ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.11.2020 м. Івано-ФранківськСправа № 909/1365/19

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Матуляк П. Я. , секретар судового засідання Юрчак С. Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Сегежа Оріана Україна"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будіведьна компанія "Захід"

про стягнення заборгованості в сумі 876000,00 грн.

за участю:

представники не з"явилися

в с т а н о в и в :

Приватне акціонерне товариство "Сегежа Оріана Україна" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія "Захід" про стягнення заборгованості у розмірі 876000,00грн.

Ухвалою від 10.01.20 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 28.01.2020.

22.01.2020 до суду надійшла заява позивача б/н від 22.01.2020 (вх. № 1246/20) про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія "Захід", які обліковуються на всіх його рахунках у банківських та в інших кредитно-фінансових установах у межах суми позову.

Ухвалою суду від 27.01.20 відмовлено в задоволенні заяви б/н від 22.01.2020 (вх. № 1246/20).

Ухвалами суду від 28.01.20 та 20.02.20, занесеними до відповідних протоколів судових засідань, підготовчі засідання відкладалися відповідно на 20.02.20 та 03.03.20.

Ухвалою суду від 03.03.20 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.03.20.

Водночас, з огляду на звернення Ради суддів України щодо вжиття карантинних заходів, розміщеного 11.03.2020 на офійному веб-сайті Ради суддів України (http://rsu.gov.ua) та рішення зборів суддів Господарського суду Iвано-Франкiвської областi №3 від 16.03.2020, яким вирішено встановити особливий режим роботи Господарського суду Iвано-Франкiвської областi в перiод дiї карантину, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020, ухвалою суду від 18.03.20 розгляд справи відкладено та постановлено додатково повідомити сторін про дату і час проведення судового засідання.

Ухвалою суду від 26.05.20 призначено справу до судового розгляду по суті на 09.07.20.

В судовому засіданні 09.07.20 оголошувалася перерва до 11.08.20.

Ухвалою суду від 11.08.20 за клопотаннями сторін розгляд справи по суті відкладено на 24.09.20.

Судове засідання, призначене на 24.09.20, не відбулося у зв"язку з перебуванням судді Матуляка П.Я. на лікарняному, відтак ухвалою суду від 07.10.20 розгляд справи по суті відкладено на 22.10.20.

Ухвалою суду від 22.10.20 розгляд справи по суті за клопотанням позивача відкладено на 12.11.20.

Ухвалою суду від 05.11.20 у зв"язку із участю судді Матуляка П.Я. у підготовці суддів в режимі онлайн, змінено дату та час судового засідання на 19.11.20.

В судове засідання представники сторін не з"явилися, однак від позивача електронною поштою з ЕЦП направлено клопотання про відкладення розгляду справи вх.№15964/20 від 19.11.20, від відповідача - заява вх.№15993/20 від 19.11.20 щодо розгляду справи за відсутності свого представника.

Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи вх.№15964/20 від 19.11.20, суд виходить з того, що, як передбачено в ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки(п.2ч.2ст.202 ГПК України).

Про дату, час та місце судового розгляду відповідач належним чином повідомлений ухвалою суду від 05.11.20, у якій суд не визнавав явку представників сторін обов"язковою.

Як на підставу відкладення судового розгляду справи по суті представник позивача вказав на неможливість вчасного подання заяви про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у зв"язку з перебуванням на самоізоляції з 17.11.20 по причині контактування з хворим на COVID-19, однак не зазначив, чому саме його участь в судовому засіданні є обов"язковою.

Суд звертає увагу, що механізм самоізоляції встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. №641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", яка передбачає умови, підстави та строк перебування на самоізоляції. Представником позивача не долучено доказів на підтвердження перебування на самоізоляції, викладених у клопотанні, з врахуванням вищезазначеної постанови.

Суд констатує, що за положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи необґрунтованість заявленого клопотання, неодноразові відкладення судових засідань протягом розгляду справи, у тому числі і за клопотаннями представника позивача, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та приймаючи до уваги положення п.2ч.2ст.202 ГПК України щодо розгляду справи за відсутності учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача. При цьому, суд бере до уваги те, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів для вирішення спору по суті, у зв`язку з чим відсутність у судовому засіданні представника позивача не впливає на можливість вирішення спору, а відтак клопотання позивача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.

Позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами у справі укладено договір підряду, з моменту підписання якого підрядником (відповідачем) не вчинялося жодних дій, спрямованих на виконання цього договору, зокрема, не розроблено та не передано на затвердження замовнику локальний кошторис, який мав визначати склад і об`єми робіт, матеріали і устаткування та їх вартість. Окрім цього, позивач вказує на те, що сторонами не погоджувалися предмет договору, договірна ціна та строки виконання підрядних робіт; додатки до договору не укладалися, не підписувалися та не погоджувалися. За таких умов, сторонами не погоджено усіх істотних умов договору, як це передбачено ст.875 Цивільного та ст.318 Господарського кодексів України, відтак в силу приписів ст.638 Цивільного та ст.181 Господарського кодексів України цей договір є неукладеним. Таким чином, на думку позивача, аванс у розмірі 876000,00грн., який позивач сплатив відповідачу, підлягає поверненню позивачу в силу ст.1212 Цивільного кодексу України.

Позиція відповідача.

Заперечуючи проти позову, вказував на існування між сторонами договірних відносин щодо виконання підрядних робіт, оскільки сплата позивачем авансу та звернення позивача до Управління ДАБІ з деклараціями про початок виконання будівельних робіт свідчать про те, що спірний договір є укладеним та виконувався позивачем. Зазначав, що між сторонами у справі укладено три договори підряду щодо одного об"єкта будівництва, та позивач, перераховуючи відповідачу аванс за цими договорами у графі "призначення платежу", вказував найменування цих договорів. Відтак, вимога про повернення коштів, сплачених на виконання укладених договорів, суперечить попередній поведінці позивача та є недобросовісною, а наявність права на стягнення з відповідача коштів на підставі ст.1212 ЦК України позивачем не доведено. При цьому посилався на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.03.18 у справі 3809/718/17(залишену без мін постановою Верховного Суду від 25.10.18), якою відмовлено в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Сегежа Оріана Україна" до Головного інспектора будівельного нагляду інспекційного відділу Управління ДАБІ в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, та судову практику з розгляду аналогічних спорів, викладену, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.03.18 у справі №22319/16. Свої заперечення виклав у письмових поясненнях вх.№6000/20 від 13.05.20. Крім того, подав заяву вх.№6144/20 від 18.05.20 про долучення доказів. З огляду на приписи ст.207 ГПК України та обґрунтованості відповідачем причин неподання зазначених доказів до закінчення підготовчого провадження, судом долучено письмові пояснення та подані відповідачем докази до матеріалів справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом. Оцінка доказів.

12.12.16 між Приватним акціонерним товариством "Сегежа Оріана Україна" (по договору - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія "Захід" (по договору - підрядник) укладено договір підряду №1, згідно п.1.1 якого підрядник зобов`язався якісно і в обумовлені терміни, своїми силами і засобами, на власний ризик виконати роботи по реконструкції АПК та будівлі виробництва з добудовою складу загальною площею 605,00 м кв (роботи) на об`єкті замовника, за адресою: вул. Заводська, 2 м. Калуш, Івано-Франківська область, відповідно (в обсягах) до кошторисної документації(локального кошторису), здати результат робіт замовнику, а замовник зобов`язаний прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість.

Зазначений договір підписано сторонами та скріплено їх печатками.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п. 9.1 договору). Строк цього договору, в силу п. 9.2, починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1 цього договору та закінчується повним виконанням сторонами взятих на себе договірних зобов`язань, а в частині гарантійних зобов`язань до закінчення гарантійного періоду (п. 8.1 договору).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що склад і об`єми робіт, матеріали та устаткування, їх вартість, які необхідні для проведення робіт, визначаються в локальному кошторисі, які розробляється підрядником та затверджується замовником і являється складовою та невід`ємною частиною цього договору.

Вартість робіт за цим договором становить 1006492грн 00 коп. з ПДВ (п. 2.1 договору).

Згідно п. 2.5 договору оплата виконаних робіт здійснюється замовником в наступному порядку та строки: протягом 15 календарних днів з моменту підписання договору, замовник здійснює передоплату у розмірі 576000,00 грн.; остаточний розрахунок проводиться протягом 5 банківських днів після підписання Актів прийому виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В і Довідки про вартість виконаних будівельних робіт за формою КБ-3 за фактично виконані роботи.

Пунктами 4.1 та 4.2 договору підрядник зобов`язався приступити до виконання робіт у строк не пізніше п`яти робочих днів з дня підписання цього договору, при умові від замовника затвердженої робочої (кошторисної) документації, необхідної для виконання робіт. Підрядник зобов`язується виконати зазначені роботи в окремо обумовлені із замовником строки.

Всі та будь-які додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані сторонами. Додатки до договору, які складають його невід`ємну частину: Додаток 1: Договірна ціна; Додаток 2: Локальний кошторис; Інші додатки, які сторони укладуть протягом терміну дії Договору (п. 10.4. договору).

На виконання умов п.2.5 договору позивачем здійснено передоплату у розмірі 576000,00грн. згідно платіжного доручення №6234 від 21.12.16, у графі "призначення платежу" якого зазначено договір №1 від 12.12.16. Крім того, платіжними дорученнями №6803 від 15.02.17 та №6963 від 01.03.17 позивачем сплачено відповідачу відповідно 100000,00грн. та 200000,00грн. У графі "призначення платежу" вказаних платіжних доручень теж зазначено договір №1 від 12.12.16.

Таким чином, всього позивачем за спірним договором сплачено відповідачу 876000,00грн.

Крім того, в матеріалах справи містяться податкові накладні та квитанції про їх реєстрацію, виписані відповідачем, робочий проект (конструктивна та архітектурна частини) Реконструкція АПК та будівлі виробництва з добудовою по вул. Заводській, 2 в м. Калуш, погоджений архітектором Скрентович В. Т., та декларації про початок виконання будівельних робіт по реконструкції АПК та будівлі виробництва з добудовою складу на об`єкті замовника за адресою: вул. Заводська, 2 м. Калуш, Івано-Франківська область, в яких генеральним підрядником вказано відповідача.

Договори купівлі-продажу, поставки та про надання послуг, видаткові накладні, акти здачі-приймання робіт та платіжні доручення, подані відповідачем як додатки до заяви вх.№6144/20 про долучення доказів, на підтвердження факту виконання спірного договору, судом відхиляються, оскільки зі змісту зазначених документів не вбачається, що вони складені саме на виконання спірного договору.

21.12.2019 позивачем надіслано відповідачу вимогу про повернення коштів у розмірі 876000,00грн., у якій позивач як на підставу повернення коштів посилався на те, що спірний догові є неукладеним. Факт направлення зазначеної вимоги відповідачу підтверджується наявними в матеріалах справи описом вкладення, накладною №954 та фіскальним чеком №.

Відповіді на зазначену претензію та доказів повернення відповідачем сплачених позивачем коштів матеріали справи не містять.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1, 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положенням ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Наведена правова норма кореспондується зі статтями 180, 181 Господарського кодексу України: господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Договір №1 від 12.12.2016 за своєю правовою природою є договором будівельного підряду, відтак до нього застосовуються норми ст. 875 - 886 ЦК України та ст. 317 - 324 ГК України.

За договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх (ч.1 ст.875 ЦК України).

В силу приписів ч.1, 2 ст.877 ЦК України, підрядник зобов`язаний здійснювати будівництво та пов`язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт. Підрядник зобов`язаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду. Договором будівельного підряду мають бути визначені склад і зміст проектно-кошторисної документації, а також має бути визначено, яка із сторін і в який строк зобов`язана надати відповідну документацію.

Статтею 846 ЦК України визначено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

За змістом ч.1ст.854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Вищенаведені правові норми кореспондуються зі ст. 317 - 324 ГК України.

Судом встановлено, що у договорі сторонами визначено об"єкт будівництва (п.1.1 ), порядок визначення складу, об"єму робіт, матеріалів, устаткування та їх вартість(п.1.2 договору), ціну договору та порядок розрахунків (п. 2.1, 2.5), права та обов"язки сторін(розділ 3 договору), терміни виконання робіт(розділ 4 договору) тощо. Щодо локального кошторису, в контексті п.1.2-1.4 договору слід зазначити, що його складанню передує вчинення сторонами певних дій, зокрема, розроблення проектної документації, тобто ці додатки у спірному випадку можуть бути погоджені сторонами та змінюватися в процесі виконання договору, але не можуть слугувати підставою для визнання цього договору неукладеним. Відтак, судом не приймаються до уваги доводи позивача про відсутність підписаних сторонами додатків до договору, договірної ціни, локального кошторису.

Відповідно до ст. 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Відповідно до ст.852 ЦК України якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Матеріали справи не містять доказів того, що підрядник розпочав роботи, обумовлені договором, як і немістять доказів вчинення замовником дій, передбачених ст. 849 та 852 ЦК України.

Водночас, на виконання умов п.2.5 договору позивачем здійснено передоплату у розмірі 576000,00грн. згідно платіжного доручення №6234 від 21.12.16, у графі "призначення платежу" якого зазначено договір №1 від 12.12.16. Крім того, платіжними дорученнями №6803 від 15.02.17 та №6963 від 01.03.17 позивачем сплачено відповідачу відповідно 100000,00грн. та 200000,00грн. У графі "призначення платежу" вказаних платіжних доручень теж зазначено договір №1 від 12.12.16.

Таким чином, оскільки у графі "призначення платежу" вищезазначених платіжних доручень позивачем зазначено договір №1 від 12.12.16, суд констатує, що позивачем саме на виконання умов цього договору перераховано на користь відповідача грошові кошти.

У постановах від 11.10.2018 у справі № 922/189/18, від 29.10.2019 у справі №904/3713/18 Верховний Суд дійшов висновку, що виконання сторонами зобов`язань за договором виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини восьмої статті 181 ГК України, відповідно до якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами. Аналогічної правової позиції також дійшов Верховний Суд України в постановах від 23.09.2015 у справі № 914/2846/14 та від 06.07.2016 у справі № 914/4540/14.

Наведе дає підстави для висновку суду про те, що вчинення дій, спрямованих на виконання взятих на себе договірних зобов`язань(як-от сплата замовником (позивачем) на користь підрядника (відповідача) пердоплати з призначенням платежу: за реконструкцію АПК та будівлі виробництва згідно договору №1 від 12.12.2016 та реєстрація податкових накладних; звернення до Управління ДАБІ в Івано-Франківської області з метою реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт; розроблення робочого проекту) виключає кваліфікацію договору як неукладеного.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що договір підряду №1 від 12.12.16 є укладеним, на момент розгляду справи судом не припинив своєї дії, оскільки не відбулося повного виконання сторонами своїх зобов"язань, не є розірваним та не визнаний

судом недійсним.

Щодо посилань позивача на ст.1212 ЦК України як на підставу повернення сплачених коштів, суд виходить з того, що згідно наведеної статті особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.

Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст.1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі договірних правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей) (постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №917/803/18, від 09.07.2019 у справі №918/926/17, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18).

Судом встановлено факт існування між сторонами у справі договірних відносин, відтак договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ст.1212 ЦК України. Лише у разі припинення зобов`язань сторін за договором, позивач міг би розраховувати на стягнення з відповідача сплаченого йому авансу на підставі ст.1212 ЦК України, оскільки її положення застосовуються також при поверненні виконаного однією із сторін у зобов`язанні у разі, коли підстава, на якій воно було набуте, відпала, тобто у разі, коли договір є припиненим(постанова Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №916/1701/18).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

В контексті вищенаведеного суд констатує, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та законних інтересів.

Висновок суду.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

За змістом ст.13 ГПК України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до норм ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Так, надаючи правову кваліфікацію правовідносинам сторін, суд врахував, що спірний договір є укладеним, а наявність договірних відносин виключає можливість застосування ст.1212 Цивільного кодексу України, відтак суд контстаує, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушених прав та законних інтересів. В контексті наведеного, позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати.

Частиною 1 ст. 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, а також інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 2 ч. 1 та ч. 4 ст. 129 ГПК України).

З огляду на відмову в позові, судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 73, 86, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити в позові Приватного акціонерного товариства "Сегежа Оріана Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "Будіведьна компанія "Захід" про стягнення заборгованості у розмірі 876000,00грн.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.11.2020

Суддя Матуляк П. Я.