РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.11.2020Справа № 910/5723/20

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Свириденко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Приватного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго"

вул. Головна, 57, с. Оноківці, Закарпатська область, 89412

до 1. Кабінету Міністрів України (01008, вул. Грушевського, 12/2)

2. Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, 6,

м. Київ, 01601)

про відшкодування шкоди 5 064 921,06 грн.

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Закарпаттяобленерго" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою Кабінету Міністрів України (далі- відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі- відповідач-2) про відшкодування шкоди 5 064 921,06 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на протиправну бездіяльність Кабінету Міністрів України, яка полягала у невизначенні протягом липня серпня 2019 року виробників електричної енергії, які за двосторонніми договорами могли би здійснювати продаж електричної енергії на електронних аукціонах за граничними цінами операторами систем розподілу електричної енергії на території області регулювання "Острів Бурштинської ТЕС"

Ухвалою суду від 30.04.2020 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКА" ЛТД залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків.

08.05.2020 від Приватного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго" надійшла заява про усунення недоліків на виконання ухвали суду від 30.04.2020.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.05.2020 вирішено здійснювати розгляд справи №910/5723/20 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 17.06.2020.

16.06.2020 до суду від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позовну заяву.

17.06.2020 суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 08.07.2020.

02.07.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

08.07.2020 суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 29.07.2020.

В судовому засіданні 29.07.2020 протокольною ухвалою суду ухвалено продовжити строк підготовчого засідання на 30 днів та оголошено про відкладення підготовчого засідання на 09.09.2020, у зв`язку із перебуванням судді Лиськова у щорічній відпустці з 03.08.2020 по 28.08.2020.

09.09.2020 року підготовче судове засідання не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Лиськова М.О. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2020 розгляд справи у судовому засіданні призначено на 13.10.2020.

12.10.2020 від Кабінету Міністрів України надійшли заперечення по справі.

В судовому засіданні, призначеному на 13.10.2020, судом ухвалено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 04.11.2020.

В судовому засіданні, призначеному на 04.11.2020, після вступного слова учасників судового процесу перед судовими дебатами, суд відкладає розгляд справи на 18.11.2020.

Представник позивача в судовому засіданні 18.11.2020 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.11.2020 надав пояснення по суті позовних вимог, просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача-2 у судове засідання 18.11.2020, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні 18.11.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вказує, що ПрАТ «Закарпаттяобленерго» є оператором системи розподілу електричної енергії, що діє на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії, виданої відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) № 1534 від 27.11.2018 р.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії регулюються Законом України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 р. № 2019-VIII.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2019-VIII основні умови діяльності учасників ринку електричної енергії та взаємовідносин між ними визначаються нормативно-правовими актами, що регулюють впровадження цього Закону, зокрема: правилами ринку, які, в тому числі, визначають правила функціонування балансуючого ринку та ринку допоміжних послуг.

Правила ринку затверджені постановою НКРЕКП від 14.03.2018 р. № 307 (у редакції постанови НКРЕКП від 24.06.2019 р. № 1168) (далі - Правила ринку).

Відповідно до пункту 1.1.2 глави 1.1 розділу І Правил ринку торговою зоною є відокремлена зона, визначена оператором системи передачі за погодженням з Регулятором, у якій здійснюється синхронна робота електроустановок.

ПрАТ «НЕК «Укренерго» (попередня назва ДП «НЕК «Укренерго») є оператором системи передачі.

Постановою НКРЕКП від 27.06.2019 р. № 1307 погоджено визначені ДП «НЕК «Укренерго» дві відокремлені зони в межах України - торгову зону «Острів Бурштинської ТЕС» та торгову зону «ОЕС України».

Відповідно до пункту 4 частини 3 ст. 5 Закону № 2019-VIII до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері електроенергетики належить прийняття рішення про покладення спеціальних обов`язків для забезпечення загальносуспільних інтересів та умов (порядку) виконання таких спеціальних обов`язків.

Постановою Кабінету Міністрів України від 5.06.2019р. № 483 затверджене Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії (далі - Положення № 483).

Постанова набрала чинності з 1 липня 2019 р. та діє до 31 грудня 2020 року.

Відповідно до п. 5 Положення № 483 до спеціальних обов`язків, зокрема, належить продаж електричної енергії виробниками електричної енергії, перелік яких наведено в додатку 1 по Положення, за двосторонніми договорами на електронних аукціонах гарантованому покупцю, операторам систем розподілу електричної енергії, оператору системи передачі електричної енергії за граничними цінами на електричну енергію.

Відповідно до п. 12 Положення № 483 оператори систем розподілу електричної енергії та оператор системи передачі електричної енергії зобов`язані, зокрема, здійснювати купівлю електричної енергії на електронних аукціонах в обсягах не менш як 80 відсотків обсягів, необхідних для компенсації технологічних втрат електричної енергії на її передачу та розподіл електричними мережами.

В Додатку № 1 до Положення № 483 визначений Перелік виробників електричної енергії, на яких покладено спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, а саме: Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»; ПрАТ «Укргідроенерго».

Відповідно до Наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 21.06.2019 р. № 270 Товарна біржа «Українська енергетична біржа (, адреса 01001 м. Київ, вул. Хрещатик, 44-а) призначена організатором електронного аукціону з продажу електричної енергії за двосторонніми договорами.

Відповідно до п. 9 частини 1 ст. 7 Закону № 2019-VIII на ринку електричної енергії державному регулюванню підлягають тарифи та ціни в рамках покладення спеціальних обов`язків для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії відповідно до цього Закону.

Гранична ціна затверджена рішенням НКРЕКП на рівні 566,70 грн. (без урахування ПДВ).

Таким чином, як вказує позивач, відповідно до Положення № 483 ПрАТ «Закарпаттяобленерго», як оператор системи розподілу, зобов`язане здійснювати купівлю електричної енергії на електронних аукціонах в обсягах не менш як 80 відсотків обсягів, необхідних для компенсації технологічних втрат електричної енергії, у визначених Кабінетом Міністрів України виробників електричної енергії - ДП «НАЕК «Енергоатом» або ПрАТ «Укргідроенерго».

Проте, ПрАТ «Закарпаттяобленерго» здійснює ліцензовану діяльність як оператор системи розподілу в межах торгової зони «Острів Бурштинської ТЕС» на території Закарпатської області.

Одночасно, визначені Кабінетом Міністрів України виробники електричної енергії - ДП «НАЕК «Енергоатом» та ПрАТ «Укргідроенерго» - розташовані в межах торгової зони «ОЕС України».

Позивач зазначає, що торгова зона «Острів Бурштинської ТЕС» працює повністю ізольовано від решти території України, має параметри мережі, відмінні від основної енергосистеми України, працює синхронно з мережами ENTSO-E та не має електричних зв`язків з основною енергосистемою України, що унеможливлює фізичне перетікання електричної енергії між «Островом Бурштинської ТЕС» та «ОЕС України» (крім випадків роботи в аварійних та ремонтних режимах ПЛ-35 кВ «Ясіня-Ворохта» з максимальною активною потужністю заживлення 10 МВт).

За твердженням позивача, ДП «НАЕК «Енергоатом» та ПрАТ «Укргідроенерго» не можуть технологічно передати свою електроенергію операторам системи розподілу, що працюють в «Острові Бурштинської ТЕС».

В зв`язку з цим, ПрАТ «Закарпаттяобленерго» на виконання спеціальних обов`язків, покладених Кабінетом Міністрів України в Положенні № 483, протягом липня та серпня 2019 р. здійснювало обов`язкову купівлю електричної енергії на електронних аукціонах для компенсації технологічних втрат у ДП «НАЕК «Енергоатом» в межах торгової зони «ОЕС України», проте, за твердженнями позивача, не мало технічної можливості скористатися такою електричною енергією.

В обґрунтування звернення до суду із позовом позивач вказує, що положення № 483, затверджене Кабінетом Міністрів України, не враховувало відсутність технічної можливості постачання ДП «НАЕК «Енергоатом» та ПрАТ «Укргідроенерго» електричної енергії, придбаної на електронних аукціонах в межах виконання спеціальних обов`язків, із торгової зони «ОЕС України» в торгову зону «Острів Бурштинської ТЕС». ПрАТ «Закарпаттяобленерго», яке здійснює діяльність виключно в межах «Острова Бурштинської ТЕС», має можливість одержувати електроенергію виключно від джерел генерації, які працюють в «Острові Бурштинської ТЕС».

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що Кабінетом Міністрів України у своїй постанові від 05.06.2019 № 483 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії» (далі - постанова Уряду № 483) не було враховано відсутність технічної можливості постачання ДП «Енергоатом» та ПрАТ «Укргідроенерго» обсягів електричної енергії, придбаної не електричних аукціонах в межах виконання спеціальних обов`язків, із торгової зони «ОАС України» в торгову зону «Острів Бурштинської ТЕС».

Таким чином, як зазначає позивач, внаслідок того, що Кабінет Міністрів України не передбачив у постанові Уряду № 483 виробників електричної енергії, на яких покладено спеціальні обов`язки в межах «Острова Бурштинської ТЕС, ПрАТ «Закарпаттяобленерго» протягом липня, серпня 2019 змушено було закуповувати у ДП «НАЕК Енергоатом» в торговій зоні «ОЕС України» значні обсяги електричної енергії, які фізично не могли бути поставленні у торгову зону «Острів Бурштинської ТЕС».

Враховуючи викладене, на думку позивача, на підставі положення статей 1166, 1175 Цивільного кодексу України, внаслідок протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України позивачу було завдано шкоду у розмірі 5 064 921,06 грн.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, г) вина.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.

Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини 2 статті 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

Умовами статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 р. у справі №920/715/17, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Отже, законом визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

На відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1173 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи.

Таким чином, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Щодо тверджень позивача про вчинення Кабінетом Міністрів України бездіяльності що в подальшому спричинило збитки для позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про ринок електричної енергії» (далі - Закон)до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері електроенергетики належить, зокрема: прийняття рішення про покладення спеціальних обов`язків для забезпечення загальносуспільних інтересів та умов (порядку) виконання таких спеціальних обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 62 Закону з метою забезпечення загального економічного інтересу в електроенергетичній галузі України, необхідного для задоволення інтересів громадян, суспільства і держави, та забезпечення сталого довгострокового розвитку електроенергетичної галузі і конкурентоспроможності національної економіки України на учасників ринку відповідно до цієї статті можуть бути покладені спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії.

Відповідно до частини п`ятої статті 62 Закону у рішенні Кабінету Міністрів України про покладання спеціальних обов`язків на учасників ринку визначаються:

- загальносуспільний інтерес, для забезпечення якого на учасників ринку покладаються спеціальні обов`язки;

- зміст та обсяг спеціальних обов`язків;

- учасники ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки;

- обсяг прав учасників ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки, необхідних для виконання таких обов`язків;

- категорії споживачів, яких стосуються спеціальні обов`язки;

- територія та строк виконання спеціальних обов`язків;

- джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається учасникам ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки, з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті.

Частина третя статті 62 Закону зазначає, що Пропозиції щодо обсягів та умов покладення спеціальних обов`язків готуються Регулятором з урахуванням вимог цієї статті та подаються до Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 72 частини першої статті 1 Закону Регулятором є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЄКП).

Положеннями статті 17 Закону України «Про електроенергетику» визначено, що тарифи на централізоване диспетчерське (оперативно-технологічне) управління, на передачу і розподіл електричної енергії регулюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Так, в межах повноважень постановою НКРЄКП від 12.12.2018 №1902 «Про встановлення тарифів на відпуск електричної енергії ПРАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО» на 2019 рік було встановлено двоставковий тариф на відпуск електричної енергії на 2019 рік.

Постановою НКРЄКП від 12.12.2018 №1904 «Про встановлення ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» тарифів на відпуск електричної енергії та виробництво теплової енергії, вироблених на атомних електростанціях» було встановлено тариф на відпуск електричної енергії, виробленої на атомних електростанціях.

Отже, з наведеного судом встановлено, що обсяг та умови надання тарифу на відпуск електричної енергії затверджено саме Регулятором, тобто НКРЄКП, шляхом видання відповідних постанов.

Пунктом 6 Постанови визначено, що гранична ціна визначається на рівні середньозваженої фактичної ціни на електричну енергію, виробленої відповідним виробником у 2019 р., та включає акцизний податок на вартість реалізованої електричної енергії.

Отже, з системного аналізу наведених норм вбачається, що відпуск електричної енергії для учасників ринку здійснюється в обсягах та на умовах визначених саме Регулятором ринку, а не Кабінетом Міністрів України, відповідно до визначеної законодавством методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на електричну та теплову енергію, а відтак є середньозваженою фактичною ціною на електричну енергію на ринку, законною та обґрунтованою.

Разом з тим, застосування джерел фінансування та порядок визначення компенсації, що надається учасникам ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки, застосовуються у випадку, якщо вартість такої електричної енергії для учасників ринку є нефіксованою для учасника ринку та призводить до фактичних збитків, а відтак потребує компенсації.

Відповідач заперечує проти позову вказує, що відповідно до частини першої статті 62 Закону з метою забезпечення загального економічного інтересу в електроенергетичній галузі України, необхідного для задоволення інтересів громадян, суспільства і держави, та забезпечення сталого довгострокового розвитку електроенергетичної галузі і конкурентоспроможності національної економіки України на учасників ринку відповідно до цієї статті можуть бути покладені спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії.

На виконання вимог пункту 16 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії» Кабінету Міністрів України необхідно прийняти нормативно-правові акти, передбачені законом, зокрема визнати учасника або учасників ринку електричної енергії, на яких покладаються обов`язки з надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів.

На виконання зазначених повноважень Урядом прийнято постанову від 05.06.2019 №483 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії».

Послуга із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів визначена у Переліку послуг, що встановлюють загальний економічний інтерес, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2018 № 420.

Так, постанова визначає загальносуспільний інтерес, для забезпечення якого на учасників ринку покладаються спеціальні обов`язки зміст та обсяг спеціальних обов`язків, учасників ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки, обсяг прав учасників ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки, необхідних для виконання спеціальних обов`язків, категорії споживачів, яких стосується спеціальні обов`язки, територія та строк виконання, джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається учасникам ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки до 31.12.2020.

На постачальників універсальної послуги спеціальні обов`язки покладаються шляхом зобов`язання купувати електричну енергію за двосторонніми договорами на електричну енергію на електричних аукціонах в обсягах, не більше 80% від обсягів, необхідних для постачання побутовому споживачу.

На виробників електричної енергії спеціальні обов`язки покладаються шляхом їх зобов`язання здійснювати продаж постачальникам універсальних послуг на електричних аукціонах визначеного обсягу електричної енергії необхідного для продажу побутовому споживачу.

На оператора системи передач спеціальних обов`язків покладаються шляхом зобов`язання його здійснювати компенсацію постачальникам універсальних послуг за виконання спеціальних послуг, у разі необхідності покриття дефіциту коштів постачальникам універсальних послуг від купівлі/продажу електричної енергії побутом споживачам.

Особливості запровадженого механізму реалізації спеціальних обов`язків із забезпечення доступності електроенергії для побутових споживачів:

застосування у прозорий недискримінаційний спосіб, не обмежую права суб`єктів господарювання.

не позбавляє побутових споживачів права обирати електропостачальника.

реалізуються в межах чинного законодавства

узгоджується із нормами Податкового кодексу України та не призводить до додаткового оподаткування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не було вчинено бездіяльності, на яку посилається позивач, оскільки визначення обсягів та умов покладення спеціальних обов`язків відповідно положень статті 62 Закону України «Про ринок електричної енергії» відносяться до повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Разом з тим, до повноважень Кабінету Міністрів України відповідно до статті 5 Закону України «Про ринок електричної енергії» віднесено прийняття рішення про покладення спеціальних обов`язків для забезпечення загальносуспільних інтересів та умов (порядку) виконання таких спеціальних обов`язків.

Суд погоджується із твердженням відповідача стосовно того, що відповідно до положень статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно- правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності віднесено до справ на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Проте, рішень у адміністративних справах, якими б було визнано бездіяльність Уряду позивач не надав, а також не надав доказів того, що він звертався з таким позовом до адміністративного суду.

Водночас, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.11.2019 у справі № 640/11917/19, яке набрало законної сили, було відмовлено у позові до Кабінету Міністрів України щодо оскарження постанови Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 483 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії».

Отже, твердження позивача про бездіяльність Уряду, яка на думку позивача, полягала в тому, що протягом серпня 2019 року Кабінетом Міністрів України не були визначені виробники електричної енергії, які за двостороннім договором могли б здійснювати продаж електричної енергії на електричних аукціонах за граничними цінами операторам системи розподілу електричної енергії є безпідставними та необґрунтованими.

Стосовно тверджень позивача про заподіяння збитків та порядку їх розрахунку суд зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Такої ж позиції притримується Верховний Суд, зокрема, аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.08.2018 у справі № 923/700/17.

Відтак, при вирішенні питання суд зобов`язаний на підставі повного, всебічного й об`єктивного дослідження всіх обставин справи з`ясувати характер і розмір шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між вчиненими діями і шкодою, що настала, дати належну оцінку зазначеним обставинам, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, вказавши при цьому матеріальний закон, на підставі якого вирішено позов.

Однак, беручи до уваги фактичні обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема протиправної поведінки та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини.

Щодо можливості віднесення збитків у вигляді втрат, зазначених Позивачем до упущеної вигоди.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є:

втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 142 ГК України встановлено, що прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Дохід - це грошовий вираз вартості знов створеної продукції. Він визначається як різниця між виручкою та матеріальними витратами й амортизаційними відрахуваннями у складі собівартості реалізованої продукції.

Витрати - сума будь-яких витрат платника податку на прибуток у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

До складу витрат включають:

нараховану зарплату;

відрахування на соціальні заходи;

матеріали придбані (а не передані у виробництво) за першою подією - оприбуткування або передоплата;

витрати на відрядження

Відповідно до частини другої статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із частиною першою статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Як вбачається з положень статті 22 ЦК України, грошові кошти, які не є доходом (прибутком) не можуть бути визнані упущеною вигодою.

Відтак, грошові кошти в сумі 5 064 921,06 гри. які є неотриманню ПАТ «Закарпаттяобленерго», не є шкодою/збитками, які можуть бути відшкодовані в порядку статей 1166,1175 ЦК України та 225 ГК України.

Щодо розрахунку розміру шкоди.

Категорії "збитки" та "шкода" є дефініціями цивільного законодавства. Різниця між даними правовими поняттями полягає в тому, що під шкодою прийнято розуміти втрати, яких зазнала потерпіла сторона у формі знищення або пошкодження майна внаслідок протиправної поведінки іншої особи, тобто це зменшення кількості майнового блага. Збитки - це грошова оцінка (еквівалент) заподіяної матеріальної шкоди.

Згідно із статтею 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Статтею 22 ЦК України зазначено що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини другої статті 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи -наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

У розумінні приписів наведених норм особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, відшкодування збитків.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина боржника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Вказана позиція знаходить своє відображення у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі № 916/49/18 та від 12.10.2018 № 906/824/17.

Щодо відсутності причинно-наслідкового зв`язку між протиправної поведінкою та збитками.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювана збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. Водночас важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювана збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Вказаної позиції також притримується Верховний Суд України.

Так, судова палата у господарських спорах Верховного Суду України у постанові від 22.01.2013 у справі №5011-71/2684-2012 дійшла до наступних висновків: «За змістом вищезазначеної статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Причинний зв`язок - це завжди об`єктивний, реально існуючий взаємозв`язок явищ, а не суб`єктивне уявлення про нього. Вказаний зв`язок повинен бути підтверджений реально, а не ґрунтуватися лише на припущеннях або здогадах.

Об`єктивність причинного зв`язку виражається в тому, що дана причина в аналогічних умовах завжди породжує даний наслідок і в цьому сенсі не залежить від будь-яких «випадковостей».

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин.Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями завдавача, а викликана якимись іншими обставинами.

Судова практика, ведучи мову про необхідність аналізу причинного зв`язку, виходить із поняття «безпосередності» причини та наслідку».

Так, Пленум Верховного Суду України у постанові від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначив, що «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що ... шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок».

Подібної позиції дотримується і Вищий господарський суд України.

З системного аналізу норм чинного законодавства термін «безпосередній причинний зв`язок» можна буквально тлумачити як причинний зв`язок "без посередників", тобто прямий зв`язок, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Упущена вигода має базуватися на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Водночас, суд зауважує, що жодних документів фінансово-господарської позивача, які б чітко відображали реальні збитки саме у період з 01.06.2019 до 30.08.2019 із чітким розрахунком втрат за вказаний календарний період до суду за час розгляду справи №901/5723/20 представлено не було.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення(постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.08.2018 у справі № 923/700/17.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не може підтвердити наявність понесених збитків, їх розмір, та чи є вказані збитки упущеною вигодою.

Також суд зазначає, що наведене позивачем обґрунтування понесених збитків і подані докази на підтвердження їх виникнення, не можуть беззастережно підтвердити реальну можливість отримання Товариством вказаних грошових сум, а отже є юридично неспроможними.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо доказової необґрунтованості вимог позивача та необхідності відмови у задоволенні позовних вимог.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 ГПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 ГПК України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, всупереч обов`язку з доказування, позивачем належних та допустимих у розумінні ст.ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження позовних вимог до суду представлено не було.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги чинного законодавства, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, спростував, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго" - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 30.11.2020

Суддя М.О. Лиськов