ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2020 р.м. ХарківСправа № 922/2421/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Підприємства об`єднання громадян "КОНТИНЕНТАЛЬ" Харківської обласної громадської організації "СОЮЗ ІНВАЛІДІВ ЧАЕС та АФГАНІСТАНУ", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "КПП ЦЕНТР", с. Черляни Львівської області
про визнання недійсним договору
за участю представників:

Позивача - Ірицян С.А. (довіреність № б/н від 23.06.2020 р.), ОСОБА_1 (паспорт серія МК № 795085 від 09.03.1998 р.)

Відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

03 серпня 2020 року Підприємство об`єднання громадян "КОНТИНЕНТАЛЬ" Харківської обласної громадської організації "СОЮЗ ІНВАЛІДІВ ЧАЕС та АФГАНІСТАНУ" звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "КПП ЦЕНТР" про визнання договору поставки № 547122 від 18.04.2019 р. недійсним.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін; призначено підготовче засідання на 25.08.2020 р. о 11:00. Ухвалою суду від 25.08.2020 р. підготовче засідання відкладено на 17.09.2020 о. о 11:15. Ухвалою суду від 17.09.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 24.09.2020 р. о 12:00. Ухвалою суду від 24.09.2020 р. розгляд справи відкладено на 20.10.2020 р. о 10:15.

Розгляд справи 20.10.2020 р. не відбувся у зв`язку з тим, що з 15.10.2020 р. суддя Жигалкін І.П. знаходився на лікарняному, про що свідчить листок непрацездатності.

29.10.2020 р. до канцелярії суду від Підприємства об`єднання громадян "КОНТИНЕНТАЛЬ" Харківської обласної громадської організації "СОЮЗ ІНВАЛІДІВ ЧАЕС та АФГАНІСТАНУ" надійшла заява (вх. № 25261) про відвід судді Жигалкіна І.П. від розгляду справи № 922/2421/20.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.10.2020 р. провадження у справі було зупинено до вирішення питання про відвід судді Жигалкіна І.П. від розгляду даної справи та передано заяву про відвід судді на автоматизований розподіл в порядку ч. 1 ст. 32 ГПК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2020 р., було визначено для розгляду даної заяви суддю Шарков Л.В.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.11.2020 р. (суддя Шарко Л.В.) було відмовлено в задоволенні заяви Підприємства об`єднання громадян "КОНТИНЕНТАЛЬ" Харківської обласної громадської організації "СОЮЗ ІНВАЛІДІВ ЧАЕС та АФГАНІСТАНУ" (вх. № 25261 від 29.10.2020 р.) про відвід судді Жигалкіна І.П.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.11.2020 р. було поновлено провадження по справі та розгляд її призначено на 19.11.2020 р. о 11:45.

Представник Позивача у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

19.10.2020 р. Позивач через канцелярію суду надав клопотання (вх. № 24268), в якому просить суд призначити по справі почеркознавчу експертизу в Харківському науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України, оскільки це експертне дослідження дасть можливість процесуально довести незаконно виконаного підпису в договорі поставки № 547122 від 18.04.2019 р. та підтвердить, як юридичний факт, незаконність цього договору. Але суд, розглянувши надане клопотання, вважає за необхідне відмовити в його задоволенні, оскільки згідно абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто, у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Також суд зазначає, що дане клопотання було подано Позивачем після того, як суд закрив підготовче проваження та перейшов до розгляду справи по суті.

Стосовно поданої Позивачем заяви про відвід судді (вх. № 25261 від 29.10.2020 р.), то суд зазначає, що розгляд суддею іншої справи не може бути підставою для відводу або самовідводу і не може свідчить про будь-яку упередженість.

18.11.2020 р. до канцелярії суду надано заяву (вх. № 26879) про долучення до матеріалів справи науково-правового висновку за запитом ОСОБА_1 від 05.11.2020 р. № 5-11/20-4. Відповідно ч. 8 ст. 80 ГПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Представник Відповідача у судове засідання не з`явився, 20.08.2020 р. через канцелярію суду надав відзив на позов (вх. № 19291), в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, зазначаючи, що договір поставки від 18.04.2019 р. № 547122 не може бути визнаний недійсним, оскільки факт підписання договору уповноваженим представником покупця не спростовано, покупцем вжито заходи зі схвалення такого правочину та його подальшим виконанням шляхом прийняття товару та підписання відповідних видаткових накладних, в яких міститься посилання на оспорюваний договір, а також здійснення часткової оплати за поставлений товар згідно умов договору. Також Відповідач вказує на те, що обставини, на які посилається позивач, не дають підстав для визнання договору поставки недійсним та спростовують наявність правових підстав для визнання правочину недійсним та у матеріалах справи відсутні всі належні, достатні та допустимі докази для підтвердження наявності обставин для визнання договору поставки недійсним.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує наступним.

18.04.2019 р. між ТОВ "КП Центр" та Підприємством об`єднання громадян "КОНТИНЕНТАЛЬ" Харківської обласної громадської організації "СОЮЗ ІНВАЛІДІВ ЧАЕС та АФГАНІСТАНУ" незаконно був підписаний договір поставки № 547122, вказуючи, що керівник Підприємства об`єднання громадян "КОНТИНЕНТАЛЬ" Харківської обласної громадської організації "СОЮЗ ІНВАЛІДІВ ЧАЕС та АФГАНІСТАНУ" ОСОБА_1 договір не підписував, підпис йому не належить. Але даний договір реально був підписаний неповноважною особою підприємства Позивача в квітні 2020 р. та дане підписання не було погоджено з керівником підприємства ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що керівник ОСОБА_1 текст та умови договору поставки не оговорював з директором ТОВ "КПП Центр" ОСОБА_2 та ніколи не був в с. Черляни, де нібито був підписаний договір, як зазначено в документі та Відповідач даний договір передав через свого менеджера в офіс Позивача тільки в квітні 2020 р.

Як передбачено п. 1.1. договору, постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Позивач вважає, що договір поставки № 547122 від 18.04.2019 р., який був підписаний в квітні 2020 р. неуповноваженою особою ПОГ "Континенталь" був необхідний ТОВ "КПП Центр" для незаконного нарахування коштів (боргу, штрафу, пені) та для звернення до суду.

Позивач не заперечує, що отримував запчастини до транспортних засобів, які були поставлені ТОВ "КПП Центр", але частина отриманих запчастин були неналежної якості. Також Позивач оплатив грошові кошти за поставлені запчастини Відповідачу платіжними дорученнями № 765 від 28.05.2020 р. та № 647 від 12.02.2020 р.

ПОГ "Континенталь" вказує на те, що всі запчастини, які продані ТОВ "КПП Центр" на підставі виданих накладних та частково оплачених ПОГ "Континенталь" надавались з порушенням законодавства без сертифікатів якості продукції.

Позивач на підтвердження своєї правової позиції посилається на порушення з боку ТОВ "КПП Центр" ст. 180 ГК України щодо відсутності узгодження предмету та ціни договору поставки № 547122 від 18.04.2019 р. Також він зазначає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов. Істотними умовами цього договору є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладанні даного договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору, але в даному випадку цього не відбулось.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд вирішив, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

18.04.2019 р. між ТОВ "КПП Центр" (постачальником) та Підприємством об`єднання громадян "КОНТИНЕНТАЛЬ" Харківської обласної громадської організації "СОЮЗ ІНВАЛІДІВ ЧАЕС та АФГАНІСТАНУ" (покупцем) було підписано договір поставки № 547122, за умовами якого постачальник зобов`язаний передати у власність покупця товар, а покупець - прийняти його та оплатити на умовах, визначених цим договором.

П. 10.1. договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання. Отже, укладання цього договору відповідно до змісту його положень здійснюється шляхом його підписання уповноваженими представниками сторін.

Як вбачається зі змісту договору, від імені постачальника зазначений договір підписаний директором ТОВ "КПП Центр" ОСОБА_2, від імені покупця - підписаний директором ПОГ "Континенталь" ОСОБА_1. Підписи сторін засвідчуються печатками покупця та постачальника, що засвідчують вірогідність підписів відповідних посадових осіб та наявність у них достатнього обсягу повноважень на підписання договору, що спростовує факт відсутності повноважень в особи, яка підписала договір поставки від 18.04.2019 р. за № 547122 від імені покупця.

Так, в позові Позивач стверджує та визнає ту обставину, що примірники договору поставки подані в офіс позивача для підпису. Такі примірники після підписання та засвідчення печаткою відповідача повернуті постачальнику в особі ТОВ "КПП Центр". Наявність підпису зі сторони покупця, засвідченої його печаткою на договорі дає достатні підстави вважати, що договір підписаний уповноваженим представником покупця. Зазначене також підтверджується підписаними, з печатками сторін видатковими накладними на суму 103172,46 грн. та часткова оплата Позивачем згідно виставлених рахунків за товари, поставлені за умовами договору поставки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

За ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, такої підстави для визнання договору недійсним як підписання договору представником з відсутністю відповідних на це повноважень чинним законодавством України не передбачено.

На підставі ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України передбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 610 ЦКУ визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.07.2020 р. по справі № 922/1704/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КПП ЦЕНТР" до Підприємства об`єднання громадян "КОНТИНЕНТАЛЬ" Харківської обласної громадської організації "СОЮЗ ІНВАЛІДІВ ЧАЕС та АФГАНІСТАНУ" про заборгованості в розмірі 78922,41 грн. за неоплату товару за оскаржуваним договором поставки № 547122 від 18.04.2019 р. позовні вимоги були задоволені повністю та стягнуто з Підприємства об`єднання громадян "КОНТИНЕНТАЛЬ" Харківської обласної громадської організації "СОЮЗ ІНВАЛІДІВ ЧАЕС та АФГАНІСТАНУ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КПП Центр" суму основного боргу в розмірі 62287,43 грн.; пеню в розмірі 3624,60 грн., три проценти річних в розмірі 552,90 грн., штраф в розмірі 12457,48 грн., а також суму судового збору у розмірі 2102,00 грн.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 13.10.2020 р. залишено без змін рішення господарського суду Харківської області від 01.07.2020 р.

В постанові Східний апеляційний господарський судом було визначено, що "предметом розгляду справи № 922/1704/20 є стягнення заборгованості (основного боргу, пені, штрафу, 3% річних) за договором поставки № 547122 від 18.04.2019 р.".

При встановлені факті та обставин справи, суд зазначає, що предметом розгляду справи № 922/2421/20 є визнання договору поставки №547122 від 18.04.2019 р. недійсним, а отже вона пов`язана зі справою за №922/1704/20.

Таким чином обставини, які були встановленні у справі №922/1704/20 не підлягають доказуванню у розумінні ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Позовні вимоги ТОВ "КПП Центр" базуються на договорі № 547122 від 18.04.2019 р. За змістом апеляційної скарги Відповідач наголошує, що керівник ОСОБА_1 договір поставки № 547122 від 18.04.2019 р. не підписував, у зв`язку з чим він є недійсним. Але ці посилання не приймаються до уваги судовою колегією, оскільки відповідно до приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доказів визнання договору недійсним станом на момент винесення постанови Східним апеляційним господарським судом матеріали справи не містять.

Поняття "презумпція правомірності провочину" полягає в тому, що будь-які сумніви з приводу дійсності правочину повинні трактуватись на користь його правомірності, з метою недопущення порушення прав інших сторін такого правочину та забезпечення стабільності цивільних правовідносин. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2018 р. у справі № 203/2612/13-ц).

Також суд, при вирішенні зазначеної справи звертає увагу щодо встановленого апеляційною інстанцією фактів справі №922/1704/20, де зазначено наступне: "Судова колегія звертає увагу, що зі змісту апеляційної скарги вбачається підтвердження відповідачем факту отримання від позивача запасних частин до транспортних засобів на загальну суму 64167,43 грн. Разом з тим, Східним апеляційним господарським судом НЕ ПРИЙМАЄТЬСЯ до уваги посилання скаржника на те, що частина отриманого товару є неналежної якості (наявні приховані недоліки), з огляду на підписання первинних документів без жодних зауважень. При цьому факт наявності прихованих недоліків не підтверджений відповідачем жодними належними та допустимими у контексті приписів ГПК України доказами.".

Таким чином суд звертає увагу на те, що обставини, які були надані Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог спростовані рішенням суду від 01.07.2020 по справі №922/1704/20 та залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 13.10.2020 р., мають силу преюдеційних фактів.

Щодо поданих заяв свідків (вх. № 20976 від 10.09.2020 р. та № 23464 від 08.10.2020 р.), суд не вбачає підстав для виклику свідків та зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 89 ГПК України, свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти. Зазначених обставин судом не вбачається.

За ст. 76 ГПК, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину "Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)", у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасіу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 525, 526, 610, 612, 625, 629 ЦК України, ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено "30" листопада 2020 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін