ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

26.11.2020 Справа № 914/2151/20

м.Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Кітаєвої С.Б. при секретарі Зарицькій О.Р, розглянув заяву Комунального підприємства Сокальської міської ради Сокальтеплокомуненерго, м.Сокаль Львівської області від 16.11.2020 (вх.№2931/20 від 16.11.2020)

про відстрочення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 15.10.2020 № 914/2151/20

За позовом: Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до відповідача: Комунального підприємства Сокальської міської ради Сокальтеплокомуненерго, м.Сокаль Львівської області

про стягнення трьох відсотків річних та штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язання. Ціна позову 3390,51 грн.

Представники:

Позивача (Стягувача): не з`явився;

Відповідача (Заявника, Боржника): не з`явився

16.11.2020, за вх.№2931/20 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла заява Комунального підприємства Сокальської міської ради Сокальтеплокомуненерго про відстрочення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 15.10.2020 № 914/2151/20.

Ухвалою суду від 17.11.2020 прийнято заяву до розгляду і призначено розгляд заяви у судовому засіданні на 26.11.2020.

Сторони явки представників в судове засідання 26.11.2020 не забезпечили.

Неявка в судове засіданні представників стягувача та боржника, повідомлених належним чином про дату, час та місце розгляду Заяви про відстрочку виконання рішення суду, не перешкоджає розгляду судом.

Розглянувши подану заяву 16.11.2020 (вх.№2931/20 від 16.11.2020), суд зазначає наступне:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.10.2020 у справі №914/2151/20 позов задоволено повністю, стягнуто з Комунального підприємства Сокальської міської ради Сокальтеплокомуненерго на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 2834,70 грн пені, 555,81 грн 3% річних та 2102,00 грн. судового збору. Рішення не оскаржено та набрало законної сили. На примусове виконання рішення суду видано наказ від 16.11.2020 у даній справі.

Згідно викладених в заяві доводів Боржник не зміг провести оплату за вищевказаним рішенням суду з огляду на те, що він є комунальним підприємством, фінансування якого здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг населенню та підприємствам, установам і організаціям, фінансується за рахунок бюджетних коштів. Підприємство спрямовує свою діяльність на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, на експлуатацію, обслуговування, поточний та капітальний ремонт котелень і теплових мереж, та намагається стабільно забезпечувати мешканців міста, навчальні заклади, дитячі садки, інших абонентів послугами по теплопостачанню.

За результатами фінансово-господарської діяльності підприємство одержувало збитки, які пов`язані з тим, що тарифи на послуги з теплопостачання затверджувалися Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, на рівні, нижчому від економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Згідно протоколу засідання Територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, утвореної відповідно до п.1 наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 15.03.2017р. №53 «Про затвердження Типового положення про територіальні комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах», від 26.05.2017р. №16ТЕ/05, різниця в тарифах на послуги теплопостачання, надані установам й організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів комунальним підприємством Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» протягом 2011-2015 років становила 2561831,85грн, різниця в тарифах на послуги теплопостачання надані населенню - 18792грн.

При цьому зазначає, що до 2018р. в Державному бюджеті не передбачалось компенсації заборгованості з різниці в тарифах, Кабінетом Міністрів України не приймалися відповідні постанови щодо покриття різниці між економічно обґрунтованими витратами та встановленими тарифами за договорами купівлі-продажу природного газу, в тому числі Договором від 05.12.2015р. №2134/15-БО-21.

Також, в обґрунтування неможливості виконання рішення у даній справі Боржник покликається на те, що майновий стан жителів м. Сокаль вкрай незадовільний, що певним чином і позначається на сплаті за послуги теплопостачання. Так, всього заборгованість за послуги теплопостачання станом на 01.10.2020р. становила 2404,6тис.грн, з яких 2375,1тис.грн заборгованість населення.

Окрім того, звертає увагу на те, що з початку 2020 року в Україні поширюється гостра респіраторна хвороба COVID-19, спричинена коронавірусом SARS-CoV-2, яка вкрай негативно вплинула на економічний стан в державі, в тому числі і на фінансово-економічну діяльність МКП «Сокальтеплокомуненерго». Карантинні заходи, встановлені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» призвели до катастрофічного погіршення фінансово-економічного стану МКП «Сокальтеплокомуненерго». Згідно розпорядження Сокальської міської ради від 23.10.2020р. № 60-од «Про посилення протиепідеміологічних заходів на території міста Сокаля», на виконання Постанови КМУ від 22.07.2020р. №641, враховуючи, що в Сокальському районі встановлено «червоний» рівень епідемічної небезпеки поширення COVID-19, з 26.10.2020р. посилено протиепідемічні заходи на території м. Сокаля.

Карантинні заходи продовжено до 31.12.2020р., що передбачає призупинення діяльності навчальних закладів, дошкільних установ, інших бюджетних організацій, а в результаті і значне зменшення виробництва теплової енергії нашим підприємством.

07.04.2020р. Сокальською РДА винесено постанову №92 про завершення опалювального сезону 2019/2020, 16.10.2020р. Боржником, згідно розпорядження Сокальської РДА від 15.10.2020р. №234, розпочато опалювальний сезон 2020/2021. Протягом цього періоду МКП «Сокальтеплокомуненерго» фактично господарською діяльністю з виробництва теплової енергії не займалось.

З підстав наведеного Боржник підсумовує, що стягнення в даний час коштів з МКП Сокальтеплокомуненерго за наказом №914/2151/20 у повному обсязі може призвести до блокування діяльності підприємства, внаслідок чого малозабезпечені верстви населення, школи, дитсадки, навчальні заклади можуть залишитись без тепла. Накладення на МКП Сокальтеплокомуненерго додаткового обов`язку зі сплати штрафних санкцій, трьох відсотків річних та індексу інфляції лише погіршує ситуацію.

При цьому вказує на те, що невчасний розрахунок за спожитий природний газ виник не з вини підприємства, а через зовнішні фактори, на які підприємство не має змоги вплинути. В результаті порушуються одні з основних загальнодержавних принципів у сфері теплопостачання, визначені у ст. 6 Закону України "Про теплопостачання", - створення умов для функціонування сфери теплопостачання на принципах самоокупності; забезпечення енергетичної безпеки держави; забезпечення захисту прав та інтересів споживачів.

В доповнення до викладеного Боржник зазначає, що 18.07.2017р. МКП «Сокальтеплокомуненерго» включено до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», номер особового запису в реєстрі - 101 та укладено Договори про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ від 31.01.2018р. №№101/1/1730-P3, 101/2/1730-P3, 101/3/1730-P3. Оплата за такими договорами проведена в повному обсязі по серпень 2020р. включно у відповідності до Графіків погашення заборгованості за спожитий природний газ.

З підстав наведеного Боржник просить суд відстрочити виконання судового рішення від 15.10.2020 у справі №914/2151/20 про стягнення з Комунального підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» (на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 2834,70 грн пені, 555,81 грн 3% річних на 3(три) місяці.

В обґрунтування викладених в Заяві доводів Боржником долучено Інформацію про стан розрахунків за послуги теплопостачання станом на 01.10.2020р., а також копії розпорядження Сокальської РДА від 07.04.2020р. №92 «Про завершення опалювального сезону 2019/2020 років», від 15.10.2020р. №234 «Про початок опалювального сезону 2020/2021 років для населення та інших категорій споживачів Сокальського району», розпорядження міського голови м.Сокаля від 23.10.2020р. №60-од «про посилення протиепідемічних заходів на території м.Сокаля», Звіту про фінансові результати Боржника за 9 місяців 2020р.

Згідно з ч.1 ст.331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція щодо розстрочення виконання рішення суду викладена, зокрема у п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.01.2012р. №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», що господарський суд має право за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови (далі - рішення), змінити спосіб та порядок їх виконання. Оскільки згадана стаття не обмежує відповідне право господарського суду певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час від набрання рішенням законної сили до його фактичного повного виконання.

Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Наприклад, відстрочка може надаватись за рішенням, у якому господарським судом визначено певний строк звільнення приміщення, повернення майна тощо.

Відповідно до ч.3 ст.331 ГПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Приписами частини четвертої вказаної статті встановлено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

З правового аналізу наведених норм вбачається, що відстрочка або розстрочка виконання рішення допускається у виняткових випадках і залежно від обставин справи, при чому такі обставини мають свідчити про неможливість або реальне ускладнення виконання рішення.

У відповідності з п.п.1, 3 ч.1 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, суд зазначає, що Заявником не надано доказів відсутності грошових коштів на його банківських рахунках, як станом на дату набрання законної сили рішенням суду у цій справі, так і станом на момент звернення до суду із заявою про розстрочення виконання такого рішення.

На переконання суду, сума, що підлягає стягненню із Заявника на підставі рішення у цій справі, не є істотною, оскільки, враховуючи зазначені у звіті про фінансові результати за 9 місяців 2020 року дані, оскільки така сума становила 0,006295 від суми доходів Заявника на кінець звітного періоду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд», адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (пункти 34, 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурдов проти Росії»).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України» зазначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Із підстав, умов та меж надання відстрочення виконання судового рішення випливає, що безпідставне надання відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

У зв`язку з тим, що відстрочка виконання рішення продовжує період відновлення порушеного права позивача, при її наданні необхідно враховувати закріплені в нормах національного матеріального права та Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, допустимі межі надання такої відстрочки.

Наведений відповідачем у заяві про відстрочення виконання рішення перелік обставин, а саме: складне фінансове становище, недостатність тарифів, неможливість здійснення господарської діяльності у повному, належному обсязі, значну заборгованість контрагентів та населення не є тими обставинами, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідач, як юридична особа, що здійснює підприємницьку діяльність на власний ризик, враховуючи принципи, закріплені в статті 6 Цивільного кодексу України, взяв на себе відповідні зобов`язання (прийняти природний газ та здійснити своєчасний/повний розрахунок з постачальником), і об`єктивно усвідомлював усі можливі ризики ведення господарської діяльності та виконання зобов`язань за договором.

Ризики при збитковій підприємницькій діяльності несе суб`єкт господарювання, а відповідно нерентабельність та неприбутковість відповідача стосується діяльності самого відповідача, у зв`язку з чим наведені ризики не можуть бути ризиками іншої сторони, оскільки в протилежному випадку порушується принцип збалансованості інтересів сторін.

Також, відповідач не обґрунтовує та документально не підтверджує обставин, з настанням яких поліпшиться його майновий стан.

Згідно положень статті 42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику (пункт 1, абзац 4 статті 44 Господарського кодексу України).

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 19.02.2018 у справі № 910/15430/16, від 27.04.2018 у справі № 910/313/17 та від 02.05.2018 у справі № 910/3816/16.

Суд зазначає, що відсутність у боржника необхідних коштів не може бути обставиною, що звільняє від господарсько-правової відповідальності за невиконання господарських зобов`язань.

При цьому, збитковість діяльності підприємства, наявність у нього кредиторської заборгованості в істотному розмірі є результатом провадження господарської діяльності відповідачем, як самостійним суб`єктом господарювання, а тому вказані обставини не є самостійними та достатніми підставами для відстрочки та/або розстрочки виконання судового рішення.

Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд у прийнятій постанові від 27.06.2018 року у справі №813/8842/13-а.

У рішенні від 29.06.2004 Європейський суд з прав людини у справі «Півень проти України» дійшов висновку, що державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не можна прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як «виняткові обставини».

За висновками суду, представлені відповідачем докази скрутного фінансового становища, є тільки одним з елементів, які свідчать про незадовільний фінансовий стан підприємства.

Водночас, згідно з положеннями частини першої статті 115 Цивільного кодексу України господарське товариство є власником:

- майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу;

- продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності;

- одержаних доходів;

- іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

У відповідності до положень чинного законодавства, останньому як юридичній особі можуть належати не лише отримані доходи, а й майно - суто нерухомі та рухомі речі - будівлі, споруди, земельні ділянки, засоби виробництва, активи, однак і грошові кошти, цінні папери, майнові права, тощо.

У силу приписів статей 73, 74, 76-79, 331 ГПК України, підставою для встановлення відстрочки виконання рішення суду може бути доведена належними та допустимими доказами обставина, яка робить виконання такого рішення неможливим саме один рік з моменту ухвалення. Більше того, заявник має довести повну відсутність грошових коштів та майна за рахунок якого можливо задовільнити вимоги.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

У той же час, зважаючи на те, що 1) виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012); 2) невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012); 3) відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі - Суд) право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (справа «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Сгеесе), від 19 березня 1997 року, пункт 40, ReportsofJudgmeNtsaNdDecisioNs 1997-II); 4) за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (справа «ІммобільяреСаффі» проти Італії», № 22774/93, пункт 74, ЕСНR 1999-V), а також беручи до уваги, те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (справа «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03, пункт 43), Вищий господарський суд України вважає, що з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація «потерпілій стороні» за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача, як «потерпілої сторони»; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Савіцький проти України» від 26.07.2012 зазначено, що суд повторює, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Тому необґрунтована затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Розглянувши заяву відповідача про відстрочення виконання рішення суду у даній справі, господарський суд дійшов висновку, що обставини, на які останній посилається в її обґрунтування, не є тими обставинами, з якими закон пов`язує можливість задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду.

На підставі вищевикладеного, господарський суд відмовляє у задоволенні заяви відповідача про відстрочення виконання судового рішення від 15.10.2020 у справі № 914/1521/20.

Керуючись нормами ст.ст. 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛ ИВ:

1. В задоволенні заяви Комунального підприємства Сокальської міської ради Сокальтеплокомуненерго, м.Сокаль Львівської області від 16.11.2020 (вх.№2931/20 від 16.11.2020) про відстрочення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 15.10.2020 № 914/2151/20 - відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України.

3. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в порядку та строки, передбачені ст.ст.256,257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст ухвали складено 01.12.2020.

Суддя С.Б. Кітаєва