РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.11.2020Справа № 910/11158/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Бортнюк М.В., розглянув матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мейд Ін»

про стягнення 5 069 772,00 грн

за участю представників сторін:

від позивача Семенець І.І. (довіреність № 013397/20 від 30.07.2020, адвокат)

від відповідача не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мейд Ін» (далі - ТОВ «Мейд Ін», відповідач) про стягнення 5 069 772,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем його обов`язку поставити оплачений позивачем товар за договором поставки товару № 20980 від 15.05.2019.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 5 069 772,00 грн (основний борг).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2020, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі № 910/11158/20 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 викликано ТОВ «Мейд Ін», як відповідача, у наступне підготовче засідання, призначене на 22.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 викликано ТОВ «Мейд Ін», як відповідача, у наступне підготовче засідання, призначене на 13.10.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 03.11.2020.

У судовому засіданні 03.11.2020 представник позивача заявлені ним позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважав їх обґрунтованими та правомірними, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в жодне підготовче та судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, правом надати відзив на позовну заяву не скористався.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 03.11.2020 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

15.05.2019 між АТ «Альфа-Банк» (як покупцем) та ТОВ «Мейд Ін» (як постачальником) був укладений договір поставки товару № 20980 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник, на підставі отриманих від покупця замовлень, зобов`язується:

- виготовляти, збирати, поставляти та передавати у власність покупцю товар, найменування, асортимент, кількість, матеріал виготовлення, колір товару, креслення та/або малюнки, за якими товар повинен бути виготовлений, та ціна за одиницю якого зазначені у специфікації товару, що є додатком № 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною, (надалі за текстом - «Товар»);

- після поставки товару здійснити його установку (монтаж) згідно з планами розміщення за місцями розміщення товару, які є невід`ємною частиною цього договору (надалі за текстом - «План розміщення товару»), а покупець зобов`язується прийняти та оплачувати поставлений постачальником товар.

Згідно з п. 1.3 договору поставка товару за цим договором здійснюється партіями.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що найменування товару, асортимент, назва матеріалу, з якого виготовлений товар, розмір, ціна за одиницю товару, зазначені в специфікації товару, яка є додатком № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 5.2 договору поставка товару здійснюється постачальником партіями на підставі та відповідно до письмових заявок покупця (надалі за текстом - «заявка»), яка є невід`ємною частиною цього договору. Заявка оформляється письмово (за формою, що наведена у Додатку № 2 до цього Договору) на паперовому носії та підписується уповноваженою особою/особами покупця, скріплюється печаткою покупця. Сканкопія заявки, що підписана уповноваженою особою/особами покупця та скріплена печаткою покупця, направляється покупцем постачальнику у вигляді вкладеного файлу електронною поштою з електронної адреси та на електронну адресу, які погоджені сторонами у цьому пункті договору, та/або на погоджений сторонами номер телефону, і є невід`ємною частиною цього договору, де зазначається: найменування/перелік та кількість товару, строк поставки товару, схематичне зображення товару, ціна за одиницю товару, загальна вартість партії товару, яку покупець готовий прийняти, адреса поставки товару.

Згідно з п. 5.4 договору строк поставки товару визначається згідно заявки покупця відповідно до п. 5.2 цього договору.

У п. 15.1 договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення відбитками печаток сторін (в разі наявності печаток у сторін) та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у відповідності до положень цього договору.

Судом встановлено, що на виконання умов укладеного ними договору, сторони погодили специфікацію від 15.05.2019 (додаток № 1 до договору), в якій визначили асортимент, кількість та ціну товару, який відповідач зобов`язувався поставити позивачу, загальна вартість такого товару відповідно до специфікації становила 11 199 600,00 грн.

Відповідач виставив позивачу рахунки на оплату № 1 від 24.04.2019 на суму 11 199 600,00 грн, а також рахунки на оплату № 2 від 22.07.2019 на суму 1 954 908,00 грн, № 3 від 08.08.2019 на суму 254 988,00 грн, № 4 від 07.10.2019 на суму 1 104 948,00 грн

Позивач вищевказані рахунки оплатив частково, а саме в сумі 9 779 616,00 грн, що підтверджується меморіальними ордерами № 654381 від 03.05.2019 на суму 6 719 760,00 грн, № 786964 від 16.08.2019 на суму 1 954 908,00 грн, № 958667 від 11.10.2019 на суму 1 104 948,00 грн.

Проте, відповідач товар, оплачений позивачем, останньому передав не в повному обсязі. Так, відповідач передав позивачу товар загальною вартістю 4 709 844,00 грн, з них: вартістю 3 314 844,00 грн на підставі видаткових накладних № 21 від 22.07.2019 на суму 1 954 908,00 грн, № 41 від 08.08.2019 на суму 254 988,00 грн, № 42 від 07.10.2019 на суму 1 104 948,00 грн, а також вартістю 1 395 000,00 грн без товаросупровідних документів, як зазначає позивач у поданому ним позові.

У зв`язку з цим позивач звернувся до відповідача з листом № 22847-13-б/б від 04.03.2020, в якому просив поставити решту 18 комплектів меблів з 87 оплачених та долучив до вказаного листа заявку № 1 від 04.03.2020 на поставку товару на загальну суму 2 015 928,00 грн (з ПДВ) зі строком поставки до 13.04.2020. Вказаний лист був отриманий відповідачем 10.03.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 443. Проте, відповідач відповіді на вказаний лист не надав, не повідомив позивача про підтвердження заявки, товар оплачених позивачем не поставив.

Таким чином, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем на загальну суму 5 069 772,00 грн, яка становить вартість оплаченого, але не поставленого товару.

У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача вищевказану заборгованість, на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, як безпідставно набуті кошти, оскільки вважав, що правова підстава, на виконання якої були сплачені такі кошти - договір поставки товару № 20980 від 15.05.2019, відпала, адже з урахуванням приписів ст. 267 Господарського кодексу України строк дії вказаного договору сплив 15.05.2020, відповідно з цієї дати позивач вважав договір припиненим.

Розглядаючи даний спір, оцінюючи правомірність вимог позивача та вирішуючи цей спір по суті суд керувався таким.

У постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункти 85, 86)». Наведений висновок також вміщений у постанові Верховного Суду від 20.01.2020 по справі № 916/556/19.

Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, при цьому, згідно з наведеними висновками Верховного Суду, під час вирішення правового спору суд не зобов`язаний керуватись саме тими положеннями матеріального права, на які посилаються сторони обґрунтовуючи свої вимоги та заперечення.

З огляду на встановлені ним фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що застосуванню до спірних правовідносин підлягають такі норми права.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми (ч. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України).

Також відповідно до ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Судом встановлено, що вартість оплаченого позивачем і не переданого йому товару становить 5 069 772,00 грн.

Відповідач доказів, що підтверджують передання позивачу товару загальною вартістю 5 069 772,00 грн або повернення позивачу грошових коштів у вказаному розмірі, суду не надав. Доказів, які спростовують твердження позивача, матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 5 069 772,00 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню у вказаному розмірі.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мейд Ін» (65104, м. Одеса, пр. Глушка академіка, буд. 21, ідентифікаційний код 42106628) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, ідентифікаційний код 23494714) заборгованість у розмірі 5 069 772,00 грн (п`ять мільйонів шістдесят дев`ять тисяч сімсот сімдесят дві грн 00 коп.), витрати по сплаті судового збору в розмірі 76 046,58 грн (сімдесят шість тисяч сорок шість грн 00 коп.).

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 25.11.2020.

Суддя О.Г. Удалова