ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2020 р. Справа№ 910/15888/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Яценко І.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 10.09.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Квазар" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2020

за скаргою Приватного акціонерного товариства "Квазар" на рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича

у справі №910/15888/17 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

до Приватного акціонерного товариства "Квазар"

про стягнення 307 029 450, 46 грн.

та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Квазар"

до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

про зміну договору

В судовому засіданні 10.09.2020 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/15888/17 у задоволенні скарги Приватного акціонерного товариства "Квазар" на рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича у справі №910/15888/17 відмовлено.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, ПрАТ "Квазар" 03.07.2020 звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення про задоволення скарги Приватного акціонерного товариства "Квазар" на рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповним встановленням обставин справи та підстав скарги на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича.

Апелянт вказує, що в порушення приписів ст. 340 ГПК України, суд не повідомив про розгляд даної скарги Міністерство юстиції України, яке з огляду на положення Закону України «Про виконавче провадження» і Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» не є органом державної виконавчої служби, проте, відповідно до закону, примусове виконання рішення покладається саме на органи державної виконавчої служби, державних виконавців, які є посадовими особами саме органів державної виконавчої служби.

Апелянт наголошує, що суть скарги ПрАТ "Квазар" зводиться саме до того, що посадова особа Міністерства юстиції України, дії та рішення якої оскаржується, не є державним виконавцем в розумінні приписів ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.ст. 6, 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», оскільки не є посадовою особою органу державної виконавчої служби, а відповідно не є представником влади і не може виконувати функції з примусового виконання рішення суду.

Скаржник вважає, що Міністерство юстиції України, будучі обізнаним про наявність спору щодо його повноважень вимогам Конституції України та законів України, з метою дотримання принципу верховенства права у правовідносинах виконавчого провадження, задля мінімізації ризиків настання негативних наслідків для сторін виконавчого провадження, пов`язаних із законністю втручання в їх майнове право, мало б передати виконавчі провадження, учасником яких є ПАТ «Квазар» до органу виконавчої служби за його місцем знаходження для продовження проведення виконавчих дій належним суб`єктом.

Апелянт зазначає, що залишення без належного реагування настання можливих ризиків для майнових прав сторін виконавчого провадження внаслідок прийняття рішень у справі №640/15600/19 є, по суті порушенням права боржника на законні очікування правомірної поведінки від суб`єкта владних повноважень, які ґрунтуються на розумінні презумпції законності та дійсності прийнятих ним юридичних актів, що забезпечуються приписами ст. 19 Конституції України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник від Державної виконавчої служби зазначає, що державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та Законом. Щодо думки апелянта про те, що державний виконавець Міністерства юстиції України не є уповноваженою особою на ведення виконавчого провадження та вчинення відповідних дій у виконавчому провадженні, вказує, що система органів державної виконавчої служби є визначеною і закріпленою законом та підзаконними нормативно - правовими актами, а державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України наділений повноваженнями вчиняти дії з примусового виконання рішень у виконавчому провадженні.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді - доповідачу) (складу суду) від 16.07.2020 апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 залишено апеляційну скаргу без руху, з підстави пропуску строку на апеляційне оскарження та без подання клопотання про його поновлення з обґрунтуванням причин пропуску.

27.07.2020 від представника Приватного акціонерного товариства "Квазар" надійшла заява про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2020 поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 10.09.2020.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні апеляційної інстанції 10.09.2020 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Представник від Державної виконавчої служби в судовому засіданні апеляційної інстанції 10.09.2020 заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача за первісним позовом з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Представник відповідача за первісним позовом в судове засідання апеляційної інстанції 10.09.2020 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

10.09.2020 від представника відповідача за первісним позовом надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з затримкою розгляду даної справи, яка була залишена судом без задоволення у зв`язку з її необґрунтованістю, а також межами строку розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, визначеного ч.2 ст. 273 ГПК України.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника відповідача за первісним позовом обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали оскарження, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Публічне акціонерне товариство "Сбербанк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Квазар" про стягнення 307 029 450, 46 грн. з підстав неналежного виконання відповідачем умов договору про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ, зі змінами та доповненнями.

Приватне акціонерне товариство "Квазар" звернулось до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" про зміну договору. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що відбулась істотна зміна обставин, на які розраховував відповідач, зокрема відбулась соціально-економічна криза в Україні, відбулась зміна державної політики щодо ринку альтернативної електроенергії через прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення конкурентних умов виробництва електроенергії з альтернативних джерел енергії", вказані зовнішні фактори призвели до згортання безпосередньо виробничої діяльності, внаслідок чого стала спостерігатися стійка тенденція до збільшення (накопичення) збитків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 у справі №910/15888/17, первісний позов задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Квазар" на користь Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" 6 340 000 євро боргу за кредитом, 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 69 796 202, 40 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 8 637 102, 03 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, вирішено питання щодо розподілу судових витрат, у задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства "Квазар" відмовлено.

14.05.2018 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2018, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 у справі №910/15888/17, Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ.

Постановою Верховного Суду від 28.08.2018 касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Квазар" задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 у справі № 910/15888/17 скасовано в частині стягнення 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 69 796 202, 40 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 8 637 102, 03 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів та в цій частині справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва, в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 у справі №910/15888/17 (в частині стягнення 6 340 000 євро боргу та відмови у задоволенні зустрічного позову) залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/15888/17 позов задоволено частково, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Квазар" на користь Акціонерного товариства "Сбербанк" 1159730,60 євро боргу по процентах, 45719076,21 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 6520676,38 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів.

08.05.2020 до Господарського суду міста Києва від Приватного акціонерного товариства "Квазар" надійшла скарга на рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича у справі № 910/15888/17, відповідно до якої скаржник просить суд:

1) визнати дії з примусового виконання рішення вчинених головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменко О.С. протиправними;

2) визнати протиправною та скасувати постанову про арешт боржника від 25.03.2020 № 56618119 щодо накладення арешту на будівлю виробничого корпусу з допоміжними приміщеннями (літ. К), загальною площею 60558 кв. м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3;

3) визнати протиправною та скасувати постанову про арешт боржника від 25.03.2020 № 56618119 щодо накладення арешту на нежилий будинок корпус - модуль (літ. Н), загальною площею 435,30 кв. м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3.

Дана скарга обґрунтована тими обставинами, що в Окружному адміністративному суді м. Києва перебуває справа №640/15600/19 за позовом ПАТ "Квазар" до Міністерства юстиції України про визнання окремих положень Інструкції з організації примусового виконання рішень протиправними та нечинними, крім того, питання наявності повноважень та компетенції у Міністерства юстиції України безпосередньо здійснювати виконавчі дії є предметом розгляду в Окружному адміністративному суді м. Києва у справі №826/10223/18, а тому вчинення будь-яких дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду, є протиправним, скаржник вказує, що державний виконавець наклав арешт на майно, що належить третім особам, чим порушив їх право, що свідчить про те, що виконавець наклав арешт на майно не з метою забезпечення примусового виконання рішення господарського суду, а з метою обмеження прав на майно третіх осіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/15888/17 у задоволенні скарги Приватного акціонерного товариства "Квазар" на рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича у справі №910/15888/17 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вказаної скарги, місцевий господарський суд виходив з наступного:

- наявність судового спору з приводу визнання окремих положень Інструкції з організації примусового виконання рішень протиправними та нечинними та інших судових спорів не може бути підставою для невчинення виконавцем визначених Законом України "Про виконавче провадження" дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення, яке набрало законної сили, що є обов`язковим до виконання;

- скаржником не надано належних обґрунтувань у підтвердження порушення прав саме скаржника у зв`язку з накладенням арешту на майно, яке належить третім особам. Так, власне, скарга в цій частині обґрунтована тим, що виконавцем накладено арешт на майно з метою обмеження прав третіх осіб на це майно, однак, такі доводи жодним чином не доводять порушення прав саме скаржника, оскільки фактично звернення з даною скаргою, виходячи з заявлених підстав, спрямоване на захист прав та інтересів третіх осіб-власників майна, а не скаржника.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що стягувачем було пред`явлено виконавчий документ - наказ Господарського суду міста Києва від 14.05.2018 у справі № 910/15888/17 до виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

15.06.2018 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком Олексієм Степановичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №56618119 з виконання наказу Господарського суду м. Києва від 14.05.2018 у справі №910/15888/17 про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Квазар" на користь Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" 6 340 000 євро боргу за кредитом, 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 69 796 202, 40 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 8 637 102, 03 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 240000,00 грн. судового збору.

08.08.2018 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком Олексієм Степановичем винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, відповідно до якої об`єднано виконавчі провадження №56618119, №56639319, №56639323 у зведене виконавче провадження №56958790.

11.09.2018 боржник звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про закінчення виконавчого провадження з підстав прийняття постанови Верховного Суду від 28.08.2018 у справі №910/15888/17. Додатком до вказаної заяви була копія постанови Верховного Суду від 28.08.2018 у справі №910/15888/17.

Листом Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14.09.2018 №29062-33-18/20-1 боржника повідомлено про відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі постанови Верховного Суду від 28.08.2018 у справі №910/15888/17, оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2018 частково залишено в силі та в цій частині воно підлягає виконанню.

Щодо доводів державного виконавця про необхідність розгляду скарги боржника в адміністративному суді встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 ГПК України).

При цьому гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частиною 1 ст. 340 ГПК України визначено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, зазначеними нормами передбачена можливість оскарження боржником або стягувачем дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, зокрема ухваленого в порядку господарського судочинства. Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі.

Водночас згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Також порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби встановлено Законом України «Про виконавче провадження», згідно із ч. 1 ст. 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», якою врегульовано особливості виконання кількох рішень у разі надходження на виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника, виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

При цьому законодавство не передбачає порядку розгляду скарг на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій. Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що саме в таких випадках (оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій) згідно з ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №911/100/18.

Виходячи з викладеного, суд зазначає, що сама наявність зведеного виконавчого провадження не свідчить про адміністративну юрисдикційність скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця, оскільки визначальним критерієм для віднесення спору до адміністративної юрисдикції є наявність у зведеному виконавчому провадженні судових рішень, ухвалених за правилами різних юрисдикцій.

08.08.2018 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком Олексієм Степановичем винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, відповідно до якої об`єднано виконавчі провадження №56618119, №56639319, №56639323 у зведене виконавче провадження №56958790.

З вказаної постанови вбачається, що виконавчі провадження №56639319, №56639323 відкриті державним виконавцем по виконанню винесених Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанов про стягнення з боржника (ПрАТ "Квазар") виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Таким чином, в межах зведеного виконавчого провадження №56958790 об`єднано виконавчі провадження з виконання наказу господарського суду, а також постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

З огляду на наведене, зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05.06.2019 у справі №911/100/18 щодо адміністративної юрисдикційності скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання саме судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, беручи до уваги те, що в межах зведеного виконавчого провадження №56958790 об`єднано виконавчі провадження з виконання наказу господарського суду, а також постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, тобто немає об`єднання виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, відсутні підстави вважати, що дана скарга підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

25.03.2020 в межах виконавчого провадження №56618119 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком Олексієм Степановичем було винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на майно, а саме нежилий будинок - корпус-модуль (літ. Н) загальною площею 435,30 кв.м., що розташований за адресою м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, що належить боржнику ПрАТ "Квазар".

25.03.2020 в межах виконавчого провадження №56618119 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком Олексієм Степановичем було винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на майно, а саме будівлю виробничого корпусу з допоміжними приміщеннями літ. "К" загальною площею 60558 кв.м., що розташована за адресою м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, що належить боржнику ПрАТ "Квазар".

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Скаржник, зокрема, вказує про те, що в Окружному адміністративному суді м. Києва перебуває справа №640/15600/19 за позовом ПАТ "Квазар" до Міністерства юстиції України про визнання окремих положень Інструкції з організації примусового виконання рішень протиправними та нечинними, крім того, питання наявності повноважень та компетенції у Міністерства юстиції України безпосередньо здійснювати виконавчі дії є предметом розгляду в Окружному адміністративному суді м. Києва у справі №826/10223/18, а тому вчинення будь-яких дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду, за твердженням скаржника, є протиправним.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять Міністерство юстиції України, органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228 визначено, що Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, органами державної виконавчої влади, зокрема, є Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що наявність судового спору з приводу визнання окремих положень Інструкції з організації примусового виконання рішень протиправними та нечинними та інших судових спорів не може бути підставою для невчинення виконавцем визначених Законом України "Про виконавче провадження" дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення, яке набрало законної сили, що є обов`язковим до виконання.

Крім того, скаржник зазначає, що постановами державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича від 25.03.2020 накладено арешт на майно, яке належить не скаржнику, а іншим особам, чим обмежив останніх в їх правах на це майно.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №206573380, власником об`єкту нерухомого майна №000 - будівля виробничого корпусу з допоміжними приміщеннями літ. "К" загальною площею 60558 кв.м. зазначено ПрАТ "Кріпта" (номер запису про право власності 32253043, дата державної реєстрації 04.07.2019).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №206797900, власником об`єкту нерухомого майна №000 - будівля, нежилий будинок - корпус-модуль (літера Н) загальною площею 435,3 кв.м. зазначено ТОВ "Інвестиційно-будівельна компанія Обрій" (номер запису про право власності 35367561, дата державної реєстрації 06.02.2020).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 у справі №3-649гс15.

Колегія суддів зазначає, що суд вправі здійснювати захист лише охоронюваного законом інтересу особи щодо предмету спору, тоді-як будь-які дії, спрямовані на зловживання стороною своїми правами, що приховуються за начебто законним інтересом, не можуть ставитись судом під захист, так як це призведе до порушень прав та інтересів іншої сторони.

Згідно зі ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

В той же час, скаржником не надано належних обґрунтувань на підтвердження порушення прав саме скаржника у зв`язку з накладенням арешту на майно, яке належить третім особам. Так, власне, скарга в цій частині обґрунтована тим, що виконавцем накладено арешт на майно з метою обмеження прав третіх осіб на це майно, однак, такі доводи жодним чином не доводять порушення прав саме скаржника, оскільки фактично звернення з даною скаргою, виходячи з заявлених підстав, спрямоване на захист прав та інтересів третіх осіб-власників майна, а не скаржника.

Разом з тим, такі треті особи, у разі якщо вважатимуть незаконними дії державного виконавця стосовно накладення арешту на майно, яке їм належить, у виконавчому провадженні, боржником в якому вони не є, вправі звернутись до суду з відповідним негаторним позовом, спрямованим на звільнення такого майна з-під арешту, чим власне, реалізують гарантоване їм право на захист порушених прав та інтересів.

За змістом ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Оскільки норми ст.ст. 339, 343 ГПК України передбачають однією з підстав задоволення скарги на дії, рішення виконавця - порушення прав скаржника, то за відсутності доведення скаржником порушення його прав чи саме охоронюваного законом інтересу стосовно виконання рішення суду, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що скарга Приватного акціонерного товариства "Квазар" на рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича у справі № 910/15888/17 з цих підстав не підлягає задоволенню.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача за первісним позовом (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття оскаржуваної ухвали у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги Приватного акціонерного товариства "Квазар" на рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича у даній справі.

Доводи представника Державної виконавчої служби, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Квазар" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/15888/17.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Квазар" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/15888/17 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/15888/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/15888/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 30.11.2020 після виходу членів колегії суддів з відпусток та лікарняних.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська