ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2020 р. Справа №914/911/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді О.В. Зварич

суддів С.М. Бойко

В.М. Гриців,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Львівського національного університету імені Івана Франка за №2524-Юр від 17.09.2020 року (вх. № 01-05/2586/20 від 21.09.2020 року)

на рішення господарського суду Львівської області від 19.08.2020 року

у справі № 914/911/20

за позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна»(надалі АТ «НАК «Нафтогаз Україна»)

до відповідача: Львівського національного університету імені Івана Франка (надалі ЛНУ ім. Івана Франка)

про стягнення заборгованості, ціна позову 11312,21 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

09.04.2020 року АТ «НАК «Нафтогаз Україна» звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до ЛНУ ім. Івана Франка про стягнення 11312,21 грн., з яких: 3801,61 грн. пеня, 2215,32 грн. 3% річних та 5295,28 грн. інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач несвоєчасно здійснював виконання своїх договірних зобов`язань щодо оплати за отриманий природний газ.

Рішенням господарського суду Львівської області від 19.08.2020 року у справі №914/911/20 (суддя С.Б. Кітаєва) частково задоволено позов АТ «НАК «Нафтогаз Україна». Стягнуто з ЛНУ ім. Івана Франка на користь АТ «НАК «Нафтогаз Україна» 3797,85 грн. пені, 2212,35 грн. 3% річних, 5295,28 грн. інфляційних втрат, 2100,75 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач, в порушення умов договору постачання природного газу, прострочив оплату поставленого у листопаді-грудні 2017 року природного газу. Перевіривши правильність представленого позивачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначив, що позивач допустив арифметичну помилку при нарахуванні 3% річних та пені, тому ці позовні вимоги суд задоволив частково.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ЛНУ ім. Івана Франка подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням суду першої інстанції. Вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що Університет є бюджетною установою. Несвоєчасні проплати за отриманий природний газ здійснювались у зв`язку з несвоєчасним отриманням актів приймання-передачі природного газу. Зауважує, що суд першої інстанції мав право зменшити розмір заявленої до стягнення пені, з врахування того, що основний борг сплачено. Вказує, що місцевий господарський суд не врахував того, що в розрахунок інфляційних втрат не може включатись заборгованість менше місяця. Просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 19.08.2020 року у справі №914/911/20 та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

АТ «НАК «Нафтогаз Україна» у відзиві на апеляційну скаргу повністю заперечує проти доводів скаржника. Зауважує, що скаржник не спростував висновків суду першої інстанції про несвоєчасність проведення розрахунків за отриманий природний газ, які стали підставою для нарахування спірних сум пені, 3% річних та інфляційних втрат. Стверджує, що посилання відповідача на відсутність його вини за прострочення оплати отриманого газу не відповідають дійсності та не підтверджуються матеріалами справи. Вказує, що відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення штрафних санкцій у відповідності до ст. 233 ГК України, натомість у відзиві на позовну заяву просив суд в повному обсязі відмовити в задоволенні позову. Тому, місцевий суд прийняв законне та обгрунтоване рішення як в цій частині, так і в цілому. Щодо розрахунку інфляційних втрат зазначає, що його здійснено у відповідності до рекомендацій Верховного Суду України, викладених в листі № 62-97-р від 03.04.1997 року. Просить залишити без змін рішення господарського суду Львівської області від 19.08.2020 року у справі №914/911/20, апеляційну скаргу ЛНУ ім. Івана Франка без задоволення.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2020 року головуючим-суддею (суддею-доповідачем) у справі №914/911/20 визначено суддю О.В. Зварич, суддів: С.М. Бойко, В.М. Гриців.

Згідно з ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.09.2020 року (головуючий-суддя О.В. Зварич, судді: С.М. Бойко, В.М. Гриців) відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою у справі №914/911/20 та ухвалено здійснити перегляд рішення господарського суду Львівської області від 19.08.2020 року у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно з частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України.

За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач та відповідач ознайомлені з порядком розгляду даної справи шляхом надсилання вказаної ухвали суду на їх офіційні електронні адреси.

На час винесення даної постанови від учасників справи не надходило жодних заяв чи клопотань щодо порядку розгляду апеляційної скарги ЛНУ ім. Івана Франка на судове рішення у справі №914/911/20, яке є предметом оскарження.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України.

Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ст. 114 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що з 11.11.2020 року по 01.12.2020 року суддя-член колегії В.М. Гриців була відсутня на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, апеляційну скаргу ЛНУ ім. Івана Франка на рішення господарського суду Львівської області від 19.08.2020 року у справі №914/911/20 розглянуто поза межами строку, встановленого частиною 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи

29.09.2017 року між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та ЛНУ ім.І.Франка (споживач) укладено договір постачання природного газу № 4116/17-ТЕ(Т)-21, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 4 кварталі 2017 року природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (а.с. 13- 22).

Згідно з п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Відповідно до п.п. 2.1-2.3 договору постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 24 тис.куб.м, в тому числі за місяцями (тис.куб.м): жовтень 7,0 листопад 8,0 грудень 9,0 IV кв. 2017 року 24,0. Обсяги природного газу, які планується поставити згідно з цим договором, повністю забезпечують споживача природним газом для потреб, зазначених у пункті 1.2 цього договору. Допускається відхилення фактично переданих обсягів газу від планових обсягів, зазначених в п. 2.1 цього договору. Узгодження обсягів газу, що передаються по даному договору у відповідному місяці, підтверджується підписанням сторонами акта приймання-передачі газу відповідно до розділу 3 даного договору.

Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі (п. 3.1 договору).

За змістом п.3.7 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику підписані споживачем два примірники акта приймання-передачі газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість. Постачальник не пізніше 10-го числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою (п.п.3.8, 3.9 договору).

Згідно п. 3.10 договору споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий місяць означає повне виконання постачальником своїх зобов`язань в частині постачання природного газу за цим договором у відповідному місяці.

Загальна вартість цього договору становить 118608,00 грн., крім того ПДВ 23721,60 грн., разом з ПДВ 142329,60 грн. (п. 5.4 договору).

Пунктом 6.1 договору визначено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У відповідності до п. 8.1 договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.

В пункті 8.2 договору зазначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

У разі виникнення спорів (розбіжностей) сторони зобов`язуються розв`язувати їх шляхом проведення переговорів та консультацій. У разі недосягнення сторонами згоди спори (розбіжності) вирішуються у судовому порядку (п.п. 10.1-10.2 договору).

Згідно розділу 12 договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 року до 31 грудня 2017 року (включно), а в частині розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов даного договору позивач протягом жовтня-грудня 2017 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 104084,46 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: від 31.10.2017 року на суму 21604,45 грн., від 30.11.2016 року на суму 36133,93 грн., від 31.12.2017 року на суму 46346,08 грн. Дані акти підписані представниками сторін без заперечень, підписи яких скріплені печатками сторін договору (а.с.23-25).

Сторони не заперечують, що відповідач повністю оплатив вартість отриманого природного газу.

Однак, в порушення своїх договірних зобов`язань щодо терміну оплати природного газу, відповідач прострочив оплату поставленого позивачем у листопаді-грудні 2017 року природного газу, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою позивача по операціях за договором № 4116/17-ТЕ(Т)-21 з 01.01.2017 року по 30.06.2019 року та здійсненим позивачем розрахунком штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань ЛНУ ім. І.Франка за договором № 4116/17-ТЕ(Т)-21 (а.с.11-12, 27).

Підставою звернення позивача до місцевого господарського суду з даним позовом слугувало прострочення відповідачем оплати природного газу поставленого у листопаді-грудні 2017 року.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

В силу частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частин 1, 2 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, унормовано, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 202 Господарського кодексу України, статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В ході розгляду справи суд встановив, що на підставі договору постачання природного газу № 4116/17-ТЕ(Т)-21 від 29.09.2017 року відповідач без жодних зауважень прийняв від позивача природний газ в обсязі 17,551 тис.куб.м. вартістю 104084,46 грн., що підтверджується вищеописаними актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2017 року, 30.11.2017 року, 31.12.2017 року. Відповідач оплатив вартість отриманого природного газу, однак, прострочив оплату поставленого позивачем у листопаді-грудні 2017 року природного газу, що підтверджується вищевказаною довідкою позивача по операціях за договором № 4116/17-ТЕ(Т)-21 та здійсненим позивачем розрахунком штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань ЛНУ ім. І.Франка за договором № 4116/17-ТЕ(Т)-21, що спричинило порушення умов п. 6.1 договору щодо порядку здійснення оплати за прийнятий природний газ.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань ЛНУ ім. І.Франка за договором № 4116/17-ТЕ(Т)-21 позивач нарахував відповідачу за період з 26.12.2017 року по 28.08.2019 року 3% річних в сумі 2215,32 грн. та 5295,28 грн. інфляційних втрат за період з 26.01.2018 року по 31.07.2019 року.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, суд першої інстанції правомірно зазначив про те, що позивач припустився помилки при нарахуванні 3% річних, оскільки, в порушення вимог ч. 5 ст. 254 ЦК України, не врахував вихідні дні, на які припали останні дні строку в розрахунковому періоді. Суд підставно частково задоволив дану вимогу та стягнув з відповідача на користь позивача 2212,35 грн. 3% річних за період з 27.12.2017 року по 28.08.2019 року за порушення строків оплати природного газу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 5295,28 грн. інфляційних втрат за період з 26.01.2018 року по 31.07.2019 року, з огляду на таке.

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Отже, право на позов про стягнення інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Наведені обставини дають підстави для висновку про те, що в частині задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 5295,28 грн. за період з 26.01.2018 року по 31.07.2019 року оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим.

При розгляді апеляційної скарги в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 3801,61 грн. колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996р. №543/96-ВР (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, який обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 8.2 договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Перевіривши правильність розрахунку заявленої до стягнення суми пені, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно частково задоволив позовну вимогу та стягнув з відповідача на користь позивача 3797,85 грн. пені за період з 27.12.2017 року по 25.07.2018 року, встановивши, що при розрахунку пені позивач припустився помилки, оскільки, в порушення вимог ч. 5 ст. 254 ЦК України, не врахував вихідні дні, на які припали останні дні строку в розрахунковому періоді.

Апеляційний господарський суд вважає необгрунтованими доводи апелянта про те, що несвоєчасні проплати отриманого природного газу спричинені невчасним поверненням актів приймання-передачі природного газу позивачем, оскільки відповідно до розділу 6 (Порядок та умови проведення розрахунків) договору постачання природного газу № 4116/17-ТЕ(Т)-21 від 29.09.2017 року виконання обов`язку споживача по оплаті коштів за поставлений природний газ не пов`язується з датою отримання ним актів приймання-передачі природного газу від постачальника. Пунктом 6.1 договору визначено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У відповідності до положень п. 3.8 договору обов`язку постачальника щодо повернення підписаного акта приймання-передачі природного газу передує вчасне складання та подання цього акта споживачем. Проте, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази щодо виконання відповідачем вимог п. 3.8 договору про надання позивачу не пізніше 7-го числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, підписаних двох примірників акта приймання-передачі газу.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково не зменшив заявлену до стягнення пеню у відповідності до ст. 233 ГК України.

Так, відповідно до частини 1 та 2 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів зазначає, що суд вправі застосувати положення частин 1 та 2 статті 233 ГПК України та частини 3 статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру штрафних санкцій лише за відповідною заявою сторони у справі. Із матеріалів даної судової справи не вбачається, що відповідач заявляв до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій. У своєму відзиві №1310-юр від 26.05.2020 (вх.18546/20 від 27.05.2010) на позовну заяву він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та недоведеністю (а.с.66-73).

Тому ці твердження скаржника суд вважає безпідставними.

Усі інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків по суті спору, наведених в рішенні господарського суду Львівської області 19.08.2020 року у справі №914/911/20.

За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, п. 10 ч. 3 ст. 2, ст. ст. 8, 86, 114, 129, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Львівського національного університету імені Івана Франка за №2524-Юр від 17.09.2020 року (вх. № 01-05/2586/20 від 21.09.2020 року) залишити без задоволення, рішення господарського суду Львівської області 19.08.2020 року у справі №914/911/20 без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Справу повернути в господарський суд Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя С.М. Бойко

Суддя В.М. Гриців