РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.12.2020 Справа № 910/3117/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа - Гарант"

про стягнення відшкодування у розмірі 3 577, 00 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Український страховий стандарт" (далі - позивач) подало до Господарського суду міста Києва позовну заяву до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа - Гарант" (далі - відповідач) про стягнення 3 577, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що на підставі Договору добровільного страхування транспортного засобу № 0112-0101-2116 від 12.07.2018 внаслідок настання страхової події - дорожньо - транспортної пригоди, позивачем виплачено відшкодування власнику пошкодженого застрахованого ним автомобіля марки Toyota, державний номерний знак НОМЕР_1 , а тому, відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, позивач отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу Ford, державний номерний знак НОМЕР_2 , застрахована у Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа - Гарант", а тому позивач зазначає, що обов`язок з відшкодування збитків в межах фактичних затрат покладається на відповідача. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 судом відкрито провадження у справі № 910/3117/20; вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено відповідачу строки для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

18.03.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Моторно (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація на запит.

31.03.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог та вказав на те, що позивачем не доведено наявність у діях ОСОБА_1 вини у вчинені адміністративного правопорушення, а тому у відповідача не виникає цивільно - правової відповідальності відповідно до закону.

Згідно з ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12.07.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (далі - страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нові Авто» (далі - страхувальник) укладено договір добровільного страхування транспортного засобу № 0112-0101 - 2116, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом "Toyota Highlander", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 .

20.04.2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Toyota Highlander", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля "Ford", державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_1 .

Згідно звіту № 45325 від 25.05.2019 про визначення вартості матеріального збитку, складеного ТОВ «Брітіш Авто Клаб Асістанс» вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля "Toyota Highlander", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 склала 4 158, 15 грн.

Страховим актом № 10152 від 15.10.2019 дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 20.04.2019, в результаті якого було пошкоджено транспортний засіб "Toyota Highlander", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 визнано позивачем страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 3 577, 00 грн.

На підставі платіжного доручення № 5617 від 16.10.2019 позивачем здійснено виплату страхового відшкодування страхувальнику в розмірі 3 577, 20 грн. (копія міститься в матеріалах справи).

Як свідчать матеріали справи, цивільна відповідальність власника наземного транспортного засобу "Ford", державний реєстраційний номер НОМЕР_4 застрахована відповідачем згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5302184.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Так, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з останнього страхового відшкодування в порядку регресу в сумі 3 577, 00 грн., як до особи, яка відповідальна за заподіяні збитки, оскільки, за твердженням позивача, ДТП, наслідки якої визнано позивачем страховим випадком та здійснено виплату суми страхового відшкодування, сталося саме з вини особи, яка керувала транспортним засобом, цивільно-правова відповідальність якої застрахована у відповідача.

При зверненні до суду з даним позовом позивач, як на доказ, що підтверджує вину ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом "Ford", державний реєстраційний номер НОМЕР_5 в ДТП, яке мало місце 20.04.2019 посилається на постанову Дарницького районного суду міста Києва від 19.06.2019 (копія міститься в матеріалах справи).

Так, судом встановлено, що постановою Дарницького районного суду міста Києва від 19.06.2019 у справі № 753/9126/19 провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбачених ст. 124 КУпАП.

Крім того, в постанові Дарницького районного суду міста Києва від 19.06.2019 у справі № 753/9126/19 вказано, що доказів, які би підтверджували факт порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, що спричинили пошкодження транспортних засобів, зокрема п.13.1 ПДР, а також даних, які би спростовували твердження останнього щодо відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, в матеріалах справи відсутні, не здобуто таких даних і під час розгляду справи в суді. Само по собі складення протоколу про адміністративне правопорушення за відсутності інших даних, на підтвердження наявності складу адмінправопорушення, не є підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Водночас, суд звертає увагу, що постанова Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/9126/19 від 19.06.2019 не може бути належним доказом на підтвердження факту вини ОСОБА_1 в скоєнні ДТП, яке мало місце 20.04.2019, з огляду на те, що зазначена постанова не містить даних щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, або будь-якої іншої особи.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 221 Кодексу України про адміністративні правопорушення виключно судами розглядаються справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 124 КУпАП (порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна).

Отже, факт наявності або відсутності вини особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлюється судом, який розглядає справу про адміністративне правопорушення в порядку, встановленому КУпАП України.

Відтак, наявність вини ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом "Ford", державний реєстраційний номер НОМЕР_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, а саме порушення Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, має бути підтверджена відповідним судовим рішенням, прийнятим за правилами Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутній відповідний судовий акт, на підставі якого суд може дійти до беззаперечного висновку про порушення водієм відповідача Правил дорожнього руху, внаслідок якого сталася дорожньо-транспортна пригода.

В силу приписів ч. 1 ст. 221, ч. 1 ст. 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення належним доказом вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.124 цього ж Кодексу є постанова судді районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом "Ford", державний реєстраційний номер НОМЕР_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, в результаті якого було пошкоджено застрахований у позивача транспортний засіб "Toyota Highlander", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та обов`язку відповідача сплатити позивачу суму виплаченого страхового відшкодування, як страховика транспортного засобу, яким було пошкоджено застрахований позивачем транспортний засіб.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 грн. в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України

Відповідачем було подано до суду докази, якими підтверджується надання Адвокатським бюро «Лідії Поліщук» професійної правничої допомоги відповідачу у суді першої інстанції, зокрема, договір про надання правової допомоги № 01Б-1/90 від 21.01.2020, Додаткову угоду № 1 до Договору надання правової допомоги № 01Б-1/90 від 21.01.2020, розрахунок № 1 від 16.03.2020, рахунок № 6.03 від 16.03.2020, платіжне доручення № ID - 136688 від 17.03.2020, акт виконаних робіт № 7.03 від 20.03.2020, ордер серії КС № 502838 від 21.01.2020, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 6202/10.

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Український страховий стандарт" заперечень щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/3117/20 у визначеному відповідачем розмірі не подало.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч.ч.1, 2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.126 Господарського процесуального України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Як вбачається з наявних в матеріалах справи заперечень позивача, останній надав суду контррозрахунок вартості наданої відповідачу професійної правничої допомоги, заперечення щодо часу, який необхідний для надання означених послуг.

Аналіз наведених норм ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України, а також норм ст.129 цього кодексу, дає підстави для висновку що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Крім того при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, перелічені Адвокатським бюро «Лідії Поліщук» у акті виконаних робіт від 20.03.2020 послуги були надані відповідачу, а отже, відповідно до вимог ст.74 Господарського процесуального кодексу України відповідачем доведено надання йому професійної правничої допомоги.

З огляду на те, що такі витрати у сумі 5 000, 00 грн. є співмірними із наданим Адвокатським бюро обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг, а також відсутність заперечень позивача щодо стягнення вказаної суми, суд дійшов висновку про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" на користь відповідача 5 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, з урахуванням всього вищенаведеного у сукупності, заява Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант» про розподіл судових витрат підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» відмовити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" (04073, м. Київ, Провулок Балтійський, буд. 20; ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа - Гарант" (01133, м. Київ, Бульвар Лесі Українки, буд. 26; ) 5 000 (п`ять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Згідно з п.п.17.5 п.17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 02.12.2020.

Суддя М.Є.Літвінова