УХВАЛА

25 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 910/7510/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Колос І.Б., Малашенкової Т.М.,

розглянув у письмовому провадженні без виклику сторін

касаційну скаргу Державної фіскальної служби України

на рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2019 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2020

за позовом державного підприємства "Сервісно-видавничий центр"

до Державної фіскальної служби України

про відшкодування збитків, ціна позову 501 177, 40 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Сервісно-видавничий центр" (далі - ДП "СВЦ", позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФСУ, відповідач) про відшкодування збитків, пов`язаних з викраденням автомобіля, який перебував у схоронності відповідача.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що між сторонами у справі був укладений договір, згідно з яким виконавець (позивач) передав автомобіль у користування замовнику (відповідачу).

У процесі розгляду справи позивач зменшив розмір заявлених до стягнення збитків до 501 177, 40 грн., посилаючись на висновок товарознавчої експертизи, проведеної Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України в межах кримінального провадження.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.12.2019 (суддя Паламар П.І.) позов задоволено. Стягнуто з ДФСУ на користь ДП "СВЦ" 501 177, 40 грн збитків, 7 517, 66 грн витрат по оплаті судового збору.

Рішення обґрунтовано тим, що згідно з умовами пункту 6.1.10 договору замовник (відповідач) зобов`язаний забезпечити до закінчення терміну дії договору повернення автомобілів виконавцю (позивачу) в справному технічному стані та з комплектом матеріальних цінностей, закріплених за автомобілем відповідно до приймально-здавальних актів. Відповідачем не надано доказів того, що втрата автомобіля Toyota Camry, д.н. НОМЕР_1 , сталася не з його вини.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2020 (колегія суддів у складі: Грек Б.М., Верховець А.А., Іоннікова І.А.) рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Касаційну скаргу подано на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) - суд апеляційної інстанції під час ухвалення судового рішення не врахував висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Вищого господарського суду України від 20.04.2017 у справі № 910/13517/16, та підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Розглядаючи касаційну скаргу ДФСУ, Верховний Суд з`ясував, що 20.04.2017 у справі № 910/13517/16 було прийнято постанову Вищим господарським судом України, проте постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні частини четвертої статті 236 ГПК України, а відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а не Вищого господарського суду України. Посилання скаржника в касаційній скарзі на постанову Вищого господарського суду України не приймаються судом до уваги, оскільки не формують чітких підстав касаційного оскарження у розумінні частини другої статті 287 ГПК України, а суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті.

Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, під час розгляду справи не отримала підтвердження.

Щодо підстави відкриття, передбаченої підпунктом "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, яка на стадії прийняття касаційної скарги та відкриття касаційного провадження не була очевидно неприйнятною, то аналіз доводів і аргументів, наведених у касаційній скарзі надає колегії суддів можливість зазначити, що наведена вище підстава касаційного оскарження не знаходить свого підтвердження.

Статтею 296 ГПК України визначено підстави для закриття касаційного провадження.

Втім, хоча стаття 296 ГПК України не містить такої підстави для закриття касаційного провадження, як помилково відкрите, однак у даному випадку процесуально правильним та доцільним будуть дії суду щодо закриття касаційного провадження.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 314 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Державної фіскальної служби України на рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2020 у справі № 910/7510/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова