Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2020Справа № 910/9195/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Дьогтяр О. О., розглянувши у порядку загального позовного провадження господарську справу

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія";

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Центротранс";

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інноваційна транспортна компанія"

про визнання недійсним договору, визнання неправомірним користування майном

за участю представників сторін:

від позивача: Кулініч А. П.

від відповідачів-1, 2, 3: не з`явились

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду міста Києва із позовом звернулось Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця", позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія" (далі - ТОВ "ВТК", відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Центротранс" (далі - ТОВ "Центротранс", відповідач-2) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інноваційна транспортна компанія" (далі - ТОВ "ІТК", відповідач-3) про визнання недійсним договору надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р., визнання неправомірним користування майном.

У обґрунтування позову АТ "Українська залізниця" зазначає, що спірний договір містить ознаки удаваного правочину, оскільки був укладений з метою приховування іншого правочину - договору оренди рухомого складу (вагонів) залізниці. Також позивач вказав, що спірний договір суперечить Порядку розпорядження майном ПАТ "Укрзалізниці", затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1054 від 22.11.2017 р., та наказу ПАТ "Українська залізниця" № 071 від 10.02.2016 р., при цьому договір був підписаний посадовими особами АТ "Українська залізниця" без письмового дозволу правління АТ "Українська залізниця" на укладення значного правочину, тобто із перевищенням наданих повноважень, у зв`язку з чим користування відповідачами-2, 3 напіввагонами залізниці, якими надавались послуги перевезення вантажу, було протиправним.

У позові АТ "Українська залізниця" просить визнати недійсним договір про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р., а також визнати неправомірним користування ТОВ "Центротранс" та ТОВ "ІТК" напіввагонами АТ "Українська залізниця", переданими ТОВ "ВТК" на виконання договору про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2020 р. вказана позовна заява була прийнята до розгляду, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження, сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

У строк, встановлений законом, відповідач-1 (ТОВ "ВТК") надав відзив, у якому проти позову заперечив, вказав, що договір № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. був укладений з метою надання залізницею послуг з організації перевезення вантажу замовника, а не для передачі майна (вагонів) в оренду, що вже було встановлено Господарським судом у справі № 910/14272/17 та Господарським судом Одеської області у справі № 916/626/18. Зазначений правочин є дійсним, про що свідчить його подальше схвалення сторонами, він не був направлений на відчуження та/або списання майна залізниці, а тому обмеження повноважень підписантів з боку філії "Дарницький вагоноремонтний завод" ПАТ "Українська залізниця" не застосовується. Окремо відповідач вказав про неналежний спосіб захисту своїх прав, обраний позивачем в частині вимог щодо визнання неправомірним користування майном залізниці.

Представники відповідачів-2, 3 у визначений законом строк, продовжений на час карантину Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID- 19)" від 30.03.2020 р., відзиву не надали, свої заперечення щодо заявлених вимог не виклали. Позиція відповідачів-2, 3 з приводу даного позову суду невідома.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У судовому засіданні під час розгляду справи по суті представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та обґрунтував, просив їх задовольнити.

Представники відповідачів-1, 2, 3 у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань про відкладення або про розгляд справи у їх відсутність не надали. У минулому судовому засіданні представник відповідача-1 проти позовних вимог заперечив з підстав, зазначених у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі представників відповідачів-1, 2, 3.

Отже, розглянувши заяви учасників справи по суті спору, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача-1 в судовому засіданні, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з урахуванням наступного.

Установлено, що 11.07.2016 р. між АТ "Українська залізниця" в особі заступника начальника філії "Дарницький вагоноремонтний завод" ПАТ "Українська залізниця" Ділігодіним Є. В. та головного інженера цієї філії Повхом Ю. І. (виконавець) та ТОВ "Вантажна транспортна компанія" в особі директора Гарлицької М. А. (замовник) був укладений договір про надання послуг № 07/16/11/01-Р (далі - договір). Відповідно до п. 1.1 цього договору виконавець від свого імені та за рахунок замовника надає послуги з організації перевезень вантажів напіввагонами, власності виконавця (далі - вагони).

Договір набирає чинності з дати підписання обома сторонами та діє 1 рік, а в частині проведення розрахунків за надані послуги - до повного здійснення розрахунків. Строк дії договору може змінюватись за згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до цього договору (пункт 10.1).

Судом встановлено, що на виконання умов указаного договору у період з 14.07.2016 р. по 14.07.2017 р. АТ "Українська залізниця" передала ТОВ "ВТК" напіввагони загальною кількістю 183 одиниці, що підтверджується наявними у справі актами подачі/повернення №№ 1- 70 за вказаний період.

У подальшому частину напіввагонів кількістю 31 одиниця ТОВ "ВТК" повернуло залізниці, про що свідчать акти подачі/повернення вагонів № 71 від 17.07.2017, № 72 від 18.07.2017, № 73 від 19.07.2017, № 74 від 19.07.2017.

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ "Українська залізниця" зазначило, що договір про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. є удаваним правочином, оскільки був укладений з метою приховування іншого правочину, направленого на передачу вагонів залізниці в оренду ТОВ "ВТК".

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто правомірність правочину презюмується. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 1 статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст. 235 ЦК України).

Тобто за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників. У такій ситуації йдеться про два правочини: один удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. Відповідно, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином.

Оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 29.10.2019 у справі № 910/15197/18, від 11.03.2020 у справі № 923/658/19.

Таким чином, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

У якості ознак удаваності спірного договору АТ "Українська залізниця" наводить пункти 1.2, 2.1.2, 3.1, 3.2, 3.3, 3.6 цього договору, які на його думку свідчать про укладення договору оренди, а саме: містять умови щодо визначення індивідуального майна, переданого замовнику у користування; умови передачі та повернення цього майна, умови оплати за одиницю рухомого складу (напіввагонів) та строк користування ним.

За змістом ст. 283 ГК України, ст. 759, 760 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Об`єктом оренди можуть бути інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Частиною 1 ст. 284 ГК України визначені істотні умови договору оренди, якими є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних нарахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Істотними умовами договору надання послуг є найменування послуг, строки надання, ціна, порядок розрахунків.

Так, відповідно до п. 1.1 договору № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. виконавець від свого імені та за рахунок замовника надає послуги з організації перевезень вантажів піввагонами, власності виконавця. Кількість вагонів для здійснення послуги, їх номери, модель, дата та станція початку здійснення перевезення, дата та станція повернення вагону після здійснення перевезення відображаються в актах подачі/повернення вагонів (п. 1.2 договору).

Послуги надаються тільки для перевезення вантажів, дозволених до перевезення у напіввагонах згідно з Правилами перевезень вантажів залізничним транспортом України та угод про залізничні міжнародні сполучення (п. 1.3 договору). Послуги надаються на території України (крім станцій АР Крим), країн СНД та Балтії, при цьому одна зі станцій (навантаження або вивантаження) повинна знаходитись в межах України. Станцією закінчення здійснення перевезення (надання послуг) не може бути станція, яка знаходиться в межах тимчасово окупованих територій, що визначені чинним законодавством України; територій Донецької, Луганської областей в географічних межах цих адміністративно-територіальних одиниць (п. 1.4 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору виконавець протягом строку дії договору розглядає письмові заявки замовника на перевезення, складає акти наданих послуг; направляє на станції відправлення, переадресування вантажу на прикордонні території відповідні повідомлення для забезпечення подачі вагонів під завантаження відправнику. Виконавець має право за погодженням із замовником обирати або змінювати порядок перевезення вантажу; контролює відстеження за проходженням завантажених вагонів, наданих замовнику; для організації перевезень вантажів, вказаних в замовленнях замовника, виконавець надає технічно справний рухомий склад.

Відповідно до п. 2.2.3 договору замовник завчасно, за 7 днів до дати подачі вагонів, відправляє виконавцю заявку відповідно до місячного плану перевезень, узгодженого з залізницею у відношенні перевезення, яке планується.

Згідно з п. 2.2.6 договору замовник у відповідності з інструкціями виконавця забезпечує оформлення накладних УМВС, заповнення перевізних документів, своєчасне надання заявок на станції відвантаження із зазначенням необхідних у них даних. Замовник без затримки інформує виконавця про всі обставини, які перешкоджають відправці та просуванню вагонів, надає по запиту виконавця необхідну інформацію (п. 2.2.9 договору).

Розділом 3 договору сторони погодили порядок розрахунків сторін, а саме: розрахунок ставки за кожен вагон за кожну добу визначається протоколом договірної ціни, який є невід`ємною частиною договору (додаток № 1) (пункт 3.1). Місячна вартість надання послуг перераховується на підставі актів подачі/повернення вагонів; період надання послуг починається з дати підписання акта подачі/повернення вагонів (пункт 3.3); сплата за надання виконавцем послуги у поточному періоді (календарному місяці) здійснюється замовником згідно з умовами цього договору відповідно до кількості вагонів, якими надається послуга, на підставі актів подачі/повернення вагонів (додаток № 2) (пункт 3.2 у редакції додаткової угоди № 1 від 31.10.2016); оплата послуг виконавця здійснюється замовником в національній валюті України шляхом 100 % передоплати вартості послуг за поточний період (календарний місяць) надання послуг протягом перших 5-ти календарних днів місяця, в якому будуть надаватись послуги, за реквізитами, зазначеними у розділі 12 цього договору. Оплата послуг виконавця здійснюється відповідно до умов цього договору, та кількості вагонів, якими надається послуга, станом на перше число місяця, за який здійснюється передоплата, згідно з актами подачі/повернення вагонів і ставкою, визначеною протоколом узгодження договірної ціни, що діє на дату здійснення передоплати (пункт 3.5 у редакції додаткової угоди від 31.10.2016 № 1); щомісячна вартість послуг визначається з розрахунку ставки за кожен вагон за кожну добу періоду надання послуг (додаток № 3), згідно з протоколами узгодження договірної ціни (додаток 1) та нараховується на підставі актів подачі/повернення вагонів (пункт 3.6).

Отже, дослідивши зміст указаного договору, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини щодо надання залізницею послуг з перевезення вантажу замовника (ТОВ "ВТК"), оскільки предметом спірного договору є транспортні послуги за заявками замовника щодо доставки ввірених виконавцеві (АТ "Українська залізниця") матеріальних цінностей (вантажу) рухомим складом (напіввагонами) залізниці до пункту призначення.

Відповідно до статті 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За змістом статтей 909 ЦК України, 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Виходячи з наведених приписів закону слід зазначити, що умови укладеного між сторонами спірного договору вказують на укладення договору про надання послуг з перевезення та не містять ознак договору оренди, де предметом угоди є надання індивідуально визначеного майна лише у користування. Зокрема, згідно із умовами вказаного договору (п. 1.1, 1.2, 2.2.3, 2.2.6, 2.2.9) виконавцем надаються послуги перевезення власними транспортними засобами (напіввагонами) згідно із заявками замовника на перевезення. При цьому зазначення у актах подачі/повернення вагонів ідентифікаційних ознак вагонів (номеру, моделі) свідчить лише про те, що послуги перевезення мали надаватись саме цими (конкретними) вагонами. Далі, у вказаних актах сторони погодили станцію, з якої має розпочатись перевезення та дату початку такого перевезення, у той час, як істотною умовою договору оренди є визначення сторонами конкретного терміну (з - по/до), на який передається майно у користування, що у даному випадку не передбачено.

Стосовно умов відплатності за спірним договором суд зазначає, що у пунктах 2.1.2, 3.1, 3.2, 3.3, 3.6 договору сторони погодили порядок розрахунків за кожну надану послугу, після надання якої виконавцем складається рахунок на оплату та акт наданих послуг з нарахуванням суми платежу в залежності від обсягу наданої послуги та її вартості. Визначені цими пунктами умови є істотними умовами, характерними саме для договору надання послуг, зокрема, договору перевезення. Натомість, істотною умовою договору оренди є орендна плата (з урахуванням її індексації) встановлена на увесь (або частину) термін оренди майна. При цьому такої умови договору оренди, як порядок використання амортизаційних нарахувань, договір № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. взагалі не передбачає.

Крім того, факт укладення сторонами саме договору перевезення та обставини його виконання були встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 р. у справі № 910/14272/17, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 07.02.2018 р., за позовом ТОВ "ВТК" до ПАТ "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод" про зобов`язання виконати умови договору, а також рішенням Господарського суду міста Одеської області від 19.07.2018 р. у справі № 916/626/18, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 19.03.2019 р., за позовом ПАТ "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод" до ТОВ "ВТК" про витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити певні дії, та за зустрічним позовом ТОВ "ВТК" до ПАТ "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод" про зобов`язання вчинити певні дії.

Так, у справі № 910/14272/17 суди встановили факт порушення залізницею в особі філії "ДВРЗ" зобов`язань за договором № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р., що полягали у наданні виконавцем послуг перевезення не в повному обсязі. Зокрема, Верховним Судом було встановлено, що протягом строку дії договору (у період з 11.07.2016 по 11.07.2017) ТОВ "ВТК" надавало залізниці заявки на перевезення, натомість, останньою не було надано замовнику погодженої кількості напіввагонів під завантаження та самих послуг з організації перевезень. При цьому суд дійшов висновку, що закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язань залізниці, які виникли внаслідок його укладення та не були виконані на момент припинення договору, а також не звільняє сторони від виконання обов`язків, які виникли внаслідок його укладення, зокрема, від виконання зобов`язань за договором щодо надання залізницею відповідних послуг ТОВ "ВТК".

Також рішенням Господарського суду міста Одеської області від 19.07.2018 р. у справі № 916/626/18, яке набрало законної сили, були встановлені обставини, що після закінчення дії договору № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. ПАТ "Українська залізниця" в особі філії "ДВРЗ" продовжило надання замовнику послуг з організації перевезень, що підтверджувалось фактом прийняття виконавцем (залізницею) попередньої оплати від замовника, виставленням залізницею рахунків на оплату та підписанням всіх актів наданих послуг із посиланням на договір від 11.07.2016 № 07/16/11/01-Р, однак, оскільки послуги з перевезення залізницею було надано ТОВ "ВТК" не у повному обсязі, то суд зобов`язав ПАТ "Українська залізниця" передати замовнику під завантаження 880 вагонів.

Частиною 4 ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вищевказаними рішеннями були встановлені обставини укладення та виконання сторонами договору № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. з надання послуг перевезення, а тому твердження позивача, що сторони мали на меті укласти інший правочин - договір оренди є неспроможними та безпідставними.

Щодо другої підстави визнання недійсним договору № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. - його вчинення посадовими особами філії "Дарницький вагоноремонтний завод" АТ "Українська залізниця" із перевищенням повноважень, а саме - укладення договору заступником начальника філії "Дарницький вагоноремонтний завод" АТ "Українська залізниця" Ділігодіним Є. В. та головним інженером цієї філії Повхом Ю. І. без отримання дозволу правління АТ "Українська залізниця" на його укладення суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Якщо правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, то такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою (ст. 241 ЦК України). Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р. наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Верховний Суд у постанові від 16.05.2018 по справі № 910/1163/17 роз`яснив, що схвалення може відбутися, як і в формі мовчазної згоди, так і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину. Тому судом при розгляді справи має бути з`ясовано, чи було у подальшому схвалено оспорюваний договір особою, від імені якої його вчинено.

Як вже зазначалось, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 р. у справі № 910/14272/17, а також рішенням Господарського суду міста Одеської області від 19.07.2018 р. у справі № 916/626/18, які набрали законної сили, було встановлено, що договір перевезення, вчинений від її імені заступником начальника Ділігодіним Є. В. та головним інженером Повхом Ю. І. був прийнятий до виконання, а саме - у період з липня 2016 р. по квітень 2018 р. залізниця надавала ТОВ "ВТК" послуги з організації перевезень, отримувала за це плату від замовника, виставляла рахунки на оплату та підписувала усі акти наданих послуг за указаний період із посиланням на договір № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р.

За таких обставин визнати недійсним спірний договір, який у подальшому був схвалений юридичною особою незалежно від повноважень представника цієї особи, неможливо.

Окрім того суд відхиляє доводи позивача про наявність обмежень повноважень у посадових осіб філії "ДВРЗ" на підписання спірного договору та необхідність отримання згоди правління АТ "Українська залізниця" на укладення цього договору.

Так, за приписами ч. 1, 3 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, що діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності.

Судом встановлено, що договір надання послуг перевезення № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. був підписаний від імені філії "ДВРЗ" ПАТ "Українська залізниця" заступником начальника філії Ділігодіним Є. В. та головним інженером цієї ж філії Повхом Ю. І., які діяли на підставі довіреностей № 944 від 19.04.2016 р. та № 122 від 19.02.2016 р. (відповідно), про що зазначено в преамбулі вказаного договору надання послуг.

Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Тобто за приписами вказаної статті представництво виникає на підставі договору, закону чи інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватись на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Стаття 246 ЦК України визначає, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Так, матеріали справи свідчать, що наказом ПАТ "Українська залізниця" № 132 від 26.02.2016 р. було затверджене Положення про філію "Дарницький вагоноремонтний завод" (далі - Положення). Відповідно до п. 5.1 Положення керівництво філією здійснюється директором філії. Директор філії діє на підставі довіреності, виданої ПАТ "Українська залізниця" (далі - товариство), у якій визначаються межі та обсяг повноважень на виконання дій від імені товариства (п. 5.3).

Директор філії на підставі довіреності та у межах своїх повноважень укладає, змінює та розриває договори, контракти, угоди, інші правочини від імені товариства, в межах повноважень делегованих товариством; має право, в порядку передоручення видавати довіреності від імені товариства керівникам підрозділів та іншим працівникам філії, з урахуванням вимог, встановлених цим Положенням (п. 5.5 Положення).

Пунктом 5.7 вказаного Положення визначено, що будь-які договори, довіреності, інші вихідні документи щодо листування з третіми особами, а також банківські та фінансові документи від імені товариства вважаються належним чином укладеними (вчиненими) та мають юридичну силу для філії, товариства та третіх осіб виключно у разі, коли вони укладені (вчинені) з дотриманням правила двох підписів (скріплені двома підписами щонайменше двох посадових осіб філії) уповноважених на це посадовими особами філії, які діють на підставі довіреності, виданої товариством (керівник та заступник керівника філії, іншого структурного підрозділу філії або іншою уповноваженою на це особою філії, тощо).

Установлено, що 19.02.2016 р. АТ "Українська залізниця" видало довіреність, якою уповноважено начальника філії "ДВРЗ" Кузнецова Є. М. та головного інженера філії Повха Ю. І. вчиняти правочини, укладати, змінювати та розривати будь-які договори в межах діяльності філії (п. 18); видавати в установленому порядку довіреності від імені довірителя працівникам філії, іншим особам у порядку передоручення (п. 20). Термін дії вказаної довіреності встановлений до 26.10.2016 р. (відповідно).

Також встановлено, що 19.04.2016 р. начальником філії "ДВРЗ" Кузнецовим Є. М. та головним інженером філії Повхом Ю. І. була видана довіреність із терміном дії до 26.10.2016 р. на уповноваження заступника начальника філії "ДВРЗ" Ділігодіна Є. В. вчиняти правочини, укладати, змінювати та розривати будь-які договори в межах діяльності філії (п. 13).

Отже, за висновком суду договір надання послуг перевезення № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. був підписаний позивачем з дотриманням правил двох підписів, уповноваженими на це посадовими особами - заступником начальника філії "ДВРЗ" Ділігодіним Є. В. та головним інженером філії Повхом Ю. І., які діяли на підставі довіреностей, виданих АТ "Українська залізниця" та начальником філії "ДВРЗ" (уповноваженого АТ "Українська залізниця" на видачу такої довіреності) та мали необхідний обсяг дієздатності.

Щодо посилань на відсутність згоди правління АТ "Українська залізниця" на підписання договору № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р., суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено судом, директор філії на підставі довіреності та у межах своїх повноважень укладає, змінює та розриває договори, контракти, угоди, інші правочини від імені товариства, в межах повноважень делегованих товариством (п. 5.5 Положення).

Відповідно до п. 5.6 Положення у випадку, коли виконання зазначених у пункті 5.5 цього Положення повноважень передбачає витрату грошових коштів, розпорядження майном, у тому числі його відчуження, списання, та/або укладення договорів (у тому числі й з одним контрагентом та/або щодо одного класу товарів/робіт/послуг сукупно за 1 рік) на суму більше, ніж еквівалент 100 000 доларів США за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату вчинення такої витрати, розпорядження (відчуження, списання), керівник філії має право здійснювати такі дії після отримання попереднього письмового дозволу правління товариства.

Проте, слід звернути увагу на те, що цими положеннями передбачено отримання попереднього письмового дозволу від правління на укладення угод, які передбачають витрату грошових коштів або розпорядження майном залізниці (відчуження, списання), на суму більше, ніж еквівалент 100 000 доларів США за офіційним курсом НБУ. У той час, як за змістом статтей 909 ЦК України, 307 ГК України та договору перевезення № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. залізниця мала отримати плату за послуги перевезення.

Тобто, предметом спірного договору було надання позивачем послуг та отримання за їх надання грошових коштів, а не їх витрачання, відтак - доводи АТ "Українська залізниця" і в цій частині є безпідставними.

Щодо тверджень залізниці про невідповідність договору № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. вимогам Порядку розпорядження майном Акціонерного товариства "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1054 від 22.11.2017 р., та наказу ПАТ "Українська залізниця" № 071 від 10.02.2016 р., якими було заборонено вчиняти будь-які дії із рухомим складом залізниці, у тому числі передачу його в оренду, суд не приймає та зазначає наступне.

Так, зі змісту внутрішнього наказу ПАТ "Українська залізниця" № 071 від 10.02.2016 р. вбачається, що він регулює відносини, зокрема, щодо списання, відчуження, передачі в оренду, безоплатне користування основних засобів та нематеріальних активів, закріплених за залізницею на праві господарського відання, внесених до статутного капіталу товариства.

Однак, як вже було встановлено судом, спірний договір № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. був укладений з метою організації залізницею перевезень залізничним транспортом (напіввагонами) вантажу замовника, а не з оренди рухомого складу залізниці, тому положення цього наказу не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах. При цьому вищевказаний Порядок розпорядження майном залізниці був затверджений 22.11.2017 р., тобто вже після укладення сторонами договору № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р.

Згідно зі ст. 73, 74, 76 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Указані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позивач не довів належними та вірогідними доказами тих обставин, що договір перевезення № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. є удаваним правочином та з боку філії "ДВРЗ" АТ "Українська залізниця" був підписаний посадовими особами із перевищенням повноважень та без згоди правління АТ "Українська залізниця". Натомість суд вважає, що позивач на власний розсуд трактує положення спірного договору та робить свідомо перекручені висновки щодо укладення договору оренди.

З урахуванням викладеного позовні вимоги АТ "Українська залізниця" про визнання договору недійсним задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання неправомірним користування ТОВ "Центротранс" та ТОВ "ІТК" напіввагонами залізниці, переданими залізницею у користування ТОВ "ВТК" за договором № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р., суд зазначає наступне.

Так, на думку позивача користування напіввагонами (поданими залізницею за актами з № 1 по № 74) ТОВ "Центротранс" здійснювалось відповідно до накладних №№ 34155408 від 04.07.2019 р., № 34158022 від 05.07.2019 р., 34164822 від 05.07.2019 р., 42309229 від 16.07.2019 р., 45875713 від 16.07.2019 р., 42331561 від 17.07.2019 р., 42336115 від 18.07.2019 р., а ТОВ "ІТК" - згідно із накладними №№ 42749986 від 17.12.2017 р., 4275000 від 17.12.2017 р., 42884189 від 26.09.2017 р., 42884205 від 26.09.2017 р., 42884221 від 26.09.2017 р., 428889030 від 27.09.2017 р., № 53420147 від 16.12.2017 р.

Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які докази передачі відповідачем-1 (ТОВ "ВТК") у користування ТОВ "Центротранс" та ТОВ "ІТК" вагонів, визначених актами подачі з № 1 по № 74.

Крім того, зі змісту накладних №№ 34155408 від 04.07.2019 р., № 34158022 від 05.07.2019 р., 34164822 від 05.07.2019 р. вбачається, що відправником вантажу за цими накладними виступила філія "ДВРЗ" АТ "Українська залізниця", а платником цих послуг перевезення було ТОВ "Центротранс". При цьому у накладних №№ 42309229 від 16.07.2019 р., 45875713 від 16.07.2019 р., 42331561 від 17.07.2019 р., 42336115 від 18.07.2019 р., 42749986 від 17.12.2017 р., 4275000 від 17.12.2017 р., 42884189 від 26.09.2017 р., 42884205 від 26.09.2017 р., 42884221 від 26.09.2017 р., 428889030 від 27.09.2017 р., № 53420147 від 16.12.2017 р. взагалі не ідентифіковано, які саме вагони відправлялись за ними (відсутня відомість вагонів).

Окремо слід зазначити про недоречність посилань позивача на п. 9.1 спірного правочину, за яким жодна зі сторін не має права передавати третій стороні без письмової згоди другої сторони свої права та обов`язки, оскільки це положення договору стосується прав та обов`язків залізниці, як перевізника вантажу замовника, та ТОВ "ВТК", як замовника такого перевезення вантажу, а ні в якому разі не передачі вагонів іншій особі у користування, як трактує дане положення позивач.

Таким чином суд вважає, що позивач не довів належними, допустимими та вірогідними, у розумінні ст. 73-79 ГПК України, доказами обставин передачі ТОВ "ВТК" напіввагонів у користування відповідачам-2,3, відповідно - і неправомірність такого використання, відтак, позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що у позові АТ "Українська залізниця" слід відмовити у повному обсязі.

У разі відмови у задоволенні позову витрати по сплаті судового збору за правилами ст. 129 ГПК України покладаються на позивача, зокрема, зі сплати позивачем судового збору за подачу позову, апеляційної скарги від 02.08.2019 р. та касаційної скарги ТОВ "ВТК" від 23.10.2019 р., поданих на ухвалу суду про повернення позовної заяви без розгляду.

Щодо розподілу витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, суд зазначає, що вказане питання буде вирішено в окремому порядку, визначеному господарським процесуальним законом, після ухвалення судового рішення у даній справі, за заявою відповідача, яка була ним подана до закінчення судових дебатів.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія", Товариства з обмеженою відповідальністю "Центротранс" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інноваційна транспортна компанія" про визнання недійсним договору, визнання неправомірним користування майном.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія" (65009, м. Одеса, вул. Академічна, 29Б, офіс 8, каб. № 2; ідентифікаційний код 40362398) судовий збір за розгляд касаційної скарги у сумі 3 842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн. 00 коп.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошені його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 19 листопада 2020 року.

Повний текст рішення складений 30 листопада 2020 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.