ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2020м. ДніпроСправа № 904/4711/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Колісника І.І.

розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Лиман

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Убдізель", м. Дніпро

про стягнення штрафу у сумі 196 540,00 грн

СУТЬ СПОРУ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Убдізель" штрафу у сумі 196 540,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неправильно зазначеною відповідачем масою вантажу у вагоні № 60398005, прийнятого до відправлення за залізничною накладною № 37653086.

Правовою підставою позову позивач зазначає, серед іншого, статті 118, 122 Статуту залізниць України.

Провадження у справі відкрито ухвалою господарського суду від 02.09.2020.

Враховуючи приписи частини тринадцятої статті 8, статті 12, частини першої статті 247 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги малозначний характер справи та незначну складність, її розгляд судом вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у порядку письмового провадження.

Відповідач відзиву на позов не надав. Натомість 15.09.2020 подав до суду заяву про застосування позовної давності щодо позовних вимог, у зв`язку з чим просить відмовити у позові, судові витрати покласти на позивача.

При цьому відповідач наведені позивачем обставини, покладені в обґрунтування позовних вимог, не заперечує. Пропущення позивачем шестимісячного строку позовної давності на звернення до суду вмотивовує, посилаючись на статті 261, 267 Цивільного кодексу України, статтю 315 Господарського кодексу України та статтю 137 Статуту залізниць України. Зокрема, відповідач зауважує, що акт загальної форми було складено позивачем 23.01.2020, комерційний акт - 24.01.2020. Відтак, на думку відповідача, строк позовної давності сплинув 24.07.2020, у той час як позивач звернувся до суду лише 26.08.2020.

08.10.2020 позивачем подана до суду заява, в якій останній просить суд поновити строк позовної давності та відмовити у задоволенні заяви про застосування позовної давності в повному обсязі.

В обгрунтування своєї заяви позивач зазначає, що вперше цей позов до відповідача ним було подано 15.07.2020, однак ухвалою суду від 21.07.2020 позовна заява була залишена без руху з підстав порушення пункту 14 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір». Судом було надано йому 10 днів для усунення недоліків позовної заяви.

12.08.2020 позивач доплатив необхідну суму судового збору, тобто усунув недоліки позовної заяви. 13.08.2020 позивач передав на відправку до суду заяву про усунення недоліків, яка була прийнята поштовим відділенням до відправки лише 14.08.2020 внаслідок запровадженого в поштовому відділенні чотириденного робочого тижня.

Ухвалою господарського суду від 13.08.2020 у справі № 904/3876/20 позовна заява була повернута з роз`ясненням права на повторне звернення до суду.

Позивач зазначає, що скориставшись своїм правом, він вдруге звернувся з аналогічним позовом до суду, у зв`язку з чим, посилаючись на статтю 264 Цивільного кодексу України, вважає, що строк позовної давності ним не порушений.

Крім того, позивач звертає увагу суду на введені постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 (із змін. і доп.) «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» обмежувальні заходи, а також на положення пункту 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України № 540-IX від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)") згідно з якими строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також подання процесуальних документів продовжуються на строк дії такого карантину.

Щодо права суду на продовження встановленого ним процесуального строку, позивач указує на частину другу статті 119 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому позивач також посилається на частину п`яту статті 267 Цивільного кодексу України, за якою якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач із заявою позивача щодо поновлення строку позовної давності не погодився й 22.10.2020 подав до суду свої письмові пояснення із запереченнями з наступних підстав.

Так, відповідач зазначає, що стаття 119 Господарського процесуального кодексу України не регулює питання щодо строку позовної давності. Строк позовної давності у спірних між сторонами правовідносинах визначений статтею 137 Статуту залізниць України та статтею 315 Господарського кодексу України, а тому є матеріально-правовим, а не процесуальним строком. Тому, посилання позивача на правила продовження процесуального строку за обставин пропуску ним матеріально-правового строку є безпідставним.

При цьому відповідач також заважує, що у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби жодних змін до законодавства в частині поновлення чи продовження спеціального шестимісячного строку позовної давності, передбаченого статтею 315 Господарського кодексу України та статтею 137 Статуту залізниць України, не вносилося.

Стосовно посилань позивача на статтю 264 Цивільного кодексу України щодо переривання строку позовної давності, то відповідач, аналізуючи цю норму закону та посилаючись на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.06.20 2020 у справі № 916/1689/17, стверджує про те, що у разі попереднього повернення судом позивачу позову, перебіг позовної давності не переривається.

Щодо запроваджених урядових карантинних заходів, то на думку відповідача вони не є підставою для захисту прав позивача у цій справі за обставин пропущення ним строку позовної давності. На підтвердження цієї заяви відповідач посилається на те, що за період з 11.03.2020 - дати запровадження карантинних заходів та по 24.07.2020 (дата закінчення строку позовної давності у справі) позивачу в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» карантин не завадив подати 9 позовів до Господарського суду Донецької області, 12 позовів до Господарського суду Дніпропетровської області, з яких безпосередньо до відповідача - 17, 20, 24 липня 2020 року. Саме ж АТ «Українська залізниця» подало у цей період до Господарського суду Дніпропетровської області 123 позови.

За результатом дослідження матеріалів справи, оцінки доказів у їх сукупності господарський суд

ВСТАНОВИВ:

16.01.2020 за залізничною накладною № 37653086 зі станції Хриплин Львівської залізниці до станції Сартана Донецької залізниці Товариством з обмеженою відповідальністю "Убдізель" здійснено відправлення на адресу одержувача - ПАТ "МК Азовсталь" вантаж - металевий брухт у вагоні № 60398005 з визначенням провізної плати у сумі 39308,00 грн (а.с. 8).

Під час проходження вантажу через станцію Волноваха Донецької залізниці за підозрою у навантаженні вагону менше документу та на підставі акта загальної форми ГУ-23 №23 від 23.01.2020 вагон № 60398005 був затриманий для перевірки (а.с. 9).

24.01.2020 на підставі зазначеного акта було здійснено комісійне переважування вагона №60398005 та складено акт загальної форми ГУ-23 № 31/ПП з результатами переважування, а також комерційний акт № 484809/11 (а.с. 7, 11).

Відповідно до комерційного акта № 484809/11 від 24.01.2020 за результатом переважування вагона № 60398005 (з розчепленням на 150-тонних вагонних вагах вантажоодержувача, державна повірка 06.09.2019), комісією у складі: ДСЗМ ОСОБА_4, комерційні агенти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інженер ОСОБА_3 , було встановлено таке.

У документі зазначено: брутто відсутнє, тара вагона - 23000 кг, маса нетто - 63800 кг. Фактична маса брутто вагона склала 85100 кг, тара вагона з ПД - 23000 кг, нетто - 62100 кг, що менше документу на 1700 кг. Вагон зважувався двічі., результат не змінився. За документом брухт чорних металів, вид 3,17, маркування по всій довжині вагона. Фактично навантаження на рівні бортів, пакетоване, маркування не проглядається через погодні умови. Вагон прибув з ВОХР ст. Волноваха Голубенко. Двері та люки зачинені. Вагон технічно справний. З моменту прибуття і комерційного зважування вагон знаходиться під охороною служби безпеки комбінату Азовсталь та комерційних агентів станції Сартана. Завідувач вантажним двором за штатним розкладом відсутній (а.с. 7).

Причиною виникнення спору є неправильно зазначена в залізничній накладній №37653086 маса вантажу у вагоні № 60398005.

Предметом доказування є обставини, що стосуються зазначення відповідачем маси вантажу у вагоні № 60398005, прийнятого до перевезення за залізничною накладною №37653086.

Відносини, пов`язані з діяльністю транспорту, у тому числі залізничного, регулюються Законом України "Про транспорт", Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами законодавства України.

Статтею 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі статтею 908 Цивільного кодексу України, передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Стаття 3 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлює, що нормативні документи, які визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту та комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Статут залізниць України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998 (із змінами та доповненнями) (далі - Статут, Статут залізниць України), визначає обов`язки, права та відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Відповідно до частини першої статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (частини перша - третя статті 909 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до статті 6 Статуту залізниць України накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

За договором залізничного перевезення вантажу, згідно з частиною першою статті 22 Статуту залізниць України, залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату.

Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Дата приймання і видачі вантажу засвідчується на накладній календарним штемпелем станції. У разі проведення митного контролю дата видачі вантажу ставиться після закінчення митних операцій (частини перша - третя статті 23 Статуту залізниць України).

Вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній.

Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній (частини перша, друга статті 24 Статуту залізниць України).

Разом з тим згідно з абзацом четвертим пункту 28 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 № 644, вантажі, завантажені відправниками у вагони відкритого типу (платформи, напіввагони тощо), приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування (у т.ч. захисного) та кріплення у вагоні без перевірки маси та кількості вантажу.

Маса вантажу вважається правильною, якщо різниця у масі, визначена на станції відправлення, порівняно з масою, що виявилася на станції призначення, не перевищує: у разі недостачі - норми природної втрати маси вантажу і граничного розходження визначення маси нетто; у разі надлишку - граничного розходження визначення маси нетто (частина четверта статті 52 Статуту залізниць України).

Залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами (стаття 105 Статуту залізниць України).

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За статтею 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

За змістом пункту 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 28.05.2002 № 334, акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, якщо при цьому не потрібне складання комерційного акта.

Акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами.

Один примірник акта загальної форми, складеного під час перевезення, додається до перевізних документів, другий залишається на станції, яка його склала.

Згідно з пунктом 4 Правил складання актів комерційні акти складаються:

на місцях загального користування - у день вивантаження або в день видачі вантажу одержувачу;

при вивантаженні на місцях незагального користування - у день здачі вантажу одержувачу, у цьому разі перевірка повинна здійснюватись до вивантаження або в процесі вивантаження чи зразу ж після нього.

У разі перевірки маси вантажу зважуванням на вагонних вагах, якщо маса тари приймається за трафаретом на вагоні, комерційний акт складається в день зважування вагона з вантажем; якщо маса тари вагона визначається зважуванням його після вивантаження, комерційний акт складається в день зважування порожнього вагона;

на вантаж, що перебуває у дорозі - у день виявлення обставин, що підлягають оформленню комерційним актом.

У разі неможливості скласти комерційні акти в указані терміни вони складаються у всіх випадках не пізніше наступної доби.

Відповідно до пункту 9 Правил складання актів у комерційному акті детально описуються стан вантажу або багажу і обставини, за яких виявлена незбереженість, а також обставини, які могли бути причиною виникнення незбереженості вантажу, багажу чи вантажобагажу. Ніякі припущення та висновки про причини незбереженості або про вину відправника і залізниці до акта не вносяться. Усі графи бланка акта мають бути заповнені. Не дозволяється проставляння рисок та лапок замість повторення необхідних даних. У комерційному акті зазначається, чи правильно навантажений, розміщений і закріплений вантаж, а також про наявність та стан захисного маркування для вантажів, що перевозяться у відкритих вагонах. У разі неправильного завантаження, розміщення, закріплення вантажу в акті зазначається, яке порушення було допущено. Особи, які склали або підписали комерційний акт або акт загальної форми, що містить дані, які не відповідають дійсності, несуть установлену законодавством відповідальність.

Згідно з пунктом 10 Правил складання актів комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці. Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акта можуть бути залучені також інші працівники залізниці.

За змістом пункту 22 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 № 644 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 № 862/5083), перевірка маси вантажу на станції призначення провадиться, як правило, таким самим способом, яким цю масу було визначено на станції відправлення.

Зважування вантажів на вагонних вагах провадиться в порядку, передбаченому Правилами приймання вантажів до перевезення.

Пунктом 5 Правил приймання вантажів до перевезення загальна маса вантажу визначається відправником зважуванням або розрахунковим способом.

До розрахункових способів визначення маси вантажу належать: за трафаретом (підсумовування маси вантажу, зазначеної на кожному вантажному місці), за стандартом (множення суми стандартної маси вантажного місця на кількість місць вантажу), за заміром висоти наливу (з подальшим визначенням густини та об`єму вантажу за таблицею калібрування цистерн, розробленою заводом-виробником цистерни).

За домовленістю відправника, залізниці та одержувача вантажу можуть бути встановлені інші способи визначення маси вантажу.

Спосіб визначення маси вантажу і тип ваг відправник зобов`язаний зазначити в накладній.

Усі засоби вимірювальної техніки, які використовуються для визначення маси вантажів, мають бути повірені відповідно до вимог чинного законодавства. Засоби ваговимірювальної техніки повинні бути взяті на облік залізницею та відповідати вимогам Інструкції про порядок застосування засобів ваговимірювальної техніки на залізничному транспорті України, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 31 липня 2012 року № 442, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 жовтня 2012 року за № 1716/22028, та інших нормативно-правових актів.

Порядок зважування визначений пунктом 10 цих Правил. А саме.

Зважування вантажів на вагонних вагах провадиться із зупинкою і розчіпленням вагонів або із зупинкою без розчіплення.

Зважування під час руху дозволяється тільки на вагонних вагах, призначених для цього способу зважування.

Із зупинкою і розчіпленням вагонів зважуються вантажі:

зернові, насіння, комбікорм і висівки, що перевозяться насипом;

харчові в цистернах (олія, меляса тощо);

картопля, овочі, баштанні культури, макуха, сіль харчова, метали всіх найменувань і лом кольорових металів, які перевозяться навалом.

При зважуванні зернових вантажів, насіння, комбікормів і висівок, олії, меляси та інших харчових вантажів маса тари вагонів може перевірятися відправником перед навантаженням і одержувачем після вивантаження.

При зважуванні решти зазначених у цьому параграфі вантажів маса тари вагонів може перевірятися один раз: відправником - перед навантаженням або одержувачем - після вивантаження.

Зважування на вагонних вагах інших вантажів провадиться із зупинкою вагонів без розчіплення або під час руху на вагонних вагах, призначених для цього способу зважування. Маса тари вагонів у цих випадках може прийматися за трафаретом на вагоні.

Згідно з пунктом 5.5 розділу 5 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 року № 644, якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній маси, кількості місць вантажу, його назви, коду та адреси одержувача з відправника, порта стягується штраф у розмірі згідно із статтею 118 Статуту залізниць України. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли.

Цей факт засвідчується актом загальної форми, якщо за цим фактом не складався комерційний акт.

Абзацом першим статті 118 Статуту залізниць України встановлено, що за пред`явлення вантажу, який заборонено до перевезень або який потребує під час перевезення особливих заходів безпеки, та з неправильним зазначенням його найменування або властивостей з відправника, крім заподіяних залізниці збитків і витрат, стягується штраф у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

За неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника, порта стягується штраф у розмірі згідно із статтею 118 цього Статуту. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли (стаття 122 Статуту залізниць України).

Наданими позивачем доказами підтверджується факт завантаження відповідачем спірного вагона, заповнення ним залізничної накладної № 37653086 із зазначенням маси вантажу 63800 кг, яка фактично за результатом переважування становить на 1700 кг менше. Складені позивачем акти загальної форми та комерційний акт, якими підтверджується зазначена обставина, відповідають законодавчим вимогами щодо форми та порядку їх складання, й відповідачем не оспорюються. Докази щодо незбереження вантажу у спірному вагоні під час його перевезення відсутні.

Згідно з частиною четвертою статті 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Перевіркою розрахованої позивачем суми штрафу за неправильно зазначену у залізничній накладній масу вантажу порушень вимог статей 118, 122 Статуту залізниць України не встановлено.

Відтак, позовні вимоги є законними й обгрунтованими.

Разом з тим заява відповідача про застосування строку спеціальної позовної давності й відмову у позові підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Зі змісту частини першої статті 258 Цивільного кодексу України вбачається, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до пункту 1 частини другої цієї ж статті позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини п`ятої статті 315 Господарського кодексу України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

За статтею 137 Статуту залізниць України позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом 6 місяців. Зазначений шестимісячний термін обчислюється: а) щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п`ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу; б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Указане нормативне положення пов`язує шестимісячний строк для пред`явлення перевізником позову саме з моментом настання події, що є підставою для подання позову.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Суд зазначає, що у питанні початку перебігу позовної давності у цій справі, визначальним є складення комерційного акта № 484809/11 від 24.01.2020, щo є єдиною подією, з настанням якої розпочинається перебіг позовної давності.

Відтак, у спірних правовідносинах між сторонами строк позовної давності починає свій перебіг 25.01.2020 й закінчується 27.07.2020.

Згідно з відміткою поштової установи на конверті, позивач звернувся з позовом у цій справі 26.08.2020, що свідчить про пропуск ним строку позовної давності (а.с. 27).

Відповідно до частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд, визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту ( ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Позивач не обґрунтував пропущення ним строку звернення до суду з поважних причин. Наведені позивачем доводи судом не приймаються з огляду на таке.

Так, посилання позивача на статтю 119 Господарського процесуального кодексу України щодо права суду поновити за заявою учасника справи пропущений процесуальний строк, встановлений законом чи продовжити процесуальний строк, встановлений судом, не стосується позовної давності, оскільки строк позовної давності визначається нормами матеріального права, а тому не є процесуальним.

Не впливає на строк позовної давності також і пункт 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України № 540-IX від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)"), оскільки ця норма закону також стосується процесуальних строків та їх продовження. Крім того, з набуттям чинності 17.07.2020 Законом України № 731-IX від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19)", пункт 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України викладений у новій редакції. Але й нова редакція цього пункту не регулює питання строку позовної давності.

Указані позивачем обставини попереднього звернення його до суду з позовом, який ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2020 у справі № 904/3876/20 (cуддя Кармазіна Л.П.) було повернуто з підстав частини шостої статті 174 Господарського процесуального кодексу України, не переривають строку позовної давності.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

Виходячи з викладеного, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.05.2020 у справі №922/1467/19.

Щодо можливості захисту права позивача після спливу строку позовної давності слід враховувати наступне.

За змістом статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини" зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення, яке повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992).

З ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2020 у справі № 904/3876/20 (cуддя Кармазіна Л.П.) вбачається, що ухвалу суду від 21.07.2020 про усунення недоліків позивач отримав 28.07.2020, а тому для цього мав достатньо часу - до 07.08.2020.

Фактично ж із пояснень позивача у цій справі вбачається, що судовий збір він доплатив 12.08.2020, а до суду подав відповідні докази лише 14.08.2020. Причини пропуску строку сплати судового збору позивач не пояснює. Пояснень та доказів, які б свідчили про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності позивач суду не надав.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим судовий збір у сумі 2948,10 грн покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Убдізель" про стягнення штрафу у сумі 196 540,00 грн - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2948,10 грн за подання позову покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом 20-ти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 30.11.2020.

Суддя І.І. Колісник