03.2019 за № 30839035.

Відповідно до п. 1.1. договору зазначено, що з метою ефективного використання комунального майна орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно за адресою: 49074, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Батумська, будинок 13, для провадження медичної діяльності з медичної практики.

Згідно п.2.1. договору об`єктом оренди по договору є вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 404,8 кв.м., що розташовані на першому поверсі нежитлової будівлі терапевтичного корпусу (літера Д-5) за адресою: 49074, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Батумська, будинок 13, яке знаходиться на балансі Комунального закладу "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради".

Пунктом 11.1. договору встановлено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє з 21 березня 2019 року до 21 березня 2044 року включно.

21.03.2019 між сторонами та виконання договору оренди було підписано акт приймання-передачі вказаних приміщень (додаток №2 до договору).

Рішенням Дніпропетровської обласної ради (відповідача-2) від 22.02.2019 № 461-16VII "Про деякі питання управління майном, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області" вирішено передати Комунальний заклад "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Батумська, 13, та закріплене за ним на праві оперативного управління майно до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра (пункт 1.9. рішення) (т.1 а.с.140).

07.05.2019 на виконання вищевказаного рішення від 22.02.2019 №461-16/VII, відповідно до розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 28.01.2016 № 10-Р "Про утворення комісії з питань приймання об`єктів до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області та передачі об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області" (зі змінами), рішення Дніпровської міської ради від № 39/40 "Про ініціювання та надання згоди на передачу зі спільної власності у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра комунальних закладів, підприємств з майном та окремих об`єктів нерухомого майна" та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської ради від 13.04.2001 № 968 "Про створення комісії з питань прийняття об`єктів у комунальну власність територіальної громади міста" (зі змінами) підписано акт приймання - передачі Комунального закладу "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради" (т.1. а.с. 131-137).

Звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що відповідач-2, прийнявши 22.02.2019 рішення про передачу майна на користь Дніпровської міської ради Комунального закладу "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради, не мала права приймати рішення про розпорядження у будь-якій формі об`єктом нерухомості на користь третіх осіб з тих підстав, що такі правочини порушують право позивача на вільне володіння та розпорядження своєю власністю, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір оренди та скасувати запис про його реєстрацію.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Так, в силу ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами 2, 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину згідно ст. 215 ЦК України, на яку посилається позивач, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Предметом доказування у будь-якій господарській справі є лише ті факти, які обґрунтовують заявлені вимоги або мають інше матеріально-правове значення для вирішення господарської справи по суті і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд зазначає, що позивачем заявлено вимогу про визнання договору оренди № 332-12/VІІ-2/26 від 21.03.2019 недійсним та як похідну вимогу про скасування запису №30839035 про реєстрацію права оренди за вказаним договором, а тому відповідно до предмету доказування у даній справі входять лише обставини дотримання сторонами вимог чинного законодавства на момент укладання спірного договору.

Відповідно до частини 2 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтями 2, 318 Цивільного кодексу України територіальні громади є учасниками цивільних відносин та суб`єктами права власності.

У статті 1 Закону визначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 10 Закону органами місцевого самоврядування є сільські, селищні, міські ради, що представляють відповідні територіальні громади, та обласні і районні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

У частині 1 статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Отже, органи місцевого самоврядування відповідно до чинного законодавства мають право розпоряджатися від імені територіальних громад - суб`єктів права власності, об`єктами комунальної власності.

Чинним законодавством не передбачено порядок передачі об`єктів зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст областей до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Проте у статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Згідно з частинами 5 і 6 статті 7 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" передача оформляється актом приймання-передачі. Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права.

У частині 4 статті 334 Цивільного кодексу України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У статті 4 Закону зазначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, у тому числі право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки.

Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка міститься в матеріалах судової справи (т.1 а.с. 116-128), державна реєстрація права власності за позивачем на комплекс будівель та споруд, у тому числі й на будівлю терапевтичного корпусу, що розташовані за адресою: місто Дніпро, вулиця Батумська, будинок 13, була здійснена 17.07.2019.

Тобто, право комунальної власності на об`єкт оренди у територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради виникло 17.07.2019.

Відтак, враховуючи вищевикладене, 21.03.2019 договір оренди № 332-12/VII-2/26 був укладений правомірно, оскільки об`єкт оренди був переданий зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра відповідно до акта приймання-передачі, а право власності на нього за територіальною громадою м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради було зареєстроване вже після укладення вищевказаного договору оренди.

Крім цього, рішення щодо передачі в оренду відповідачу-1 нерухомого майна площею 404, 8 кв.м., розташованого за адресою: вулиця Батумська, 13, місто Дніпро, було прийнято обласною радою 16.03.2018 за № 332-12/VІІ, тобто до прийняття рішення від 22.02.2019 № 461-16/VІІ, яким передбачена передача юридичної особи - Комунальний заклад "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради" та закріпленого за нею на праві оперативного управління майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра.

Отже, після прийняття рішення обласної ради про передачу юридичної особи - Комунальний заклад "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради" та закріпленого за нею на праві оперативного управління майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, обласною радою рішень про розпорядження майном, яке закріплене на праві оперативного управління за зазначеним закладом, не приймалось, а лише було виконано рішення обласної ради від 16.03.2018 № 332-12/VII, оскільки на момент укладення договору оренди об`єкт оренди належав до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області.

Посилання позивача на пункт 5. Постанови ВССУ № 5 від 07.02.2014, в якому йдеться про відносини, що виникають після укладення сторонами договору відчуження майна, тобто після документальної реалізації намірів сторін щодо купівлі-продажу майна, не приймаються судом до уваги, з огляду на таке.

Так, після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 Цивільного кодексу України), а покупець є його законним володільцем.

Суд зазначає, що прийняття відповідачем-2 рішення щодо передачі юридичної особи - комунальний заклад "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради" та закріпленого за нею на праві оперативного управління майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра було вираженням наміру передати заклад та майно, а документальна реалізація цього наміру відбулася 07.05.2019 шляхом підписання акту приймання-передачі Комунального закладу "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради.

Отже, укладення відповідачем-2 з відповідачем-1 договору оренди № 332-12/VIІ-2/26 від 21.03.2019 жодним чином не порушило права позивача на вільне володіння та розпорядження свою власністю, оскільки у нього право власності та право володіння і розпорядження нею станом на 21.03.2019 ще не виникли.

Таким чином, виходячи з наведених позивачем обставин та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу внаслідок існування укладеного між відповідачами договору оренди № 332-12/VIІ-2/26 від 21.03.2019, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання недійсним вищевказаного договору задоволенню не підлягають.

Оскільки вимога про визнання недійсним договору оренди № 332-12/VIІ-2/26 від 21.03.2019 залишається судом без задоволення, похідна вимога про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 3083935 від 22.03.2019, яким зареєстровано право користування (оренди) вбудованими нежитловими приміщеннями загальною площею 404,8 кв.м, що розташовані на першому поверсі семиповерхової нежитлової будівлі терапевтичного корпусу (літера Д-5) за адресою: місто Дніпро, вулиця Батумська, 13 також залишається без задоволення.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Дніпровської міської ради є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 04.12.2020.

Суддя Я.А.Карабань