ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

м. Рівне

"24" листопада 2020 р. Справа № 918/333/13-г

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., при секретарі судового засідання Мельник В.Я., розглянувши у матеріалах справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Комунального підприємства "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго»

про стягнення в сумі 18 471 755 грн. 99 коп.

скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України на дії та бездіяльність державного виконавця

В судовому засіданні приймали участь:

від позивача (скаржника): не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: адвокати Москаль Я.О., Іванов А.О.;

від органу ДВС: Корольчук Н.І..

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 09 квітня 2013 року позов задоволено частково, стягнуто з Комунального підприємства "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"16 289 350 грн. 80 коп. заборгованості за поставлений природний газ, 93 363 грн. 12 коп. збитків, завданих внаслідок інфляції, 492 023 грн. 09 коп. 3% річних, 798 509 грн. 49 коп. пені та 68 820 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

10 липня 2013 року на виконання рішення господарського суду від 09 квітня 2013 року видано наказ № 918/333/13-г.

16 серпня 2019 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Рівненської області із скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, в якій просило суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не надсилання стягувачу копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 40655119 по примусовому виконанню наказу господарського суду Рівненської області від 10 липня 2013 року у справі № 918/333/13-г; визнати неправомірною постанову про закінчення виконавчого провадження від 06 червня 2015 року ВП № 40655119; визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не надсилання стягувачеві копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 06 квітня 2015 року № ВП 40655119; зобов`язати посадову особу (начальника органу ДВС) усунути порушення (поновити порушене право), скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 06 квітня 2015 року ВП № 40655119 та відновити виконавче провадження ВП № 40655119. Скарга мотивована тим, що постанова про закінчення виконавчого провадження прийнята з порушенням норм ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки ні норми Господарського кодексу України, ні норми Цивільного кодексу України не передбачають можливості закінчення виконання судового рішення під час процедури припинення юридичної особи та добровільної ліквідації, зокрема, лише з підстав наявності такої процедури. АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» вказує на наявність у КП «Теплотранссервіс» правонаступника ТОВ «Рівнетеплоенерго» за борговими зобов`язаннями з оплати споживчих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли в КП «Теплотранссервіс». АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" посилається на укладений між Рівненською міською радою (орендодавець) та ТОВ «Рівнетеплоенерго» (орендар) договір оренди об`єкта централізованого теплопостачання, згідно з п. 5.10 якого орендар зобов`язується виступати правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли в КП «Теплотранссервіс». Крім того, АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» зазначає, що на адресу стягувача не надходили копії постанов про відкриття та про закінчення виконавчого провадження ВП №40655119, що свідчить про порушення державним виконавцем вимог ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 20 серпня 2019 року прийнято до розгляду скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надав суду письмові пояснення на скаргу в яких зазначив, що при здійсненні виконавчого провадження державний виконавець вчиняв дії у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження" та просив відмовити в задоволенні скарги з підстав її необгрунтованості.

Від Комунального підприємства "Теплотранссервіс" відзиву на скаргу до суду не надходило.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 17.09.2019 у справі №918/333/13-г задоволено скаргу АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на дії та бездіяльність державного виконавця. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не надсилання стягувачу копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 40655119 по примусовому виконанню наказу господарського суду Рівненської області від 10.07.2013 у справі № 918/333/13-г. Визнано неправомірною постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 ВП № 40655119. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не надсилання стягувачу копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 №ВП 40655119. Зобов`язано посадову особу (начальника органу ДВС) усунути порушення (поновити порушене право), скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 ВП №40655119 та відновити виконавче провадження ВП №40655119.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20 серпня 2020 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на ухвалу Господарського суду Рівненської області (скарга на дії державного виконавця) від 17.09.2019 у справі № 918/333/13-г залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду Рівненської області (скарга на дії державного виконавця) від 17.09.2019 у справі № 918/333/13-г змінено шляхом виключення з мотивувальної частини абзацу 6 на сторінці 5 даної ухвали наступного змісту: "Відповідно правонаступником Комунального підприємства "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради стало Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго", у зв`язку з чим у органу ДВС не було підстав для закінчення виконавчого провадження".

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 жовтня 2020 року касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» задоволено частково. Ухвалу господарського суду Рівненської області від 17.09.2019 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.08.2020 у справі № 918/333/13-г скасовано. Справу № 918/333/13-г направлено до господарського суду Рівненської області для нового розгляду скарги акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

09.11.2020 року, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розподілено судді Марач В.В..

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 10.11.2020 матеріали скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято до розгляду суддею Марач В.В.. Розгляд скарги призначено на "24" листопада 2020 року.

17.11.2020 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від представника третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» надійшли письмові пояснення на скаргу, в яких останнє просить врахувати пояснення ТОВ "Рівнетеплоенерго" при розгляді скарги та вказівки, викладені у постанові Верховного суду від 08.10.2020 по справі №918/333/13-г. Скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця просить залишити без задоволення.

В судове засідання 24.11.2020 року не з`явились представники позивача та відповідача.

Представником позивача (скаржника) подано клопотання про відкладення розгляду скарги, призначеної на 24.11.2020р., на іншу дату, поза межі двотижневого строку самоізоляції, після 04.12.2020 року.

Клопотання представника скаржника про відкладення розгляду справи суд відхиляє, як необгрунтоване та безпідставне з огляду на наступне.

По-перше, в обгрунтування вказаного клопотання, скаржник не надав суду належних доказів того, що особи, які мають право представляти скаржника, хворіють та/або перебувають на самоізоляції.

По друге, згідно положень ст.342 ГПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З огляду на те, що скаржник подав заяву про відкладення розгляду скарги, призначеної на 24.11.2020р., на іншу дату, суд зазначає, що останній про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним. Крім того про належне повідомлення скаржника свідчить трекінг відправлень Укрпошти про те, що відправлення за №461 вручене за довіреністю 16.11.2020 року.

Від відповідача - КП "Теплотранссервіс" до суду повернулася Ухвала про призначення скарги до розгляду з відміткою відділення зв`язку "вибули".

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Крім того пунктом сьомим статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Таким чином суд вважає, що відповідач про дату, час і місце розгляду скарги повідомлений належним чином і його неявка не перешкоджає розгляду скарги.

В судовому засіданні представники третьої особи заявили, що скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є необгрунтованою та безпідставною, поданою з порушенням строків, встановлених Законом України "Про виконавче провадження" та Господарським процесуальних кодексом України, а тому має бути залишена без розгляду.

Представник органу ДВС підтримала позицію представників третьої особи. Просила скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без розгляду.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 09 квітня 2013 року позов задоволено частково, стягнуто з Комунального підприємства "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"16 289 350 грн. 80 коп. заборгованості за поставлений природний газ, 93 363 грн. 12 коп. збитків, завданих внаслідок інфляції, 492 023 грн. 09 коп. 3% річних, 798 509 грн. 49 коп. пені та 68 820 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

10 липня 2013 року на виконання рішення господарського суду від 09 квітня 2013 року було видано наказ по справі № 918/333/13-г.

Судовий наказ 21.10.2013 направлений стягувачем на виконання до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (далі - ВПВР Державної виконавчої служби України, ВДВС).

Державним виконавцем відділу 13 листопада 2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Державним виконавцем вживались заходи щодо виконання рішення шляхом винесення постанов про арешт коштів та майна боржника.

06 квітня 2015 року ВПВР Державної виконавчої служби України прийнято постанову про: закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу №918/333/13-г від 10.07.2013; направлення наказу господарського суду Рівненської області у справі № 918/333/13-г, виданого 10.07.2013, ліквідатору Франко О.П. для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку; направлення постанови про стягнення виконавчого збору ліквідатору Франко О.П. для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку.

Постанова обґрунтована нормами ст. 49, 67 Закону України «Про виконавче провадження». У зазначеній постанові державний виконавець вказує на прийняте Рівненською міською радою рішення № 39 від 15.05.2014 про припинення КП «Теплотранссервіс» шляхом його ліквідації і створення ліквідаційної комісії та на інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про перебування КП «Теплотранссервіс» в стані припинення.

22 липня 2019 року скаржником на адресу ВПВР Державної виконавчої служби України надіслано запит про хід виконання наказу від 10.07.2013 № 918/333/13-г.

08 серпня 2019 року на адресу скаржника надійшла відповідь, в якій ВДВС вказав, що 06.04.2015 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі вимог п. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на вищезазначене, 16 серпня 2019 року АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду Рівненської області зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця. Своєчасність звернення зі скаргою до суду скаржник обгрунтував тим, що про дії та бездіяльність органу ДВС дізнався тільки 08.08.2019 року з листа ВПВР Державної виконавчої служби України №25805-33-19 від 31.07.2019 року.

Однак твердження скаржника про звернення зі скаргою на дії та бездіяльність органу ДВС у строки, встановлені законодавством України, суд вважає помилковим та таким, що не грунтується на законі з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі по тексту ухвали Закон), в редакції на момент вчинення виконавчих дій, визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (ч. 1 ст. 2 Закону).

Пунктом першим статті 6 Закону передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент звернення стягувача до суду зі скаргою) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з п. 5 вищезазначеної статті рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами статті 339 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту ухвали - ГПК України) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Статтею 341 ГПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Розділ VІ ГПК України регламентує порядок оскарження до господарського суду дій державного виконавця, на виконанні якого перебуває судове рішення цього суду; право на звернення зі скаргою і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю ухваленого за правилами ГПК України судового рішення та з його примусовим виконанням.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.07.1998 № 11-рп/98 у справі щодо офіційного тлумачення частин другої і третьої статті 84 та частин другої і четвертої статті 94 Конституції України (справа щодо порядку голосування та повторного розгляду законів Верховною Радою України) зазначив: «Термін «дні», якщо він вживається у зазначених правових актах без застережень, означає лише календарні дні.

З огляду на встановлений статтею 115 ГПК України порядок обчислення процесуальних строків зазначений десятиденний строк слід обчислювати в календарних днях. Такий порядок обчислення строків є єдиним для всіх норм ГПК України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі за текстом - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 2005 року у справі «Салов проти України» зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

Судом встановлено, що Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця 14.08.2019, тобто через 4 роки після прийняття постанови ВПВР Державної виконавчої служби України про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу №918/333/13-г від 10.07.2013 року. Вказане підтверджується і самим скаржником у поданій до суду скарзі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до суду першої інстанції зі скаргою 14.08.2019 на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, із пропуском десятиденного строку, встановленого пунктом «а» частини першої статті 341 ГПК України, про зміст якої останній не міг не бути обізнаним, адже ГПК України є основним нормативним актом, який регулює здійснення судочинства господарськими судами і відповідно визначає процесуальний порядок звернення з такими скаргами та їх розгляду судом.

Порівняльний аналіз змісту термінів "дізналася" та "повинна була дізнатися", що містяться в ст. 341 ГПК України, дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

При цьому, суд зазначає, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

У поданій до суду скарзі АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» вказує, що дізналось про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу №918/333/13-г від 10.07.2013 з відповіді державної виконавчої служби 08.08.2019, а зі скаргою звернулось 16.08.2019, тому вважає, що відсутні підстави для поновлення строку на подачу скарги. Крім того зазначає, що на адресу скаржника не надходили копії постанов ВПВР Державної виконавчої служби України про відкриття та про закриття виконавчого провадження та мотивує відсутністю доказів їх направлення.

Як зазначалось вище, судовий наказ стягувачем направлено 21.10.2013 на виконання до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби.

З матеріалів справи та пояснень державної виконавчої служби вбачається, що державним виконавцем 13.11.2013 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

До скарги стягувач додає копії постанов ВПВР Державної виконавчої служби України про зупинення виконавчого провадження від 25.11.2013, про поновлення виконавчого провадження від 20.01.2014, про арешт коштів від 13.06.2014, та інші, які містять відмітку АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про їх отримання.

Відповідно до ч. 5. ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на день вчинення виконавчих дій) копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

З аналізу норм вищезазначених нормативних актів, вбачається, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження та не отримавши у визначений законом строк задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи.

Суд наголошує на тому, що отримуючи від державної виконавчої служби постанови, АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» було обізнане про існування виконавчого провадження та не було позбавлене можливості ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження.

Скаржник як юридична особа, яка багато років здійснює професійну господарську діяльність на ринку України і має значний досвід участі у судових процесах (як свідчать дані є Єдиного державного реєстру судових рішень), міг усвідомлювати порушення свого права державним виконавцем та передбачити відповідні процесуальні обмеження в подальшому.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.03.2019 у справі №920/149/18 дійшла наступного висновку щодо застосування норм права у вищезгаданих правовідносинах, а саме: «Під час оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця, на виконанні яких перебуває виконавчий документ господарського суду, слід дотримуватися відповідних положень ГПК України, вміщених у розділі «Судовий контроль за виконанням судових рішень», зокрема щодо права на звернення зі скаргою у строк десять календарних днів, визначений пунктом «а» частини першої статті 341 цього Кодексу.»

Процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

За правилами статей 113, 115, 119 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, установлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом установлено неможливість такого поновлення.

Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у справі №920/149/18 (постанова від 13.03.2019) та Касаційним господарським судом у справі №5019/337/11 (постанова від 20.10.2020).

Відповідно до частини другої статті 341 ГПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги на дії та бездіяльність органів ДВС може бути поновлено судом.

Проте, Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не було подано клопотання про поновлення строку для подання скарги на дії та бездіяльність органів ДВС та не наведено поважності причин такого пропуску.

За змістом статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладені обставини справи в їх сукупності та висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у вищезгаданих правовідносинах, вказівки Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 08 жовтня 2020 року №918/333/13-г, які, відповідно до статті 316 ГПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, суд дійшов висновку що скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України на дії та бездіяльність державного виконавця подана до суду з пропуском строку для звернення, а відтак підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 118, 232-235, 342-343 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення. Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Північно-Західного апеляційного господарського суду, через місцевий суд, що її постановив або безпосередньо до апеляційного суду, протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено та підписано 26.11.2020 року.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.