ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2020 р. Справа №907/559/19

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

Судді-доповідача Дубник О.П.

Суддів Бонк Т.Б.

Зварич О.В.

за участю секретаря судового засідання Гулик Н.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС вих.№ 165/24/07-70-10 від 08.09.2020 (вх.№ 01-05/2739/20 від 05.10.2020)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 (повний текст рішення складено 27.08.2020 (з врахуванням ухвали про виправлення описки від 27.08.2020), суддя Пригара Л.І.)

у справі № 907/559/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) Закарпатінтерпорт, м. Чоп,

до відповідача: Закарпатської митниці ДФС, м. Ужгород,

про стягнення 157 438 грн 68 коп за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу,

за участю представників:

від позивача: Логойда В.М. адвокат (ордер серія ЗР №25739 від 23.10.2020);

від відповідача: Марканич В.М. (довіреність б/н від 03.03.2020).

1. Розгляд справи

Відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України на адресу суду не надходило.

Судове засідання фіксувалось за допомогою технічних засобів звукозапису, згідно з ст. 222 ГПК України та проводилось в режимі відеоконференції відповідно до ч.1 ст. 197 ГПК України.

2. Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2020 вказану справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді доповідача) Дубник О.П., суддів Гриців В.М. та Зварич О.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.10.2020, у складі колегії суддів: головуючого судді (судді доповідача) Дубник О.П., суддів Гриців В.М. та Зварич О.В. відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 18.11.2020 на 11 год 30 хв.

Відповідно до розпорядження керівника апарату №512 від 16.11.2020, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю члена колегії судді Гриців В.М., проведено автоматизовану заміну складу суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2020 вказану справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді доповідача) Дубник О.П., суддів Бонк Т.Б. та Зварич О.В.

В судове засідання, в Господарський суд Закарпатської області, режимі відеоконференції з Західним апеляційним господарським судом, з`явилися представники позивача та відповідача.

3. Короткий зміст заяви.

16.09.2019 ТОВ Закарпатінтерпорт звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Закарпатської митниці ДФС про стягнення 157 438 грн. 68 коп. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що у 2016 році посадовими особами відповідача за зверненням голови Закарпатської обласної державної адміністрації внаслідок заборони експорту з України ділової деревини (ліса-кругляка) та затримання транспортних засобів з вантажем "ліс", позивач за замовленням відповідача на підставі договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 309 від 23.12.2016 року, надав послуги вивантаження і зберігання вантажу "ліс" у загальному обсязі 452,41 куб.м. на власних об`єктах у м. Чоп та м. Мукачево. Позивач вказує на те, що після закінчення строку дії договору майно, що передавалося зберігачу, не було вивезено поклажодавцем і продовжувало зберігатися у позивача до 21.08.2017 року, при цьому, оплату за надані у 2017 році послуги відповідач не здійснив. Враховуючи узгоджену між сторонами договору ставку 1 грн. 50 коп. за зберігання 1 м3 вантажу/добу, на думку позивача, сума наданих та неоплачених послуг по зберіганню за вказаний період складає 157 438 грн. 68 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача.

4.Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 позовні вимоги ТОВ «Закарпатінтерпорт» задоволено повністю.

При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, встановивши, що відповідно до п.7.1 Договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем від від 23.12.2016 його умови діють до повного виконання сторонами умов, що матеріальні цінності передані на зберігання, зробив висновок про доведеність обставини факту зберігання майна у кількості 452,41 м3 за період з 26.12.2016 по 21.08.2017 з вартістю послуг за зберігання 1 м3 вантажу протягом доби, яка склала суму 1 грн 50 коп.

Судом першої інстанції також зроблено висновок, що не відносяться до суті спору посилання відповідача на значну вартість наданих послуг порівняно з вартістю майна, що зберігалося, а також на негативні наслідки для фінансового стану відповідача у разі задоволення позовних вимог, оскільки вказані аргументи цивільним та господарським законодавством не розглядаються в якості підстави для відмови від виконання взятих на себе господарських зобов`язань.

5. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.

5.1. Закарпатська митниця ДФС оскаржила судове рішення в апеляційному порядку, стверджуючи, що воно постановлено з порушенням норм матеріального права та при неправильному застосуванні процесуального законодавства.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що підставою для пред`явлення позову стало фактичне зберігання позивачем, переданих на відповідальне зберігання відповідачем вилучених у справах про порушення митних правил лісоматеріалів, у період з 01.01.2017 по 21.08.2017, однак у вказаний період, починаючи з 01.01.2017 позивач жодного разу не звертався до митниці з приводу повернення переданих йому на зберігання лісоматеріалів або щодо наявності будь-якої заборгованості.

Апелянт наголошує, що згідно п.3.3. договору зберігання від 23.12.2016 №309, оплата за зберігання проводиться при умові наявності відповідних бюджетних асигнувань.

Однак, як стверджує апелянт, судом першої інстанції не було надано належної оцінки вказаним істотним умовам договору, які за відсутності бюджетних асигнувань, вказували на безпідставність вимоги про стягнення коштів за період в якому за взаємною згодою сторін, зафіксованою в договорі, плата не справляється.

Також апелянт стверджує, що позивачем не надано жодних доказів щодо дійсного здійснення функцій по зберіганню лісоматеріалів (відсутні належні та допустимі докази щодо здійснення функцій зберігання, нарахування заробітної плати працівникам за охорону переданого майна, витрат пов`язаних із функціонуванням місця зберігання тощо).

Крім того, апелянт наголошує, що згідно актів взаємних розрахунків 2016-2018 роки Закарпатською митницею ДФС проведено розрахунки з позивачем в повному обсязі, заборгованість у взаєморозрахунках між ТОВ Закарпатінерпорт та митницею відсутня, та згідно акту №50 звіряння взаємних розрахунків станом на 31.12.2017 керівником та головним бухгалтером позивача засвідчено факт відсутності дебіторської та кредиторської заборгованості між ТОВ Закарпатінтерпорт та Закарпатською митницею ДФС станом на 01.01.2017 та 31.12.2017. На думку апелянта, зазначеними актами звірки зафіксовано відсутність заборгованості у відповідності до вищенаведених істотних умов договору, згідно яких за взаємною згодою сторін оплата за зберігання проводиться виключно за період в якому наявні відповідні бюджетні асигнування у відповідача.

Також скаржник зазначає, що позивач, на підтвердження наявності заборгованості зі сторони відповідача, не надав жодних первинних бухгалтерських документів та зведених бухгалтерських регістрів, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

5.2. ТОВ Закарпатінтерпорт подало відзив на апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Позивач вважає аргументи апеляційної скарги надуманими і такими, що суперечать нормам матеріального права та встановленим місцевим господарським судом фактичним обставинам справи.

На противагу вимог апеляційної скарги, позивач стверджує, що законодавство України не зобов`язує зберігача надсилати поклажедавцю будь-які вимоги чи повідомлення відповідач обізнаний з положеннями укладеного договору щодо строку зберігання майна, а отже повинен був вчинити відповідні фактичні та юридичні дії навіть у відсутності нагадувань з боку позивача.

Щодо посилання апелянта, що оплата може бути проведена лише за наявності бюджетних асигнувань, а такі у 2017 році у відповідача були відсутні, то позивач зазначає, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Не погодився позивач і з твердженнями апелянта, що позивачем не доведено фактичне зберігання майна, оскільки, на думку позивача вказане твердження спростовується долученою до матеріалів справи видатковою накладною №76 від 21.08.2017 та дублюючим її актом приймання-передачі від 21.08.2017, з яких чітко вбачається, що майно було повернуто із зберігання лише 21.08.2017. Щодо посилання апелянта на необґрунтованість розрахунку позовних вимог, зокрема непідтвердженого документально тарифу на зберігання, то позивач вказує на наявні в матеріалах справи калькуляцією до договору, актами про надання послуг за грудень 2016 року, перепискою сторін, в якій зазначена ціна зберігання вантажу становить 1,50 грн/м3 доба.

Щодо того, що за 2016-2019 роки відповідач витратив на зберігання майна більше ніж це майно коштує, то позивач вважає, що збитковість операції для відповідача не може бути підставою для невиконання його господарського зобов`язання перед позивачем.

6. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, позивач є правонаступником всіх прав та обов`язків ПрАТ Закарпатінтерпорт () у зв`язку з проведеною з 01.03.2017 року реорганізацією останнього шляхом перетворення (зміни організаційно-правової форми) у ТОВ Закарпатінтерпорт () (а.с.39-44).

Як вбачається з даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідач станом на момент прийняття рішення у справі знаходиться у процедурі припинення, а саме, реорганізації шляхом приєднання до Закарпатської митниці Держмитслужби () згідно з постановою Кабінету Міністрів України Про утворення територіальних органів Державної митної служби № 858 від 02.10.2019 року, однак на момент розгляду справи, його діяльність не припинено.

23.12.2016 між Приватним акціонерним товариством Закарпатінтерпорт (зберігач) та Закарпатською митницею ДФС (поклажодавцем) укладено договір зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 309 (а.с.12-13).

Відповідно до п. 1.1. Договору поклажодавець передав на відповідальне зберігання майно, що перебуває під митним контролем, а саме, вилучені за протоколами про порушення митних правил Закарпатською митницею ДФС лісо- та пиломатеріали, а зберігач - забезпечує його зберігання за адресами: м. Мукачево, пров. Шевченка, 1 та м. Чоп, вул. Ужгородська, 1.

Відповідності до п. 1.2. Договору, сторонами були складені видаткова накладна (вимога) № 372 від 26.12.2016 та акт приймання-передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання б/н від 26.12.2016 (а.с.14). Згідно вказаних прибутково-видаткових документів відповідачем передано на відповідальне зберігання позивачу лісоматеріали круглі із деревини ялини, які відповідають вимогам дров по ГОСТ 3243-88; код УКТ ЗЕД , у кількості 452,41 м3, загальною вартістю 180 964 грн, затримані відповідачем згідно протоколу про порушення митних правил № 2428/30501/16 від 22.12.2016. Вказане підтверджує факт передачі майна на зберігання.

Як вбачається з п. 2.1.2. Договору відповідач мав право у будь-який час вимагати у позивача негайного повернення (повністю або частково) майна, яке знаходиться на зберіганні, а позивач обов`язок повертати майно відповідачу за першою вимогою останнього (п. 2.2.7. Договору).

Повернення майна позивачем відповідачу було здійснено згідно з доданими до матеріалів справи прибутковою накладною (вимогою) № 76 від 21.08.2017 та актом прийому-передачі матеріальних цінностей від 21.08.2017, у розмірі 452,41 м3 (а.с.15).

Відповідно до п. 3.2. Договору тариф на послуги Зберігача за зберігання майна зазначені в калькуляції, що є невід`ємною частиною договору. Відповідно до калькуляції вартості зберігання 1 м3 лісоматеріалів від 23.12.2016 (а.с.117), за послуги по зберіганню вантажу між сторонами було узгоджено ставку в розмірі 1 грн. 50 коп. за зберігання 1 м3 вантажу/добу.

Згідно з п. 3.4. Договору, за послуги зберігання за договором у 2016 році складають суму 172 059 грн 70 коп.

Пунктом 7.1. Договору встановлено строк дії договору, яким визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, діє до 31.12.2016 та у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до п. 4.1. Договору зберігачу заборонено вчиняти щодо майна, переданого на відповідальне зберігання, будь-які дії без дозволу поклажодавця.

Після закінчення бюджетного 2016 року майно, що передавалося зберігачу, не було вивезено поклажодавцем і продовжувало зберігатися у позивача, а 21.08.2017 було повернуто в повному обсязі згідно з видатковою накладною № 76 від 21.08.2017 року та актами прийому-передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 21.08.2017.

Таким чином, фактичний час зберігання майна після передбаченого договором строку склав з 01.01.2017 року по 21.08.2017 - 232 дні.

Відповідно до розрахунку позовних вимог до позовної заяви №52 від 16.09.2019, заборгованість за зберігання майна з 01.01.2017 по 21.08.2017 склала 157 438 грн 68 коп (232 дні*1,50 грн.* 452,41 м3 = 157 438 грн. 68 коп.) (а.с.38).

Посилаючись на невизнання відповідачем обов`язку оплатити надані послуги зберігання за період з 01.01.2017 до 21.08.2017, позивач просить стягнути суму 157 438 грн 68 коп, яка відповідає узгодженій між сторонами ставці в розмірі 1 грн. 50 коп. за зберігання 1 м3 вантажу/добу в примусовому порядку.

7. Норми права та мотиви, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови, висновки суду.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, які наведені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Між сторонами виникли правовідносини щодо надання послуг зберігання майна після закінчення дії договору.

Так, згідно ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Судом встановлено, що на виконання укладеного договору №309 зберігання майна, що знаходиться під митним контролем від 23.12.2016 позивачем було прийнято на зберігання від відповідача лісо-пиломатеріали у загальному обсязі 452,41 м3. Одночасно, матеріали справи не містять, а відповідачем не заперечується, що після закінчення строку дії договору - 31.12.2016 майно не було повернуто поклажедавцеві (відповідачу).

Приписами ст. 946 Цивільного кодексу України встановлено, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. При цьому, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Пунктом 3.2. Договору сторонами обумовлено, що тарифи на послуги зберігача за зберігання та вивантаження майна зазначені в калькуляціях, що є невід`ємними частинами цього договору.

Судом першої інстанції встановлено, що за послуги по зберіганню вантажу між сторонами було узгоджено ставку: 1 грн 50 коп за зберігання 1 м3 вантажу / добу. Вказана обставина підтверджується і пунктом 3.4. договору, де погоджена сума (ціна) договору у 2016 році. Зокрема, послуги зберігання за договором складають 172 059,70 грн і саме ця сума була сплачена відповідачем на його виконання.

Покликання апелянта на те, що належними доказами не підтверджено розмір розцінки за зберігання лісоматеріалів у розмірі 1 грн 50 коп за зберігання 1 м3 вантажу / добу, спростовуються положеннями п.3.2 договору, яким визначено, що тариф на послуги зберігача за зберігання майна зазначені в калькуляції, що є невід`ємною частиною договору, і як вбачається з калькуляції вартості зберігання 1 м3 лісоматеріалів від 23.12.2016 (а.с.117), за послуги по зберіганню вантажу між сторонами було узгоджено ставку в розмірі 1 грн. 50 коп. за зберігання 1 м3 вантажу/добу.

Суд апеляційної інстанції бере також до уваги належне виконання відповідачем зобов`язання в частині оплати за надані послуги зберігання з 27.12.2016 по 31.12.2016, що свідчить про узгодження ціни договору.

Як підтверджується матеріалами справи, факт повернення переданого на зберігання майна поклажодавцю 21.08.2017 підтверджено долученими до справи доказами (п/накладними та актами приймання-передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 21.08.2017) (а.с.15).

А отже, за таких обставин, зважаючи на визначений ст. 946 Цивільного кодексу України обов`язок внести плату за час зберігання речі після закінчення дії договору, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають до задоволення у повному обсязі.

Щодо посилання скаржника на відсутність заборгованості з огляду на підписані акти звірки розрахунків, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб (вказаної позиції дотримується також Верховний Суд у постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 ).

З огляду на вищезазначене, сам факт відсутності зафіксованої в акті спірної заборгованості відповідача перед позивачем не спростовує наведених вище висновків суду щодо доведеності факту надання позивачем послуг зберігання протягом періоду з 01.01.2017 по 21.08.2017 та, відповідно, обов`язку здійснення оплати відповідачем.

Щодо тверджень апелянта про відсутність бюджетних асигнувань, то апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що з огляду на ст. 617 ЦК України, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного суду від 08.07.2019 у справі №910/4375/18.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

З огляду на наведене, враховуючи, що предметом дослідження позовних вимог, а відповідно і апеляційної скарги є встановлення факту надання послуг зберігання після закінчення договору та відсутність їх належної оплати, то інші доводи апеляційної скарги не потребують детального обґрунтування та спростування в розумінні ст. 238 ГПК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законні та обґрунтовані рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі №907/559/19 необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

8. Судові витрати.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 542,37 грн.

Керуючись ст.ст.129, 252, 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у цій справі без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

4. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено 30.11.2020

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий-суддя О.П. Дубник

Судді Т.Б.Бонк

О.В.Зварич