ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року Справа № 903/544/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Юско-Агро" на рішення Господарського суду Волинської області від 30.09.2020 р. у справі № 903/544/20 (суддя Якушева І.О, повний текст рішення складено 05.10.2020 р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (смт. Чабани, Києво-Святошинського р-ну, Київської обл.)

до Селянського (фермерського) господарства "Юско-Агро" (с. Звірів, Ківерцівського р-ну, Волинської обл.)

про стягнення 147 702, 08 грн.

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - Ульчак Б.І.;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом про стягнення з Селянського (фермерського) господарства "Юско-Агро" 133 738, 10 грн. 24 % річних, 13 963, 98 грн. 48 % річних.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № КС25/18 від 20.03.2018 р. в частині оплати переданого товару.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 30.09.2020 р. у справі № 903/544/20 позов задоволено повністю; стягнуто з відповідача на користь позивача 13 963, 98 грн. - 48 % річних, 133 738, 10 грн. - 24% річних та 2 215, 53 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неналежно виконав свої зобов`язання за договором № КС25/18 від 20.03.2018 р. та додаткових угод до договору щодо здійснення оплати за поставлений товар у строк, встановлений у них, чим порушив свої зобов`язання, тому дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 133 738, 10 грн. 24 % річних та 13 963, 98 грн. 48 % річних є правомірними, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та не спростовані відповідачем. Окрім того, суд першої інстанції відмовив у зменшенні розміру заявлених до стягнення з відповідача відсотків річних.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Селянське (фермерське) господарство "Юско-Агро" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, прийняти нове рішення, яким відмовити в позові.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що зі змісту додаткової угоди від 26.02.2019 р. до договору поставки № КС25/18 від 20.03.2018 р. неможливо визначити "основу" нарахування 24 % процентів річних, оскільки дана сума в п. 4 додаткової угоди не визначена. В свою чергу, висновки суду про те, що слід нараховувати саме на суму заборгованості зазначену у п. 1 договору, є припущенням суду.

На думку скаржника невірним є застосування судом ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки з тексту позовної заяви вбачається, що в обґрунтування стягнення саме 48 % річних від простроченої заборгованості (розділ 4 позовної заяви). Так, позивач обґрунтовує застосуванням даної статті Цивільного кодексу України лише стягнення 13 963, 98 грн. (п. 5 додаткової угоди від 26.02.2019р.).

Судом першої інстанції протиправно не було задоволено клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі ст. 233 ГК України. Окрім викладеного в клопотанні, котре міститься у відзиві на позов, скаржник додатково зазначає, що позивач не поніс жодних збитків у зв`язку з несвоєчасною сплатою коштів відповідачем, тому штрафні санкції є надмірно великими для відповідача, враховуючи відсутність збитків у позивача. Також не було надано належної правової оцінки письмовим доказам, котрі надавались відповідачем в обґрунтування зменшення суми пред`явленої до стягнення. В свою чергу, покладення на відповідача такого фінансового тягаря буде непосильним в сучасних економічних умовах.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 р.. відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд апеляційної скарги призначено на 26.11.2020 р. об 15:00 год.

Позивач правом, передбаченим ст. 263 ГПК України не скористався, відзиву на апеляційну скаргу суду не подав.

Представник відповідача в судовому засіданні 26.11.2020 р. підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задоволити, скасувати рішення суду, прийняти нове рішення, яким відмовити в позові повністю.

Позивач не забезпечив явку повноважного представника в судове засідання 26.11.2020 р., хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, 20.03.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (постачальник, позивач) та Селянським (фермерським) господарством "Юско-Агро" (покупець, відповідач) укладено договір поставки № КС 25/18, згідно п. 1.1. якого постачальник в терміни, визначені договором, зобов`язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

Відповідно до п. 3.1. договору порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до даного договору.

Пунктом 7.7. договору передбачено, що в разі невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань, передбачених розділом 3 цього договору, покупець відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості, 48% річних, якщо інший розмір відсотків не встановлено відповідним додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Між сторонами було укладено наступні додатки до договору № КС 25/18 від 20.03.2018 р.:

- додаток № 1 від 20.03.2018 р., згідно з яким загальна ціна товару складає 3 445, 66 грн., оплата товару здійснюється: 20 % вартості товару в строк до 30.03.2018 р.; 80 % вартості товару в строк до 15.10.2018 р.;

- додаток № 2 від 30.03.2018 р., згідно з яким загальна ціна товару складає 163 364,90 грн., оплата товару здійснюється в строк до 15.10.2018 р. (100 % вартості товару);

- додаток № 3 від 04.04.2018 р., згідно з яким загальна ціна товару складає 75 048,54 грн., оплата товару здійснюється в строк до 15.10.2018 р. (100 % вартості товару);

- додаток № 4 від 05.04.2018 р., згідно з яким загальна ціна товару складає 459 465,60 грн., оплата товару здійснюється в строк до 15.10.2018 р. (100 % вартості товару);

- додаток № 5 від 02.05.2018 р., згідно з яким загальна ціна товару складає 79 552,54 грн., оплата товару здійснюється в строк до 15.10.2018 р. (100 % вартості товару);

- додаток № 6 від 18.05.2018 р., згідно з яким загальна ціна товару складає 45 795,78 грн., оплата товару здійснюється в строк до 15.102018 р. (100 % вартості товару);

- додаток № 7 від 18.05.2018 р., згідно з яким загальна ціна товару складає 3 918,02 грн., оплата товару здійснюється в строк до 15.10.2018 р. (100 % вартості товару);

- додаток № 8 від 20.08.2018 р., згідно з яким загальна ціна товару складає 110 315,05 грн., оплата товару здійснюється в строк до 15.10.2018 р. (100 % вартості товару);

- додаток № 9 від 20.08.2018 р., згідно з яким загальна ціна товару складає 14 041,13 грн., оплата товару здійснюється в строк до 15.10.2018 р. (100 % вартості товару);

- додаток № 10 від 20.08.2018 р., згідно з яким загальна ціна товару складає 32 037,19 грн., оплата товару здійснюється в строк до 15.10.2018 р. (100 % вартості товару);

- додаток № 11 від 03.10.2018 р., згідно з яким загальна ціна товару складає 31 776,78 грн., оплата товару здійснюється в строк до 30.10.2018 р. (100 % вартості товару).

На виконання умов договору поставки, позивач впродовж березня 2018 р. жовтня 2018 р. передавав, а відповідач прийняв товар, що підтверджується підписаними представниками сторін та скріпленими їх печатками копіями видаткових накладних № 638 від 27.03.2018 р., № 2514 від 18.04.2018 р., № 1239 від 05.04.2018 р., № 4716 від 17.05.2018 р., № 1288 від 05.04.2018 р., № 1294 від 05.04.2018 р., № 1238 від 05.04.2018 р., № 3594 від 02.05.2018 р., № 3634 від 02.05.2018 р., № 4834 від 21.05.2018 р., № 4791 від 18.05.2018 р., № 4796 від 18.05.2018 р., № 7768 від 21.08.2018 р., № 7781 від 21.08.2018 р., № 7721 від 20.08.2018 р., № 8815 від 03.10.2018 р., № 9029 від 22.10.2018 р.

26.02.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (постачальник, позивач) та Селянським (фермерським) господарством "Юско-Агро" (покупець, відповідач) укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки № КС 25/18 від 20.03.2018 р., відповідно п. 1 якої покупець підтвердив, що прострочена заборгованість за договором № КС 25/18 від 20.03.2018 р. та додатками до нього, станом на дату підписання додаткової угоди, складає 671 265, 22 грн.

Згідно п. 3 додаткової угоди, покупець зобов`язався здійснити оплату суми, зазначеної в п. 1 цієї додаткової угоди, до 30.08.2019 р. за наступним графіком: 300 000 грн. до 30.07.2019 р.; 371 265, 22 грн. до 30.08.2019 р.

Пунктом 4 додаткової угоди узгоджено, що за порушення строку оплати, передбаченого договором № КС 25/18 від 20.03.2018 р. та додатками до нього, покупець зобов`язується сплатити постачальнику 24% процентів річних, починаючи з 01.11.2018 р. до 30.08.2019 р., кожного місяця рівними частинами.

Пунктом 5 додаткової угоди узгоджено, що у разі неоплати покупцем суми, зазначеної в п. 1 цієї додаткової угоди, до 30.08.2019 р., постачальник має право застосувати захід правової відповідальності, зазначеної у п. 7.7. договору № КС 25/18 від 20.03.2018 р.

Згідно п. 6 додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення її печатками сторін.

Позивач у позовній заяві вказує, що в повному обсязі відповідач перерахував заборгованість за договором поставки № КС 25/18 від 20.03.2018 р. та додатковою угодою лише 01.11.2019 р.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 133 738,10 грн. 24 % річних за період з 01.11.2018 р. по 30.08.2019 р., нарахованих від суми заборгованості в розмірі 671 265, 22 грн. та 13 963, 98 грн. 48 % річних за період з 31.08.2019 р. по 31.10.2019 р., нарахованих від суми заборгованості в розмірі 171 265, 22 грн. за договором поставки № КС 25/18 від 20.03.2018 р. та додатків до нього з підстав неналежного їх виконання.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями статей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом між сторонами виникли правовідносини, які носять характер договору поставки та регулюються розділом 3 глави 54 ЦК України.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст.655 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

В разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Як встановлено апеляційним судом, позивач на виконання умов договору поставки № КС 25/18 від 20.03.2018 р. та додаткових угод до нього поставив, а відповідач прийняв товар, що підтверджено наявними у матеріалах справи та підписаними представниками сторін, скріпленими їх печатками копіями видаткових накладних.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи зазначає, що п. 3.1. договору поставки № КС 25/18 від 20.03.2018 р. сторони передбачили, що порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до даного договору.

В свою чергу, у п. 1 додаткової угоди від 26.02.2019 р. № 1 до договору поставки № КС 25/18 від 20.03.2018 р., відповідач підтвердив, що прострочена заборгованість за договором № КС 25/18 від 20.03.2018 р. та додатками до нього, станом на дату підписання додаткової угоди, складає 671 265, 22 грн.

При цьому, п. 3 додаткової угоди від 26.02.2019 р. № 1 до договору поставки № КС 25/18 від 20.03.2018 р., відповідач зобов`язався здійснити оплату суми, зазначеної в п. 1 цієї додаткової угоди, до 30.08.2019 р. за наступним графіком: 300 000 грн. до 30.07.2019 р.; 371 265, 22 грн. до 30.08.2019 р.

Тобто, даним пунктом додаткової угоди сторони фактично розстрочили оплату відповідачем існуючої заборгованості в розмірі 671 265 грн.

Окрім того, п. 4 додаткової угоди від 26.02.2019 р. № 1 до договору поставки № КС 25/18 від 20.03.2018 р. сторони передбачили, що за порушення строку оплати, передбаченого договором та додатками до нього, відповідач зобов`язався сплатити позивачу 24 % процентів річних, починаючи з 01.11.2018 р. до 30.08.2019 р., кожного місяця рівними частинами.

Також, п. 5 додаткової угоди сторонами було узгоджено, що у разі неоплати відповідачем суми, зазначеної у п. 1 цієї додаткової угоди, до 30.08.2019 р., позивач має право застосувати захід правової відповідальності, зазначеної у п. 7.7. договору № КС 25/18 від 20.03.2018 р., яким передбачено, що в разі невиконання відповідачем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань, передбачених розділом 3 цього договору, відповідач відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України сплачує на користь позивача, крім суми заборгованості, 48% річних, якщо інший розмір відсотків не встановлено відповідним додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Судова колегія апеляційного суду зазначає, що матеріалами справи підтверджується те, що в порушення умов договору поставки № КС 25/18 від 20.03.2018 р. та додаткової угоди від 26.02.2019 р. № 1 до договору, відповідач за отриманий товар до 30.09.2019 р. не розрахувався, сума заборгованості була сплачена позивачу в повному обсязі лише 01.11.2019 р. Із наявних у справі доказів судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач не оплатив поставлений йому товару у строк, визначений додатковою угодою від 26.02.2019 р. № 1 до договору; вказаного відповідач під час вирішення даного спору не спростував, належних та допустимих доказів в силу ст. ст. 76, 77 ГПК України суду не надав.

Згідно долученого до матеріалів справи розрахунку 24 % річних, позивач здійснює нарахування річних за період з 01.11.2018 р. по 30.08.2019 р. на суму заборгованості 671 265, 22 грн., що становить 133 738,10 грн. 24% річних. В свою чергу, розрахунок 48 % річних, здійснює за період з 31.08.2019 р. по 31.10.2019 р. на суму заборгованості 171 265, 22 грн., що становить 13 963,98 грн. 48 % річних.

Здійснивши перевірку правильності нарахованих до стягнення відсотків річних, беручи до уваги здійсненні відповідачем проплати та розмір заборгованості, який існував на період розрахунків, враховуючи порушення відповідачем строку оплати, встановленого додатковою угодою від 26.02.2019 р. № 1 до договору поставки, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 133 738,10 грн. 24% річних за період з 01.11.2018 р. по 30.08.2019 р. на підставі п. 4 додаткової угоди від 26.02.2019 р. № 1 та 13 963, 98 грн. 48% річних за період з 31.08.2019 р. по 31.10.2019 р., на підставі п. 5 додаткової угоди та п. 7.7. договору поставки № КС 25/18 від 20.03.2018 р.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що незважаючи на те, що в п. 4 додаткової угоди від 26.02.2019 р. не зазначено, від якої саме суми нараховуються 24% річних, є правові підстави для їх стягнення, оскільки позивач на обґрунтування стягнення 133 738,10 грн. 24% річних в позовній заяві посилається саме на ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно з якою проценти річних нараховуються від простроченої суми.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач порушив зобов`язання та не оплатив товару у строк, встановлений договором (додатковою угодою до договору). Згідно з розрахунком, позивач фактично нараховує проценти річних від простроченої суми заборгованості, розмір якої відповідач під час вирішення спору не оспорював. В свою чергу, відповідач, під час виконання умов договору поставки, не допускав іншого порушення, окрім прострочення платежу, що давало б підстави вважати, що проценти річних можуть бути розраховані не від суми заборгованості, а від якоїсь іншої суми.

З огляду на те, що відповідач допустив прострочення оплати товару, а не якесь інше порушення зобов`язання за договором, тому у суду відсутні правові підстави вважати, що позивач нарахував проценти річні неправомірно.

Окрім того, суд приймає до уваги, що відповідач додаткової угоди №1 від 26.02.2019 р. до суду не оспорював, і доказів, які б свідчили про внесення змін до договору поставки в частині строків розрахунку за товар до матеріалів справи не надав, а тому і доводи відповідача про те, що підписанням Додаткової угоди № 1 від 26.02.2019 р. до договори сторони змінили строк виконання відповідачем зобов`язання в частині оплати є безпідставними.

Щодо заявленого в суді першої інстанції клопотання про зменшення розміру відсотків річних, колегія суддів зазначає, що статтею 233 ГК України передбачено, що суд має право зменшити розмір санкцій, при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За змістом частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з наведених норм, вирішуючи питання про зменшення міри відповідальності сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити чи є цей випадок винятковим та, виходити з інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу: ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або не виконання зобов`язання; строку прострочення; наслідків порушення зобов`язання; невідповідністю розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної сторони (вжиття нею заходів до виконання зобов`язання, добровільне усунення нею порушення та негативних наслідків) тощо.

Крім того, за висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери кредитора. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

На обґрунтування зменшення розміру заявлених до стягнення відсотків річних, відповідач посилається на те, що всі кошти були сплачені з невеликим відтермінуванням, а причиною цього стала засуха та погана врожайність у 2019 році; чистий прибуток підприємства за 2019 рік становив лише 27 200 грн; заборгованість відповідача перед фінансовими установами становить 280 445, 47 грн.; позивач не поніс збитків через несвоєчасну оплату за договором поставки.

Окрім того, відповідач просить суд врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Господарський суд, відповідно до ст. 86 ГПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобов`язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що додатковою угодою № 1 від 26.02.2019 р. сторони фактично розстрочили оплату відповідачем існуючої заборгованості за договором в розмірі 671 265 грн. до 30.07.2019 р. та до 30.08.2019 р. Однак, кінцевий строк оплати товару за додатковою угодою № 1 від 26.02.2019 р. відповідачем було порушено. В повному обсязі відповідач перерахував заборгованість за договором лише 01.11.2019 р., тобто прострочення оплати товару існувало тривалий час.

Судова колегія апеляційного суду приймає до уваги, що міра відповідальності відповідача за порушення грошових зобов`язань перед позивачем, що обумовлена договором (додатковою угодою до договору) в формі відсотків річних за збільшеною ставкою має відшкодувати позивачу майнові втрати, пов`язані із затримкою розрахунку за отриманий відповідачем товар, прострочення якого існувало тривалий час. Загальний розмір відсотків річних, присуджений до стягнення з відповідача за порушення виконання грошових зобов`язань складає 147 702, 08 грн., що значно менше розміру основного зобов`язання (671 265, 22 грн. на день підписання додаткової угоди) строки по розрахунку якого порушено, що за висновком суду не є надмірним та не пропорційним, або таким, що створює непосильний майновий тягар для відповідача, всупереч твердженням останнього.

Відповідачем, всупереч вказаним нормам закону не було надано суду доказів, які б підтверджували засуху чи погану врожайності у 2019 році, а наявність заборгованості відповідача перед іншими фінансовими установами та незначний чистий прибуток підприємства за 2019 рік є результатом його самостійної господарської діяльності, яка здійснюється ним на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, що не може бути тією обставиною, яка свідчить про його скрутне становище та підставою для зменшення розміру відсотків річних.

Правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. по справі № 902/417/18, на які посилається відповідач, не можуть бути враховані в межах наявного спору, оскільки фактичні обставини даної справи є відмінними від тієї, що розглядалась касаційною інстанцією.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що правові підстави для зменшення розміру відсотків річних, як міри відповідальності відповідача за час прострочення виконання грошового зобов`язання, відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Посилання скаржника суд вважає такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в апеляційні скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 30.09.2020 р. у справі №903/544/20 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Юско-Агро" без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно ст.129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Юско-Агро" на рішення Господарського суду Волинської області від 30.09.2020 р. у справі № 903/544/20 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2020р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Бучинська Г.Б.