ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2020 р. Справа№ 910/14518/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 10.09.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Державне Київське конструкторське бюро "Луч" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 (повний текст складено 06.03.2020)

у справі №910/14518/19 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш"

до Державного підприємства "Державне Київське конструкторське бюро "Луч"

про стягнення 3 067 355,35 грн.

В судовому засіданні 10.09.2020 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Державного підприємства "Державне Київське конструкторське бюро "Луч" про стягнення 125 004,10 дол. США заборгованості, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України (24,5380 грн. за 1 долар США) на дату складення позовної заяви (15.10.2019) еквівалентно 3 067 355,35 грн.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем умов договору комісії №5/156-Д від 15.08.2008 в частині оплати комісійної плати позивачу.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/14518/19 позов задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства "Державне Київське конструкторське бюро "Луч" на користь Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" заборгованість у розмірі 125 004,10 доларів США, що еквівалентно 3 067 355,35 грн. та 46 010,33 грн. судового збору.

Рішення мотивовано обґрунтованістю позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 25.03.2020 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушенням норм процесуального права (п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 237, п.п. 1-5 ч. 4 ст. 238 ГПК України) та неправильним застосуванням норм матеріального права (ч. 3 ст. 267, ст.ст. 509, 525, 526, 599, 610, 612, 629, 1020 ЦК України, ст. 193 ГК України).

Апелянт вказує, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 125 004,10 дол. США, що еквівалентно 3 067 355,35 грн., як несплачену суму комісійної плати за договором комісії нормативно та документально не доведено.

На переконання відповідача, розрахунки між сторонами проводились не за 60 одиниць продукції, як зазначає позивач, а за 400 одиниць продукції з відповідним авансуванням у розмірі 20 % від всієї суми договору комісії №5/156-Д.

Апелянт зазначає, що зобов`язання позивача, як комісіонера за спірним договором так і залишились не виконаними в повному обсязі, також зобов`язання по вказаному договору не було припинено виконанням, проведеним належним чином, як встановлено в ст. 599 ЦК України.

Зауважує, що відповідач не підтверджував актами звірки наявність заборгованості перед позивачем щодо сплати комісійної плати.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, скаржник доводить, що інформація, яка міститься в актах звірки за 2010-2017 роки, не підтверджена жодними первинними документами і розраховується, як різниця між отриманим відповідачем авансом в розмірі 313 993,94 дол. США та зарезервованими на рахунку позивача коштами в сумі 188 989,84 дол. США.

Апелянт також вказує, що позивач не доводив, а суд не досліджував правомірність стягнення з відповідача 125 004, 10 дол. США заборгованості, як частини авансового платежу на виготовлення 2-ї партії продукції, у кількості 280 шт.

На його думку, позивач безпідставно проводить всі обрахування в іноземній валюті (доларах США), так як він отримав валютну виручку лише від кінцевого покупця, а розрахунок з відповідачем проводив лише виключно в грошовій одиниці України - гривні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача спростовує доводи апеляційної скарги, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2020 апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2020 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено у відкритому судовому засіданні, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 №215), якою в період з 12 березня по 3 квітня 2020 року в Україні запроваджено карантин через спалах у світі коронавірусу COVID-19, зазначено, що про дату та час наступного судового засідання у справі №910/14518/19 учасники справи будуть повідомлені додатково ухвалою суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2020 апеляційну скаргу призначено до розгляду на 16.07.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2020 відкладено розгляд справи на 06.08.2020, враховуючи неявку представника позивача та задоволення його клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2020 оголошено перерву у справі до 10.09.2020, враховуючи необхідність надання часу представникам сторін для надання зведених пояснень у справі та з`ясування питань, що виникли під час розгляду справи.

Явка представників сторін

Представники відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 10.09.2020 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній та у додатково поданих поясненнях, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції 10.09.2020 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника позивача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

15.08.2008 між Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" (комісіонер) та державним підприємством "Державне Київське конструкторське бюро "Луч" (комітент) було укладено договір комісії №5/156- Д (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору, комісіонер зобов`язується за дорученням комітента, за плату вчинити від свого імені та за рахунок Комітента правочин з продажу ПТКР (протитанкових керованих ракет) "Бар`єр" (виріб РК-2С) згідно з Додатком № 1 до Договору (далі - Продукція).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що виступаючи від свого імені, комісіонер самостійно вчиняє зовнішньоекономічну угоду (надалі - Контракт) з третьою особою (надалі - Покупець) на умовах, які не суперечать умовам Договору.

Відповідно до пункту 5.1 договору, ціна продажу продукції за контрактом встановлюється комісіонером самостійно і повинна бути не нижче погодженої комітентом, яка відповідно до пункту 5.2 договору складає 9 980 000,00 доларів США.

Відповідно до додатку № 1 до договору, ціна за одиницю продукції складає 24 950,00 доларів США.

На виконання доручення комітента, комісіонером було укладено зовнішньоекономічну угоду з покупцем (Міністерство оборони Республіки Чад) - Контракт від 10.07.2009 № 5/70-К, відповідно до умов якого ціна за одиницю Продукції склала 37 000,00 доларів США.

На умовах визначених договором комітент передав комісіонеру на комісію продукцію у кількості 60 одиниць, загальна ціна якої склала суму 1 497 000 (один мільйон чотириста дев`яносто сім тисяч) доларів США 00 центів та яка у подальшому на умовах визначених контрактом була поставлена покупцю. Зазначена господарська операція відображена в акті приймання-передачі Продукції між Комітентом та Комісіонером, та митній декларації від " 29" грудня 2008 №100000012/8/169242.

За поставлену Продукцію, Покупець перерахував Комісіонеру грошові кошти у розмірі 2 220 000 доларів США 00 центів.

Зазначена господарська операція відображена Комітентом та Комісіонером у первинних документах - звітах Комісіонера від 31.12.2008 та від 30.04.2009.

Відповідно до підпункту 3.2.2 пункту 3.2 Договору Комітент зобов`язується відшкодувати витрати, які здійснив Комісіонер в забезпечення виконання доручення, на умовах, визначених розділом 5 Договору, у тому числі:

- витрати згідно з пунктом 3.1.1 Договору;

- інші фактичні витрати, які пов`язані з виконанням договору.

З урахуванням підпункту 3.2.2 пункту 3.2 договору, комісіонер з грошових коштів, що надійшли від Покупця у розмірі 2 220 000 доларів США 00 центів, відрахував прийняті Комітентом витрати на загальну суму 378 610 (триста сімдесят вісім тисяч шістсот десять) доларів США.16 центів та відповідно до платіжних доручень від 03.10.2008 № 3800, від 13.10.2008 № 3915, від 14.10.2008 № 3936, від 23.10.2008 № 4105, від 12.11.2008 № 4365, від 20.01.2009 № 151, від 02.02.2009 № 377, від 10.02.2009 № 507, від 11.02.2009 № 539, від 25.02.2009 № 741, від 09.04.2009 № 1295, від 10.04.2009 № 1302, від 15.04.2009 № 1333, від 21.04.2009 № 1366, від 12.11.2009 №11, перерахував на рахунок Комітента грошові кошти в розмірі 1 810 993,94 доларів США.

Зазначена господарська операція відображена Комітентом та Комісіонером у первинних документах - звітах Комісіонера від 31.12.2008 та від 30.04.2009.

Не перерахований Комісіонером Комітенту залишок з грошових коштів, що надійшли від Покупця у розмірі 2 220 000 доларів США 00 центів, склав 10 395 доларів США 90 центів.

Підпунктом 3.2.3 пункту 3.2 договору передбачено, що Комітент зобов`язаний сплатити Комісіонеру комісійну плату.

Згідно з пунктом 5.4 договору, за виконання доручення за даним Договором, Комісіонер одержує комісійну плату (що включає в себе ПДВ, який підлягає сплаті Комісіонером з отриманої комісійної плати), яка визначається у розмірі різниці між ціною продажу отриманої Продукції, встановленою Комісіонером самостійно і за якою він уклав Контракт, погодженою Комітентом ціною Продукції та понесеними Комісіонером витратами згідно з п. 5.3 та п.п. 3.2.2 Договору.

Керуючись пунктом 5.4 договору комітент та комісіонер за виконання доручення Комітента, в частині укладення зовнішньоекономічної угоди (Контракту) з Покупцем та поставки останньому 60 одиниць Продукції, визначили розмір комісійної плати Комісіонеру у сумі 155 400 (сто п`ятдесят п`ять тисяч чотириста) доларів США 00 центів, яка не була сплачена на користь позивача, у зв`язку з чим останній звернувся з даним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до приписів ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

У матеріалах справи містяться копії актів взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем: від 01.10.2010, від 01.10.2011, від 01.07.2012, від 01.01.2013, від 01.01.2014, від 01.01.2015, від 01.01.2016, від 01.01.2017, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств, відповідно до яких відповідач визнає наявність грошового зобов`язання перед позивачем по договору у сумі 125 004 (сто двадцять п`ять тисяч чотири) долари США 10 центів.

Щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, слід зазначити наступне.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтю 264 ЦК України визначено випадки, в яких перебіг позовної давності переривається.

Зокрема, у ч.1 вказаної статті визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

При цьому, ч. 3 ст.264 ЦК України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання (п.4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. (п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів")

Як свідчать матеріали справи, уповноваженими представниками сторін було складено, підписано та скріплено акти взаєморозрахунків: від 01.10.2010, від 01.10.2011, від 01.07.2012, від 01.01.2013, від 01.01.2014, від 01.01.2015, від 01.01.2016, від 01.01.2017, за якими відповідач визнавав наявність грошового зобов`язання перед позивачем по договору від 15.08.2008 № 5/156-Д у сумі 125 004 дол. США 10 центів.

Акт звіряння взаєморозрахунків не є первинним бухгалтерським документом, який засвідчує факт господарської операції. Проте, акт звірки фактично є дією у розумінні ст.264 ЦК України, яка свідчить про визнання відповідачем боргу і як наслідок переривання строку позовної давності.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що підписання сторонами актів звіряння взаєморозрахунків від 01.10.2010, від 01.10.2011, від 01.07.2012, від 01.01.2013, від 01.01.2014, від 01.01.2015, від 01.01.2016, від 01.01.2017, вказує на визнання ДП "Державне Київське конструкторське бюро "Луч" своєї заборгованості в розмірі 125 004 (сто двадцять п`ять тисяч чотири) доларів США 10 центів за договором 15.08.2008 № 5/156-Д, що свідчить про переривання перебігу строку позовної давності за вимогами про стягнення означеної заборгованості.

Акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Тобто, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, підписання акта звіряння, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Зауваження представників відповідача в судових засіданнях апеляційної інстанції, що вказаними актами звірки взаєморозрахунків відповідач визнає загальну заборгованість перед позивачем, але не як заборгованість з комісійної плати за спірним договором комісії, колегією суддів відхиляються з огляду на їх недоведеність, оскільки відповідачем не подано доказів існування іншої заборгованості перед відповідачем на вказану суму, яка випливає з інших правовідносин між сторонами.

Також є недоведеними посилання позивача на те, що в актах звірки зазначена різниця між авансом у розмірі 313 993,94 дол. США та зарезервованими коштами у розмірі 188 989,84 дол. США, яка відображалась надалі в актах звірки від 01.10.2011, від 01.07.2012, від 01.01.2013, від 01.01.2014, від 01.01.2015, від 01.01.2016, від 01.01.2017.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №910/23428/17.

Відповідачем під час розгляду даної справи не було надано доказів оплати позивачу 125 004,10 дол. США комісійної плати та не спростовано наявності у відповідача зобов`язань перед позивачем на сказану суму.

Твердження відповідача про те, що комісійна плата за виконання договору комісії №5/156-Д вже утримана позивачем самостійно у відповідності до ч. 1 ст. 1020 ЦК України є безпідставними та недоведеними.

Стосовно валюти договору та розрахунків слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 ГК України ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Пунктом 5.2 договору комісії сторони погодили ціну продукції та встановили її в розмірі 9 980 000,00 дол. США

В тому числі, п. 5.6 договору сторони передбачили, що грошові кошти перераховуються на валютний рахунок, тобто розрахунки за договором здійснюються у грошовому еквіваленті в іноземній валюті (долари США), що підлягає сплаті в гривнях.

Враховуючи, що валютою договору по контракту є долари США, комісійна плата комісіонера вірно визначена позивачем у доларах США.

Зауваження представника відповідача стосовно помилковості зазначення позивачем у позові ціни продажу продукції позивачем іноземному покупцю в розмірі 2 200 000 дол. США, яка була виправлена ним у відповіді на відзив, є обґрунтованими та приймаються колегією суддів до уваги, однак вони не впливають на розмір наявної у відповідача заборгованості перед позивачем.

В обґрунтування своїх заперечень відповідачем до суду першої інстанції було подано наступні документи: довідку по виконанню умов договору №5/156-Д №23-31/156 від 18.11.2019 за підписом заступника Генерального директора Ковтун В.П. та головного бухгалтера Коломієць І.П., копію листа №23-24/1 від 09.01.2009, копію листа №23-17/182 від 13.07.2009, копію листа №23-17/127-407Д від 01.11.2010, копію додаткової угоди №1 до договору комісії №5/156-Д від 15.08.2008 від 22.04.2009, копію листа №27/5-6038 від 13.07.2012, копію рахунку - фактури №156-1 від 11.07.2012, копію листа №23-31/258 від 24.11.2014, копію листа вих. №UOP -2.12-10237 від 06.10.2015, копію довідки для комісії Державного Концерну «Укроборонпром» з примирення до договору№5/156-д від 15.08.2008 №23-31/81-823Д від 07.10.2015, копію листа №27/9-9003 від 05.12.2014, лист №23-31/80-822Д від 07.10.2015, ціни на продукцію (послуги) підприємств співвиконавців по договору комісії №5/156-Д від 10.04.2009 на виготовлення вир. «Барьер» - 200 шт., копію листа №27/5-4980 від 01.06.2016.

Подані представником відповідача документи не спростовують визнання відповідачем заборгованості перед позивачем у сумі 125 004,10 дол. США.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача подав письмові пояснення, до яких додано наступні документи: структуру ціни на виготовлення виробу ПТКР «Бар`єр» (виріб РК-2С) (1 шт.) по договору комісії 5/156-Д від 15.08.2008 за підписом Генерального директора з виробництва Коноваловим О.В. та головного бухгалтера Коломієць І.І., перечень деталей, узлов и сборочних едениц комплекса 212 по теме «Барьер» (виріб РК-2С) (1 шт.) по договору комісії 5/156-Д від 15.08.2008, структуру ціни на виготовлення виробу ПТКР «Бар`єр» (виріб РК-2С) (60 шт.) по договору комісії 5/156-Д від 15.08.2008, структуру ціни на виготовлення виробу ПТКР «Бар`єр» (виріб РК-2С) (280 шт.) по договору комісії 5/156-Д від 15.08.2008, довідку цін на продукцію (послуги) підприємств співвиконавців по договору комісії 5/156-Д на виготовлення вир. «Бар`єр» - 200 шт., копію акту № 3 від 13.10.2014 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, копію акту № 123 від 04.12.2014 про знищення документів.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідачем не було обґрунтовано неможливість подання вказаних доказів до суду першої інстанції з причин, що не залежали від відповідача, тому вказані документи колегією суддів не приймаються та не розглядаються.

Посилання представника відповідача на те, що в суді першої інстанції не розглядався спір про стягнення з відповідача різниці між отриманим авансом на виконання другої партії продукції та зарезервованими коштами на рахунку позивача, не приймаються до уваги, оскільки такий спір не розглядається в суді апеляційної інстанції.

Недоречними є посилання відповідача на порушення господарським судом норм матеріального права ч. 3 ст. 267, ст.ст. 509, 525, 526, 599, 610, 612, 629, 1020 ЦК України, ст. 193 ГК України, оскаржуване рішення прийнято при дотриманні норм процесуального права з правильним застосуванням норм матеріального права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин. Незгода відповідача з оскаржуваним рішенням не є доказом неправильного застосування судом вказаних відповідачем норм права.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції було належним чином оцінено всі аргументи учасників справи.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Державного підприємства "Державне Київське конструкторське бюро "Луч" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/14518/19.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Державне Київське конструкторське бюро "Луч" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/14518/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/14518/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/14518/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 30.11.2020 після виходу членів колегії суддів з відпусток та лікарняних.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська