ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

про відкриття провадження у справі та

зупинення провадження у справі

23 листопада 2020 року Справа № 915/1328/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е. М., розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, вул. Одеська, 4, с. Коблеве, Березанський район, Миколаївська обл., 57453 ()

адреса для листування: адвокат Смоляк О.А., вул. Ломоносова, 71Г, кв. 19, м. Київ, 03189

до відповідача Акціонерного товариства Коблево, вул. Одеська, 6, с. Коблеве, Березанський район, Миколаївська обл., 57453 ()

про розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельні ділянки

без повідомлення (виклику) учасників

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулась Коблівська сільська рада Березанського району Миколаївської області з позовною заявою до відповідача Акціонерного товариства Коблево, в якій просить суд припинити шляхом його розірвання Договір оренди землі від 09.06.2003 року, укладений між Березанською районною державною адміністрацією Миколаївської області та Відкритим акціонерним товариством Коблево, що посвідчений державним нотаріусом Березанської державної нотаріальної контори Мартинюк О.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 800, та зобов`язати AT Коблево повернути Коблівській сільській раді Березанського району Миколаївської області земельні ділянки загальною площею 799, 96 га, що розташовані в межах Коблівської сільської ради та були передані AT Коблево в оренду на підставі Договору оренди землі від 09.06.2003 року, укладеного між Березанською районною державною адміністрацією Миколаївської області та Відкритим акціонерним товариством Коблево, що посвідчений державним нотаріусом Березанської державної нотаріальної контори Мартинюк О.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 800.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача AT Коблево на його користь витрати зі сплати судового збору та витрати, понесені на професійну правничу допомогу.

Підставою позову позивачем зазначено обставини, які полягають в тому, що між Березанською районною державною адміністрацією Миколаївської області та Відкритим акціонерним товариством Коблево було укладено договір оренди землі № 800 від 09.06.2003 року, відповідно до умов якого відповідачу в оренду передано земельні ділянки площею 799, 96 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зі строком дії 49 років.

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 31.01.2018 у комунальну власність передано земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, до складу яких входять й орендовані АТ "Коблево" земельні ділянки.

Відповідачем неналежно виконуються умови договору оренди землі № 800 від 09.06.2003 року, у зв`язку з чим останній підлягає розірванню. Так, позивач зазначає, що відповідачем АТ Коблево допущені наступні порушення:

- систематична несплата орендної плати у повному обсязі, що призвело до формування заборгованості перед місцевим бюджетом на суму 25 577 525, 01 грн.;

- без отримання письмової згоди орендодавця збільшено площі багаторічних насаджень з 228,11 га до 345,1214 га;

- збільшення площ багаторічних насаджень відбулось без зміни складу угідь;

- на орендованій земельній ділянці сільськогосподарського призначення без письмової згоди орендодавця здійснено будівництво нового не житлового об`єкта нерухомості загальною площею 21 334, 2 м.кв.;

- орендовані земельні ділянки використовуються способами, що порушують екологічне законодавство, а саме: зафіксовано забур`янення, формування стихійних звалищ, занедбані недобудови, розмиття берегової лінії;

- нераціональне використання орендованих земельних ділянок та не приведення їх у відповідність до норм чинного законодавства, а саме: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відведено земельні ділянки не придатні для цього, які, відповідно до своїх фактичних властивостей повинні бути віднесені до земель водного фонду та земель природно-заповідного фонду;

- зміна істотних умов Договору оренди, а саме: фактично орендовані земельні ділянки у 2020 році не відповідають площі та складу угідь земельних ділянок, які передавались в оренду у 2003 році; зміна розміру орендної плати: зміна нормативної грошової оцінки орендованих земельних ділянок.

Станом на 17.09.2020 за відповідачем АТ "Коблево" в Державному реєстрі речових прав згідно договору оренди зареєстровано право оренди на 23 земельні ділянки загальною площею 462, 9633 га.

Враховуючи вищевикладене, позивач за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду із даним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 526, 611, 627, 638, 651 ЦК України, ст. 5, 22, 43-45, 58-61, 96, 141, 206 ЗК України, ст. 23 ГК України, ст. 1, 3, 4, 88, 89 ВК України, ст. 1, 3, 13-15, 21, 24, 25, 31, 32 Закону України Про оренду землі, ст. 5, 10, 14, 288 ПК України, ст. 26, 73 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, ст. 5, 13, 18, 20 Закону України Про оцінку землі, ст. 35-37 Закону України Про охорону земель, ст. 1 Закону України Про землеустрій, ст. 40 Закону України Про охорону навколишнього середовища, ст. 8, 9 Закону України Про природно-заповідний фонд України, Римською конвенцією, практикою ЄСПЛ, практикою Верховного Суду, ст. 13, 14 Конституції України та умовами договору.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 04.11.2020 року позовну заяву Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області (вх. № 13754/20 від 30.10.2020 року) до відповідача Акціонерного товариства Коблево про розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельні ділянки залишено без руху.

Встановлено позивачу наступний спосіб усунення недоліків:

- позивачу подати суду докази сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі (докази доплати судового збору).

Як вказано в ухвалі господарського суду Миколаївської області від 04.11.2020 року про залишення позовної заяви без руху, предметом позову у даній справі є вимога немайнового характеру про розірвання договору оренди землі та вимога майнового характеру про зобов`язання відповідача повернути позивачу земельні ділянки, судовий збір за які має сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (правова позиція викладена у поставної Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 року по страві № 907/9/17).

Судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру (правова позиція зазначена в ухвалі КГС ВС від 04.03.2019 року по справі № 923/441/18).

Судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у зв`язку з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру (правова позиція зазначена в ухвалі КГС ВС від 19.10.2020 року по справі № 922/4047/19).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд й в ухвалі від 21.10.2020 року по справі № 922/749/20.

16.11.2020 року до господарського суду Миколаївської області від Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх. № 14492/20), в якій позивач просить суд відкрити провадження у справі та здійснювати розгляд справи за правилами загального провадження.

Заявник в поданій заяві зазначає, що у нього не виникло обов`язку по доплаті судового збору, оскільки в силу приписів ч. 1 ст. 163 ГПК України, вимога про витребування майна не є тотожною вимозі про зобов`язання повернути земельну ділянку. На думку позивача, позовна вимога про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки судами відноситься до немайнової вимоги.

В обґрунтування заявник посилається на постанови Верховного Суду від 25.01.2017 року у справі № 916/2131/15, від 13.02.2018 у справі № 910/3496/17, постанови у справі № 907/9/17 та справи № 920/418/19 та № 908/109/17.

Як зазначалось судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху до матеріалів позовної заяви долучено платіжне доручення № 344 від 19.10.2020 року, згідно якої позивачем сплачено лише 2 102, 00 грн., тобто за одну вимогу немайнового характеру, що є порушенням п. 2 ч.1 ст. 164 ГПК України.

Проаналізувавши наведені заявником постанови Верховного Суду, судом встановлено, що предметом спору у справах № 916/2131/15, № 910/3496/17 є вимога про витребування майна, а у справах № 920/418/19 та № 908/109/17 є вимога про розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку. Всі вищевказані справи розглянуто по суті, при цьому питання щодо віднесення позовних вимог до вимог майнового чи немайнового характеру та відповідно і питання щодо розміру сплати судового збору в жодній справі Верховним Судом не вирішувалось.

Водночас судом встановлено наступне.

В провадженні Верховного Суду перебуває справа № 905/105/20 за позовом керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Донецької області в інтересах держави в особі Маріупольської міської ради Донецької області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харбор" про зобов`язання повернути земельну ділянку.

Так, скаржник у вищевказаній справі, обґрунтовуючи касаційну скаргу, зазначає про порушення судами положень ст. 174, ч. 5 ст. 236 ГПК України та неправильне застосування ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при ухваленні оскаржених постанови Східного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 та ухвали Господарського суду Донецької області від 17.02.2020 у справі № 905/105/20. На думку скаржника, предметом спору є істотне порушення умов договору з боку орендаря, оскільки ТОВ "Харбор" після припинення дії договору оренди від 04.04.2009, укладеного між Маріупольською міською радою та ТОВ "Харбор", не повернуло спірну земельну ділянку. За твердженням прокурора, вимога про повернення земельної ділянки є похідною від припинення договору оренди землі та свідчить про існування між сторонами саме договірних правовідносин; земельна ділянка, яка повертається, із комунальної власності не вибувала, а передавалося лише у користування, тому вимоги мають зобов`язальний характер. Прокурор зазначає, що позовна вимога у справі не пов`язана з вартістю земельної ділянки, має зобов`язальний характер, а позов фактично спрямований на усунення перешкод у користуванні майном. Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 915/742/17, прокурор зазначає про помилковість посилання суду першої та апеляційної інстанції на ухвалу Верховного Суду від 04.03.2019 у справі № 923/441/18, оскільки суд повинен враховувати висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду (частина 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України). Крім того, прокурор зазначає, що у справі № 915/441/17 спір не є подібним до спору у цій справі, оскільки позовні вимоги стосуються витребування земельної ділянки з постійного користування.

Отже, предметом касаційного перегляду у справі № 915/105/20 є постанова, винесена за результатами перегляду ухвали про повернення позовної заяви з підстав, передбачених частиною 4 статті 174 Господарського процесуального кодексу України (неусунення недоліків позовної заяви щодо сплати судового збору у строк, встановлений судом).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.10.2020 у справі № 905/105/20 вказану справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з підстави, передбаченої ч. 2 ст. 302 ЦПК України.

Зазначену ухвалу мотивовано тим, що предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога прокурора, заявлена в інтересах держави в особі Маріупольської міської ради про зобов`язання ТОВ "Харбор" повернути спірну земельну ділянку. Підставою позову є порушення ТОВ "Харбор" пункту 7.1 договору оренди, укладеного між Маріупольською міською радою (орендодавець) та ТОВ "Харбор" (орендар), щодо зобов`язання орендаря повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим, в якому він одержав її в оренду, після припинення дії договору оренди.

Колегія суддів виходить із того, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 162, пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 907/9/17, провадження № 12-76гс18).

Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що не піддається грошовій оцінці (пункти 52 -57 постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19).

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Пунктом 2 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування вартістю майна.

Як зазначалося, предметом позову у цій справі є вимога про повернення орендарем земельної ділянки орендодавцеві згідно з умовами договору оренди вартістю 312 354,14 грн.

Статтею 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з частиною 1 статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Як зазначалося, позовні вимоги про повернення земельної ділянки є майновою вимогою, тобто судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового характеру.

Колегія суддів вважає, що позовна вимога прокурора про зобов`язання повернути земельну ділянку у цьому спорі має майновий характер, оскільки є вимогою про захист права, об`єктом якого є земельна ділянка, тобто благо, що підлягає грошовій оцінці, тому судовий збір повинен визначатися з урахуванням вартості спірної земельної ділянки.

Водночас при вивченні матеріалів касаційної скарги заступника прокурора Харківської області у справі № 905/105/20 колегією суддів було встановлено, що на сьогодні існує різна судова практика у питанні щодо віднесення позовних вимог про повернення майна до вимог майнового чи немайнового характеру.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 915/742/17 (колегія суддів у складі: Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.) за позовом Першого заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївський глиноземний завод", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ТзОВ "Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина", про розірвання договору оренди та повернення державного майна, зазначено таке: "Перший заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся з позовом до господарського суду у липні 2017 року з вимогами про розірвання договору та про повернення майна. Тобто було заявлено дві вимоги немайнового характеру та сплачено судовий збір відповідно у розмірі 3 200 (1 600х2) грн. "

У постанові Верховного Суду від 21.10.2019 у справі № 910/2431/19 (колегія суддів у складі: Зуєва В.А. - головуючого, Багай Н.О., Пількова К.М.) за позовом керівника Київської місцевої прокуратури №7 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хенсфорд-Україна", Корпорації "Альтіс-Холдинг" про припинення робіт та повернення земельної ділянки викладено такий висновок: "Позовні вимоги про повернення земельної ділянки у розумінні наведеної статті є майновою вимогою, тобто судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового характеру".

Аналогічний висновок викладено також в ухвалі Верховного Суду від 04.03.2019 у справі № 923/441/18 (суддя Суховий В. Г.) за позовом заступника керівника Каховської місцевої прокуратури Херсонської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Херсонській області до Фермерського господарства "Медвідь" про повернення земельної ділянки, де Суд дійшов висновку, що судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру, а тому позивач повинен був сплатити судовий збір за ставкою, що підлягала сплаті при поданні позову, виходячи з вартості земельної ділянки, а саме з 1 830 220,80 грн.

Наведене свідчить про неоднакове застосування Касаційним господарським судом положень статті 163 Господарського процесуального кодексу України та статті 4 Закону України "Про судовий збір" при визначенні ставки судового збору за позовами про повернення земельної ділянки (майна), зокрема у разі припинення договору оренди землі (майна).

Ухвалою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.10.2020 року прийнято справу № 905/105/20 до свого розгляду. Призначено розгляд справи № 905/105/20 за касаційною скаргою заступника прокурора Харківської області на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 17.02.2020 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом господарських спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Тобто, виходячи з цієї норми, в першу чергу, суд має справедливо, тобто з дотриманням принципу верховенства права, вирішити господарський спір.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 10 ст. 174 ГПК України заяви, скарги, клопотання, визначені цим Кодексом, за подання яких передбачено сплату судового збору, залишаються судом без руху також у випадку, якщо на момент відкриття провадження за відповідною заявою, скаргою, клопотанням суд виявить, що відповідна сума судового збору не зарахована до спеціального фонду державного бюджету. Правила цієї частини не застосовуються до заяв про забезпечення доказів або позову.

Отже, при вирішенні питання про відкриття провадження суд здійснює перевірку сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі, а також перевіряє зарахування відповідної суми судового збору до спеціального фонду державного бюджету.

Відповідно до ч. 3 ст. 174 ГПК України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ГПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 ГПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11-13 ГПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Як вказано вище, ухвалою господарського суду Миколаївської області від 04.11.2020 залишено позовну заяву без руху з підстав несплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі.

16.01.2020 позивачем на адресу суду подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Як вказано вище та станом на 23.11.2020 позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2 102 грн., тобто за одну вимогу немайнового характеру про розірвання договору оренди. Судом в ухвалі зазначено, що вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку є вимогою майнового характеру, яка має бути оплачена судовим збором.

Натомість, як вказано вище, в судовій практиці склалось неоднакове застосування Верховним Судом положень статті 163 Господарського процесуального кодексу України та статті 4 Закону України "Про судовий збір" при визначенні ставки судового збору за позовами про повернення земельної ділянки (майна), зокрема у разі припинення договору оренди землі (майна), у зв`язку з чим вирішення вказаного питання (застосування норми права) передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду.

Отже, станом на дату прийняття судом даної ухвали у даній господарській справі, суд вважає передчасним робити висновок про обов`язок або відсутність процесуального обов`язку позивача здійснити оплату судового збору за позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку як за вимогу майнового або немайнового характеру.

В той же час, виходячи з положень ч. 10 ст. 174 ГПК України, Закону України "Про судовий збір" саме на суд покладено обов`язок з перевірки зарахування відповідної суми судового збору до спеціального фонду державного бюджету.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з завдань та принципів господарського судочинства, суд дійшов висновку про необхідність відкриття провадження у даній справі.

Керуючись приписами ст. 12, 176, 247 ГПК України, суд дійшов висновку про розгляд даної справи в порядку загального провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою палатою Верховного Суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 228 ГПК України з питань, зазначених у цій статті, суд постановляє ухвалу.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 7 ч. 1 ст. 228 цього Кодексу - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

При цьому, судом враховано положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Однак, Конвенція в першу чергу також гарантує процесуальну справедливість розгляду справи, а вже потім дотримання розумного строку, що на практиці розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece (Star Cate Epilekta Gevmata та інші проти Греції). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом узагалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (Mirolubovs and Others v. Latvia (Миролюбов та інші проти Латвії), § 103).

З огляду на практику ЄСПЛ, суд не вправі допустити юридичну помилку виключно з метою дотримання розумного строку розгляду справи, так як в такому разі не буде досягнуто завдання господарського судочинства, а рішення суду не буде відповідати критеріям законності.

Ідея справедливого судового розгляду включає основоположне право на змагальні провадження.

Бажання економити час і прискорити провадження не обґрунтовує невиконання такого фундаментального принципу, як право на змагальні провадження (Niderцst-Huber v. Switzerland (Нідерьост-Хубер проти Швейцарії), § 30).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

У рішенні ЄСПЛ у справі "Дія 97" проти України" зазначено, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів.

Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду, а також що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечено можливість реалізувати зазначені права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі "Станков проти Болгарії" від 12 липня 2007 року).

З огляду на вищевикладене, з метою забезпечення єдності судової практики, дотримання принципу верховенства права, складовою якої є юридична визначеність, та принципу пропорційності, суд вважає за необхідне зупинити провадження у даній господарській справі № 915/1328/20 до вирішення об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду питання про усунення неоднозначного застосування статті 163 Господарського процесуального кодексу України та статті 4 Закону України "Про судовий збір" при визначенні ставки судового збору за позовами про повернення земельної ділянки (майна) у подібних правовідносинах у іншій справі № 905/105/20.

Крім того, суд зазначає, що на сьогодні існує судова практика щодо зупинення проваджень у справах до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 905/105/20 (ухвала Верховного Суду від 27.10.2020 року у справі № 905/98/20, від 16.11.2020 року у справі № 922/1832/19, від 26.10.2020 року у справі № 908/1592/19)

Питання, передбачені ч. 2, 3, 11-13 ст. 176 ГПК України, будуть вирішуватись судом після усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі.

Керуючись ст. 164, 176, 177, 181, 182, 228, 229, 233-235, 254-259 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі.

2. Здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

3. Зупинити провадження у даній справі № 915/1328/20 до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судового рішення у іншій справі № 905/105/20.

На веб-сторінці господарського суду Миколаївської області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за посиланням: http://mk.arbitr.gov.ua/sud5016/ учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в частині зупинення провадження у справі в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Ухвалу підписано 23.11.2020 року

Суддя Е.М. Олейняш