ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2020 справа № 914/2405/20

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: фізичної особи-підприємця Головко Любові Григоріївни, м. Львів

до відповідача: Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування, м. Львів

про стягнення 178 527,89 грн

за участю представників: не викликалися

Обставини розгляду справи.

16.09.2020 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Головко Любові Григоріївни, м. Львів до Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування, м. Львів про стягнення 178 527,89 грн.

Ухвалою від 21.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань.

16.10.2020 через канцелярію суду від Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування надійшов відзив на позовну заяву (вх. №29985/20 від 16.10.2020).

21.10.2020 через канцелярію суду від фізичної особи-підприємця Головко Любові Григоріївни надійшла відповідь на відзив (вх. №30465/20 від 21.10.2020).

10.11.2020 через канцелярію суду від Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. №32389/20 від 10.11.2020).

20.11.2020 на електронну адресу суду від Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування надійшло клопотання про долучення доказів сплати частини боргу (вх. №33406/20 від 20.11.2020).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом і від них не надходило жодних заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження чи клопотань про її розгляд у судовому засіданні з повідомленням сторін, дослідивши наявні у справі докази та викладені в позовній заяві, відзиві на позовну заяву та відповіді на відзив поясненнях, суд дійшов висновку про необхідність прийняття рішення у справі.

Заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 02.01.2020 між позивачем та відповідачем було укладено договір №2, на виконання умов якого відповідачу згідно накладних було передано у власність товар на загальну суму 168 775,00 грн. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару виконав частково, заборгованість становить 167 775,00 грн. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо оплати, позивачем нараховано 3% річних в сумі 1 313,51 грн та інфляційні в сумі 9 439,38 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, становить 178 527,89 грн.

У поданому через канцелярію суду відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що заборгованість виникла за відсутності вини відповідача, зокрема, у зв`язку із значною кредиторською заборгованістю, пов`язаною із виплатами працівникам, які звільнилися із підприємства, розрахунками із постачальниками за попередні періоди, накладенням арешту на рахунки, запровадженням загальнодержавного карантину. Таким чином, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

02.01.2020 між Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування (замовником) та фізичною особою-підприємцем Головко Любов Григоріївною (постачальник) було укладено договір №2.

За цим договором постачальник (позивач) зобов`язувався передати у встановлені строки у власність замовника (відповідача) товар відповідно до умов цього договору, а замовник прийняти товар та оплатити його на умовах цього договору.

На виконання умов вищевказаного договору, позивач поставив відповідачу згідно видаткових накладних №ОЦ-02/04-01 від 02.04.2020, №ОЦ-05/05-01 від 05.05.2020, №ОЦ-04/06-01 від 04.06.2020 товар на загальну суму 168 775,00 грн.

Відповідно до п. 6.2.2. договору замовник має право здійснювати оплату товару постачальнику на підставі виставленого рахунку та накладної на умовах відстрочки платежу на термін до 30 календарних днів з моменту поставки товару. У разі відсутності фінансування видатків, термін відстрочки платежу може бути збільшений аж до моменту наявності реального фінансування видатків.

21.07.2020 позивач звернувся до відповідача із претензією від 21.07.2020 про оплату заборгованості у розмірі 167 775,00 грн. Відповідач у відповіді на претензію просив відтермінувати сплату боргу.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо оплати вартості товару, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 167 775,00 грн основного боргу, 1 313,51 грн 3% річних та 9 439,38 грн інфляційних.

Після звернення позивача із позовом до суду відповідач перерахував на рахунок позивача 5 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №4202 від 11.11.2020.

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою статті 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 5 ст. 626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов`язання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення суми боргу, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

20.11.2020 на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів сплати частини боргу, у якому зазначено про сплату відповідачем 5 000,00 грн основного боргу, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено відповідний документ.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Як встановлено судом, 11.11.2020 відповідачем було сплачено частину основного боргу у розмірі 5 000,00 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією платіжного доручення.

Зважаючи на наведене, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 5 000,00 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині згідно п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Згідно ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням цих положень позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 1 313,51 грн та інфляційні в сумі 9 439,38 грн.

В листі Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» зазначається, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід рахувати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як вбачається із розрахунку інфляційних, позивачем, незважаючи на нарахування інфляційних за період часу з 02.05.2020 по 09.09.2020, включено у розрахунок показник індексу інфляції у квітні 2020 року та не включено у розрахунок показники індексу інфляції у липні 2020 року та серпні 2020 року. Таким чином, зважаючи на дату, з якої позивач здійснює нарахування інфляційних (02.05.2020), згідно рекомендацій Верховного Суду України, викладених у листі від 03.04.1997 №62-97р, позивач повинен був застосовувати показник індексу інфляції не за квітень 2020 року, а за травень 2020 року. Також, зважаючи на заявлений позивачем період нарахування інфляційних, відповідно до вимог постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14, позивач повинен був врахувати показники індексу інфляції у липні 2020 року та серпні 2020 року (у липні 2020 року та серпні 2020 року показники індексу інфляції становили менше одиниці). Після проведеного судом перерахунку з урахуванням вищевказаних вимог, інфляційні до задоволення не підлягають, оскільки розрахована сума має від`ємне значення.

Судом перевірено розрахунок суми 3% річних та встановлено, що така нарахована правильно.

Судом не беруться до уваги заперечення відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, між сторонами було укладено договір поставки, яким було визначено порядок та строки розрахунків за отриманий товар.

Водночас у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що сторонами вносилися зміни до вищевказаного договору в частині зміни строків здійснення розрахунків.

Слід також зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Статтею 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідачем доказів наявності обставин, зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань перед позивачем не подано, в матеріалах справи такі відсутні.

Пленумом Вищого господарського суду України у п. 1.10 постанови №14 від 17.12.2013 роз`яснено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посилання на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Також суд звертає увагу на те, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто бюджетна установа як отримувач і розпорядник бюджетних коштів не має будь-яких привілеїв чи пільг в межах виконання зобов`язань, взятих на себе за договором. Окрім цього, за змістом частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, про що, зокрема, зазначено у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 по справі № 11/446.

Також в п. 5 оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/374/2013 від 18.02.2013 зазначено, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов`язання.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 162 775,00 грн заборгованості є обґрунтована, підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем та підлягає задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року у справі №914/1556/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення, складає 162 775,00 грн основного боргу, 1 313,51 грн 3% річних. В частині стягнення 5 000,00 грн основного боргу провадження у справі слід закрити у зв`язку з відсутністю предмету спору. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Позивач в складі понесених ним судових витрат зазначив витрати на поштове пересилання у розмірі 300,00 грн.

Однак, до матеріалів справи долучено докази на підтвердження витрат на поштове пересилання у розмірі 46,00 грн (23,00 грн - витрати на надсилання копії позовної заяви відповідачу та 23,00 грн - витрати на надсилання відповідачу відповіді на відзив). Водночас, витрати на решту суми не підтверджені позивачем належними доказами, зокрема, долучено докази про витрати, які не пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Частиною 4 ст. 231 ГПК України встановлено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, сплачена сума судового збору пропорційно розміру позовної вимоги, провадження щодо закрито, підлягатиме поверненню особі, яка його сплатила, у випадку подання нею відповідного клопотання.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326, 327 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування, м. Львів, вул. Рудненська, 10 (ідентифікаційний код 03187714) на користь фізичної особи-підприємця Головко Любові Григоріївни, АДРЕСА_1 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) 162 775,00 грн основного боргу, 1 313,51 3% річних, 2 461,35 грн судового збору, 42,28 грн витрат, пов`язаних із розглядом справи.

3. В частині стягнення 5 000,00 грн основного боргу провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю предмету спору.

4. В задоволенні решти позовних відмовити.

5. Наказ видати згідно ст. 327 ГПК України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено та підписано 30.11.2020.

Суддя А.Б. Мазовіта