РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.11.2020Справа № 910/12583/20

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження

справу №910/12583/20

за позовом Моторне (транспортного) страхового бюро України

до Національного інституту раку

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про стягнення 100800,00 грн

Представники учасників справи: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі - позивач, МТСБУ) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного інституту раку (надалі - відповідач) про стягнення 100 800,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Моторне (транспортне) страхове бюро України внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплатило регламентну виплату власнику автомобіля «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем відповідно до положень ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» отримано право регресної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки ДТП сталася з вини працівника Національного інституту раку (який керував автомобілем Daewoo Lanos, державний номер НОМЕР_1 , та в момент ДТП знаходився при виконанні своїх трудових обов`язків), позивач, посилаючись на положення ст. 1172 Цивільного кодексу України, вказує, що обов`язок з відшкодування шкоди покладається на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2020р. відкрито провадження у справі №910/12583/20 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.10.2020р.

28.09.2020р. електронною поштою та 30.09.2020р. засобами поштового зв`язку на адресу суду від відповідача надійшли витребувані судом докази.

У судовому засіданні 01.10.2020р. суд, відповідно до ч. 4 ст. 233 ГПК України, постановив відкласти підготовче засідання на 29.10.2020р., про що зазначено в протоколі судового засідання від 01.10.2020р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2020р., виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.11.2020р.

Представник позивача в судове засідання 19.11.2020р. не з`явився, водночас 09.11.2020р. до загального відділу діловодства суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Відповідач, явку свого представника в судове засідання 19.11.2020р. не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №74218038, згідно якого ухвала суду від 29.10.2020р. отримана відповідачем 03.11.2020р.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на наведені приписи господарського процесуального закону, приймаючи до уваги відсутність будь-яких повідомлень представника відповідача про причини його неявки в судове засідання 19.11.2020р., суд вирішив розглянути дану справу за відсутності такого учасника справи.

Третя особа правом на участь в судовому засіданні також не скористалась. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відопвідног до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

УСТАНОВИВ:

24.06.2018р. о 16 год. 30 хв., ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , по площі Севастопільській, 1 у місті Києві, не врахувавши дорожньої обстановки та не дотримавшись безпечної швидкості руху, а як наслідок не впорався з керуванням та здійснив наїзд на перешкоду - припаркований автомобіль марки «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який в свою чергу відкотився та здійснив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Touareg», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.

ДТП сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 вимог п. 2.3 (б), 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306, що підтверджується постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.09.2018р. у справі №756/10194/18, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як свідчать матеріали справи, на момент ДТП (24.06.2018р. о 16 год. 30 хв.) транспортний засіб «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , не був застрахований відповідачем відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

03.07.2018р. водій пошкодженого транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як його власник (що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 ), звернулися до Моторного (транспортного) страхового бюро України з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування відповідно до ст. 35 та п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

23.07.2018р. суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Сател Груп» на замовлення позивача було складено Звіт №7146/07/18, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 257 390,32 грн.

Відповідно до складеної позивачем Довідки №1 від 08.11.2018р. про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих та наказу №10862 від 28.11.2018р., було вирішено виплатити власнику транспортного засобу «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 суму шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 100 000,00 грн.

29.11.2018р. позивач згідно з платіжним дорученням №1014308 перерахував ОСОБА_3 100 000,00 грн. із призначенням платежу: «Виплата по справі №50971, згідно наказу №10862 від 28.11.2018р., ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_5 , КР 5168-7573-6714-6570, т.з. НОМЕР_2 ».

Крім того, позивачем на підставі Акту виконаних робіт б/н від 24.07.2018р. та виставленого рахунку №СФ-0000158 від 24.07.2018р. було сплачено ТОВ «Сател Груп» вартість оціночних послуг у розмірі 800,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №9924813 від 15.08.2018р.

21.02.2020р. позивач звернувся до відповідача з вимогою б/н від 21.02.2020р. про відшкодування шкоди у розмірі 100 800,00 грн., яка відповідачем у добровільному порядку задоволена не була.

У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 17.09.2019р. у справі №909/1189/17, під володільцем джерела підвищеної небезпеки слід розуміти юридичну особу або громадянина, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного відання або з інших підстав (договір оренди, довіреність тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин із володільцем цього джерела.

Зазначений висновок ґрунтується на приписах частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Покладання відповідальності на особу, яка заподіяла шкоду внаслідок користування джерелом підвищеної небезпеки підприємства, з яким перебувала у трудових відносинах на підставі трудового договору (договору підряду), можливе лише в тому разі, якщо буде доведено, що ця особа заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя та четверта статті 1187 Цивільного кодексу України).

Отже, аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України).

Верховний Суд у постанові від 16.04.2018р. у справі №910/16227/16 зазначив, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Пунктом 21.3. статті 23 Закону передбачено, що при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат).

Згідно з вимогами пункту 21.1. статті 23 Закону, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Під час розгляду спору судом встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами застрахована не була.

Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 39.1. статті 39 Закону Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Положеннями п.п. «а» п. 41.1. ст. 41 Закону визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі;

Згідно з приписами статті 29 Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його (п. 36.2. ст. 36 Закону).

Пунктом 38.2.1. статті 38 Закону визначено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Власники транспортних засобів в розумінні пункту 1.6. статті 1 Закону - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах;

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач є юридичною особою, що здійснює експлуатацію належного їй джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Також судом встановлено, що на момент ДТП ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах, що підтверджується наказами Національного інституту раку №215-к від 30.11.2017р. та №54-К від 27.03.2018р.

Відтак, відповідач є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну власнику автомобіля «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , у дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 24.06.2018р., а до Моторного (транспортного) страхового бюро України як особи, що здійснила регламентну виплату, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди на користь позивача, а також не спростував обґрунтованість заявленої до стягнення суми, позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення коштів в розмірі понесених витрат в сумі 100 000,00 грн. є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, заявлені Моторним (транспортним) страховим бюро України вимоги про стягнення вартості послуг експерта у розмірі 800,00 грн. також підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

В силу приписів п. 40.3. ст. 40 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом (Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг п. 1.10. ст. 1 Закону), для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що 24.07.2018р. між позивачем та ТОВ «Сател Груп» було складено Акт виконаних робіт б/н, відповідно до якого позивачу було передано Звіт №7146/07/18 від 23.07.2018р. про оцінку транспортного засобу. При цьому зазначено, що даний акт є підставою для проведення розрахунку між замовником та виконавцем в сумі 800,00 грн.

Для оплати виконаних робіт ТОВ «Сател Груп» виставило позивачу рахунок №СФ-0000158 від 24.07.2018р. на суму 800,00 грн., який позивачем було оплачено згідно з платіжним дорученням №992481 від 15.08.2018р.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення вартості послуг експерта в сумі 800,00 грн. суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження сплати 100 800,00 грн. позивачу, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Національного інституту раку (03022, м. Київ, вул. Ломоносова, 33/43; ідентифікаційний код 02011976) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8; ідентифікаційний код 21647131) шкоду у розмірі 100 800,00 грн. та судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.

4. Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257, п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано - 26.11.2020.

Суддя А.І. Привалов