ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2020 р. Справа№ 910/4902/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Дикунської С.Я.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 18.11.2020.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича

на рішення Господарського суду міста Києва

від 23.06.2020 (повний текст складено 30.06.2020)

у справі №910/4902/20 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Семенюка Василя Васильовича

до Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича

про стягнення 238 286,10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Семенюк Василь Васильович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи (далі - відповідач, скаржник) про стягнення 238 286,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов Додаткової угоди від 19.09.2019 про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019 не здійснив повернення обумовлених вказаною додатковою угодою грошових коштів у визначений строк, в зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 201 280,00 грн. В зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 756,85 грн. Посилаючись на п.4.5., 8.8. Договору позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 36 249,25 грн. - збитків, завданих в результаті здійснення позивачем витрат за проведення рекламної компанії в соціальній мережі Facebook.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича на користь Фізичної особи-підприємця Семенюка Василя Васильовича 201 280 (двісті одну тисячу двісті вісімдесят) грн. 00 коп. - суму основного боргу, 754 (сімсот п`ятдесят чотири) грн. 82 коп. - 3 % річних, 3030 (три тисячі тридцять) грн 52 коп - витрати по сплаті судового збору та 11 960 (одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят) грн. 00 коп. - витрати на послуги адвоката.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Фізична особа-підприємець Гончаров Микола Сергійович звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 у справі №910/4902/19 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме: в частині стягнення із Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича грошові кошти у сумі 54 826,46 грн. за Додатковою угодою від 19 вересня 2019 року про розірвання Договору №2019-02 іР від " 29" січня 2019 року, 414,58 грн. - 3% річних, 822, 08 грн. - судовий збір, стягнути із Фізичної особи-підприємця Семенюка Василя Васильовича на користь Фізична особа-підприємець Гончаров Микола Сергійович 3 465,00 грн. - за понесені послуги адвоката у суді першої інстанції, а в інший частині залишити без змін.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Зокрема скаржник зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини справи, а саме не встановив, що позивачем не доведено переведення грошових коштів на рахунок відповідача за загальну суму 278600, 00 грн., яка зазначається у пункті 2 Додаткової угоди від 19.09.2019 про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2020 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 у справі № 910/4902/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Михальської Ю.Б., Дикунської С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 у справі № 910/4902/20. Призначено справу до розгляду на 21.09.2020.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/4902/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2020 для розгляду справи № 910/4902/20 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Дикунська С.Я., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 у справі №910/4902/20 прийнято до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксова В.В., судді: Дикунської С.Я., Яковлєва М.Л. Призначено справу до розгляду на 18.11.2020.

18.11.2020 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про включення до складу судових витрат понесені позивачем ,у зв`язку із переглядом Північним апеляційним господарським судом рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 у справі №910/4902/20.

18.11.2020 від відповідача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшло клопотання про зупинення провадження. В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач зазначає, що у провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/932/20 за позовною заявою Гончарова Миколи Сергійовича до Семенюка Василя Васильовича про визнання недійсним пунктів Додаткової угоди від 19.09.2019, розгляд якої ще не закінчився.

В судовому засіданні 18.11.2020 представник відповідача підтримав заявлене клопотання про зупинення провадження, а також підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив скасувати частково рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 у справі №910/4902/19 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме: в частині стягнення із Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича грошові кошти у сумі 54 826,46 грн. за Додатковою угодою від 19 вересня 2019 року про розірвання Договору №2019-02 іР від " 29" січня 2019 року, 414,58 грн. - 3% річних, 822, 08 грн. - судовий збір, стягнути із Фізичної особи-підприємця Семенюка Василя Васильовича на користь Фізична особа-підприємець Гончаров Микола Сергійович 3 465,00 грн. - за понесені послуги адвоката у суді першої інстанції, а в інший частині залишити без змін.

В судовому засіданні 18.11.2020 представник позивача заперечив проти заявленого клопотання відповідача про зупинення провадження, а також заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 у справі №910/4902/20 залишити без змін.

Зупинення провадження у справі - це перерва у розгляді справи на невизначений строк. У разі зупинення провадження у справі припиняється здійснення процесуальних дій у такій справі.

Статтею 227 ГПК України передбачено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Таким чином, підставою для зупинення провадження у справі є об`єктивна неможливість розгляду господарської справи до вирішення пов`язаної справи іншим судом.

При цьому для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати, як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду справи. Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, ще мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи певної черговості розгляду вимог тощо. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 918/926/17.

Згідно з пунктом 5 частини першої ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

При цьому пов`язаною зі справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення. Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для такого господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Водночас, сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у іншій справі (№902/932/20). Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Водночас, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла до переконання про відсутність об`єктивної неможливості розгляду даної господарської справи до вирішення пов`язаної справи іншим судом, у зв`язку із чим колегія суддів дійшла висновку, що клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні 18.11.2020 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 29.01.2019 між фізичною особою-підприємцем Семенюком Василем Васильовичем (замовник) та фізичною особою-підприємцем Гончаровом Миколою Сергійовичем (виконавець) укладено Договір №2019-02 іР від 29.01.2019 (далі - договір).

Відповідно до п.1.1. Договору за завданням замовника виконавець зобов`язується надати замовнику маркетингові послуги, провести маркетингові дослідження, а також провести первинне налаштування рекламних каналів з метою просування продукту/послуги замовника в мережі Інтернет (надалі за текстом - послуги), а замовник зобов`язується приймати та оплачувати такі послуги в порядку та на умовах, які визначені цим договором. Способом надання послуг та консультацій є: поетапна, послідовна теоретична та одночасна практична реалізація (впровадження) на підприємстві Змовника формули цифрового маркетингу, згідно програми (плану) впровадження ФЦМ (додаток №1).

Згідно п.1.2. Договору, програма надання послуг та консультацій та їх детальна характеристика наведена сторонами в додатку №1, додатку №2, додатку №3 та додатку №4 до цього договору, які є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п.4.1. Договору ціна договору на момент його укладення, в національній валюті України, складає 555 801,94 грн., що еквівалентно 20 000 дол. США (по курсу НБУ на дату укладення Договору), передоплата яку вносить замовник становить 1 000 дол. США, що еквівалентно 27 790,97 грн.

Згідно п.4.3. Договору оплата замовником ціни договору здійснюється за наступним графіком: 1 (перша) оплата - 1900 дол. США, дата сплати: 20.03.2019; 2 (друга) оплата - 1900 дол. США., дата сплати: 19.04.2019; 3 (третя) оплата - 1900 дол. США, дата сплати: 20.05.2019; 4 (четверта) оплата - 1900 дол. СІНА, дата сплати: 20.06.2019 р.; 5 (п`ята) оплата - 1900 дол. США, дата сплати: 19.07.2019; 6 (шоста) оплата - 1900 дол. США, дата сплати: 20.08.2019; 7 (сьома) оплата - 1900 дол. США, дата сплати: 20.09.2019; 8 (восьма) оплата - 1900 дол. США, дата сплати: 18.10.2019; 9 (дев`ята) оплата - 1900 дол. США, дата сплати: 20.11.2019; 10 (десята) оплата - 1900 дол. США, дата сплати: 20.12.2019.

Замовник здійснює оплату грошових коштів визначених п.4.1. Договору, у безготівковій формі на підставі виставленого виконавцем рахунку замовнику, шляхом перерахування коштів в національній валюті України з власного поточного рахунку на поточний рахунок виконавця (п.4.2. договору).

Сума до оплати визначається виходячи з розміру оплати вказаного у п.4.3. договору в доларах США до гривні на день виставлення рахунку Виконавцем. Таким чином, ціна договору в гривні, визначена п. 4.1 договору, після його укладення може змінюватись.

Сторони визначили, що договір може бути достроково припинений за згодою сторін, шляхом підписання відповідної додаткової угоди (п. 10.6 договору).

У випадку дострокового припинення дії цього Договору, сторони зобов`язуються провести звірку взаємних зобов`язань на дату дострокового припинення його дії, що вказується ними в угоді про припинення (п. 10.7. договору).

19.09.2019 сторонами Договору укладено Додаткову угоду від 19.09.2019, згідно умов якої, сторони дійшли згоди розірвати договір №2019-02 іР від 29.01.2019 та провести повернення виконавцем раніше отриманих коштів від замовника у зв`язку із достроковим розірванням договору (п.1 Додаткової угоди від 19.09.2019 про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019).

Пунктом 2 Додаткової угоди від 19.09.2019 про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019, сторони визначили суму яка підлягає поверненню, а саме 278 600,00 грн. у наступному порядку: виконавець здійснює перерахунок коштів визначених сторонами у валюті оплати шляхом перерахунку коштів з розрахункового рахунку виконавця на розрахунковий рахунок замовника, за наступним графіком у гривнях, до 29 числа кожного місяця: жовтень - 27000 грн.; листопад - 50 320 грн.; грудень - 50 320 грн.; січень - 50 320 грн.; лютий - 50 320 грн.; березень - 50 320 грн.

На виконання умов Додаткової угоди від 19.09.2019 про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019, виконавець перерахував на поточний рахунок замовника грошові кошти у розмірі 27 000 грн. за жовтень та 50 320 грн. за листопад.

Звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що відповідачем не здійснено оплату на підставі Додаткової угоди наступних платежів: грудень - 50 320 грн.; січень - 50 320 грн.; лютий - 50 320 грн.; березень - 50 320 грн., в зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 201 280,00 грн.

При розгляді даної справи в суді першої інстанції відповідач просив позовні вимоги задовольнити частково, а саме: в частині стягнення із фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича грошові кошти у сумі 201 280,00 грн. за Додатковою угодою від 19.09.2019 про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019 та 765, 85 грн. - 3% річних. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошових коштів у сумі 36 249,25 грн. за завдані збитки - відповідач просив відмовити в повному обсязі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення коштів згідно умов Додаткової угоди про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019, наявність заборгованості в розмірі 201 280,00 грн. не спростовано, в зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 201 280,00 грн. суму основного боргу.

Розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно ст.526 ЦК України та ч.1 ст.193 ГК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.74 ГПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Щодо посилань скаржника, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини справи, а саме не встановив, що позивачем не доведено переведення грошових коштів на рахунок відповідача за загальну суму 278600, 00 грн., яка зазначається у пункті 2 Додаткової угоди від 19.09.2019 про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019, судова колегія зазначає наступне.

Як зазначалось вище, 19.09.2019 сторонами Договору укладено Додаткову угоду від 19.09.2019, згідно умов якої, сторони дійшли згоди розірвати договір №2019-02 іР від 29.01.2019 та провести повернення виконавцем раніше отриманих коштів від замовника у зв`язку із достроковим розірванням договору (п.1 Додаткової угоди від 19.09.2019 про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019).

Пунктом 2 Додаткової угоди від 19.09.2019 про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019, сторони визначили суму яка підлягає поверненню, а саме 278 600,00 грн. у наступному порядку: виконавець здійснює перерахунок коштів визначених сторонами у валюті оплати шляхом перерахунку коштів з розрахункового рахунку виконавця на розрахунковий рахунок замовника, за наступним графіком у гривнях, до 29 числа кожного місяця: жовтень - 27000 грн.; листопад - 50 320 грн.; грудень - 50 320 грн.; січень - 50 320 грн.; лютий - 50 320 грн.; березень - 50 320 грн.

На виконання умов Додаткової угоди від 19.09.2019 про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019, виконавець перерахував на поточний рахунок замовника грошові кошти у розмірі 27 000 грн. за жовтень та 50 320 грн. за листопад.

Судова колегія звертає увагу, що дана Додаткова угода від 19.09.2019 про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019 підписана та скріплена печатками позивача та відповідача, більш того, матеріалами справи підтверджено часткове виконання умов даної додаткової угоди.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судова колегія звертає увагу, що під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, а також під час перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 в суді апеляційної інстанції, відповідачем не надано доказів визнання Додаткової угоди від 19.09.2019 про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019 недійсною в судовому порядку.

Більш того, судова колегія звертає увагу, що в матеріалах справи наявний лист від 29.01.2020 за №001-29/01/2020, проаналізувавши зміст якого, судова колегія дійшла висновку про визнання відповідачем заборгованості відповідно до умов Додаткової угоди від 19.09.2019 про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019.

Водночас, як зазначалось вище, при розгляді даної справи в суді першої інстанції відповідач просив позовні вимоги задовольнити частково, а саме: в частині стягнення із фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича грошові кошти у сумі 201 280,00 грн. за Додатковою угодою від 19.09.2019 про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019 та 765, 85 грн. - 3% річних. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошових коштів у сумі 36 249,25 грн. за завдані збитки - відповідач просив відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, судова колегія дійшла до переконання, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення коштів згідно умов Додаткової угоди про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019, наявність заборгованості в розмірі 201 280,00 грн. не спростовано, в зв`язку з чим судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 201 280,00 грн. суму основного боргу.

В зв`язку з порушенням грошового зобов`язання за Додатковою угодою про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019 позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 756,85 грн. за загальний період з 30.12.2019 по 30.03.2020.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судовою колегією перевірено розрахунок позивача 3 % річних за заявлений ним період, в зв`язку з чим судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 754,82 грн.

Заперечення відповідача з приводу відсутності коштів на оплату заборгованості, в зв`язку з невиконанням контрагентами відповідача своїх зобов`язань щодо оплати виставлених відповідачем рахунків судом першої інстанції правомірно визнано необґрунтованими, з огляду на те, що не вважаються підставами для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, посилаючись на п.4.5., 8.8. Договору позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 36 249,25 грн. - збитків, завданих в результаті здійснення позивачем витрат за проведення рекламної компанії в соціальній мережі Facebook. Позивачем на підтвердження понесених витрат, які він просить суд стягнути в якості збитків, долучено виписку з реклами для фейсбук із зазначенням суми по рахункам.

Судова колегія вважає дані позовні вимоги необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до п.4.5.1. Договору до витрат, які не включаються до вартості послуг та є обов`язковими для реалізації умов Договору відносяться витрати, які несе особисто замовник за проведення рекламної кампанії його продукту/послуги у розмірі не більше 4000 дол. США, який залежить безпосередньо від потреб стратегії розвитку проекту.

У відповідності до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (ст.628 ЦК України).

Таким чином, за змістом п.4.5.1. Договору сторонами визначено, що витрати за проведення рекламної кампанії його продукту/послуги у розмірі не більше 4000 дол. США покладаються безпосередньо на замовника, а відтак якщо розмір таких витрат не перевищує 4000 дол. США, то відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Посилаючись на істотне порушення відповідачем умов укладеного сторонами Договору позивач зазначає, що він зазнав збитків в розмірі 36 249,25 грн., завданих в результаті здійснення позивачем витрат за проведення рекламної компанії в соціальній мережі Facebook.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Статтею 74 ГПК України на сторони покладено обов`язок доказування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

На переконання судової колегії, позивачем не доведено, що Договір було розірвано сторонами, в зв`язку з істотним порушенням відповідачем умов Договору.

Позивач посилається на те, що Додаткову угоду від 19.09.2019 до Договору сторонами укладено в зв`язку з порушенням відповідачем умов Договору, в той же час зі змісту Додаткової угоди не вбачається, що сторонами погоджено, що Договір розірвано в зв`язку з істотним порушенням відповідачем умов Договору. Інших обґрунтувань та доказів на підтвердження істотного порушення відповідачем умов Договору позивачем суду не надано.

Одночасно з цим, позивачем на підтвердження понесення витрат з реклами в соціальній мережі Facebook долучена виписка з реклами для Facebook, в той же час належних доказів на підтвердження їх сплати в зв`язку з виконанням умов Договору №2019-02 іР від 29.01.2019 матеріали справи не містять.

Згідно із заявою про долучення документів до матеріалів справи від 08.05.2020 позивачем до матеріалів справи долучено як доказ понесення витрат на послуги реклами в соціальній мережі Facebook роздруківку з Приватбанку, однак вказані докази суд не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Оскільки вказані докази не були подані позивачем разом з позовом, то вони не прийняті судом до розгляду.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 чт. 22 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, необхідна наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявність шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина боржника, яка може бути виражена у формі умислу або необережності.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія дійшла до переконання, що позивачем не доведено наявність підстав для стягнення з відповідача збитків в розмірі 36 249,25 грн., в зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідача 11 960,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

На підтвердження понесення витрат на правову позивачем долучено матеріалів справи копію Договору про надання правової допомоги №06/20 від 01.03.2020, Додатковий договір №б/н до Договору про надання правової допомоги №06/20 від 01.03.2020, акт наданих послуг від 15.05.2020, рахунок №05/2020 від 14.05.2020 на суму 11 960,00 грн., платіжне доручення №224 від 15.05.2020 на суму 11 960,00 грн., копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю на ім`я Умероджа А.М., ордер на надання правничої (правової допомоги) №06/20 від 01.03.2020р.

Як вбачається з матеріалів справи, Умероджа А.М. приймав участь у судових засіданнях, що підтверджується протоколами судових засідань, складав та підписував процесуальні документи, подані позивачем, отже, суд приходить до висновку, що адвокатом були надані адвокатські послуги, пов`язані з розглядом даної справи в суді.

Враховуючи вищенаведене, співрозмірність винагороди за адвокатські послуги обсягам наданих послуг, складність справи, ціну позову, доведеність факту надання відповідних послуг позивачу, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення витрат на послуги адвоката в розмірі 11 960 грн.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 у справі №910/4902/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для її скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 у справі №910/4902/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про включення до складу судових витрат понесені позивачем, відповідно до якого останній просить стягнути з Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Семенюка Василя Васильовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 5000 (п`ять тисяч гривень) 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження таких витрат позивач надав детальний розрахунок витрат, понесених на оплату правової допомоги адвоката від 16.11.2020; належним чином завірену копію додаткового договору №б/н від 14.08.2020 до договору про надання правової допомоги №06/20 від 01.03.2020; належним чином завірену копію акту №б/н наданих послуг від 26.10.2020 до договору про надання правової допомоги №06/20 від 01.03.2020; належним чином завірену копію рахунку №26/21 від 26.10.2020; належним чином завірену копію платіжного доручення №349 від 11.11.2020; належним чином завірену копію додаткового договору №б/н від 30.08.2020 до договору про надання правової допомоги №06/20 від 01.03.2020; належним чином завірені копії доказів, що підтверджують понесення фактичних витрат за відправку поштової кореспонденції.

Відповідно до ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З аналізу наведеної норми законодавства слідує, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат.

Як встановлено судом, позивачем долучено до матеріалів справи докази на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Дослідивши опис наданих послуг, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, колегія суддів дійшла до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним із складністю справи та наданими адвокатом послугами.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 у справі №910/4902/20 - залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Семенюка Василя Васильовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 5000 (п`ять тисяч гривень) 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Матеріали справи №910/4902/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.11.2020.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

С.Я. Дикунська