РІШЕННЯ

27 жовтня 2020 рокуСправа № 921/550/20

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Сидорук А.М.

при секретарі судового засідання: Шмир А.І.

розглянув матеріали справи

за позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", 01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,6,

до відповідача: Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" 46016, Тернопільська область, м.Тернопіль, вул.Київська,3а,

про стягнення заборгованості за Договором № 8450/1718-ТЕ-30 від 20.07.2017 купівлі-продажу природного газу в сумі 2 352 244,24 грн

За участі представників:

Позивача: Єгоров В.С. - адвокат

Відповідача: не з`явився.

Суть справи: Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" 46016, Тернопільська область, м. Тернопіль, вул.Київська,3а, про стягнення заборгованості за Договором № 8450/1718-ТЕ-30 від 20.07.2017 купівлі-продажу природного газу в сумі 2 352 244,24 грн.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 18.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 921/550/20 за правилами загального позовного провадження; призначено у справі підготовче засідання на 11 вересня 2020 року; ухвалою суду від 11.09.2020 підготовче засідання відкладено на 02.10.2020; ухвалою суду від 02.10.2020 відкладено підготовче засідання на 16.10.2020.

02.10.2020 року на адресу суду від Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" 46016, Тернопільська область, м.Тернопіль, вул.Київська,3а, надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає наступне:

- Відповідно до вимог чинного законодавства підприємство уклало договір банківського рахунку з уповноваженим банком та з врахуванням вимог Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу.

- Договірне списання /перерахування/ коштів за спожитий газ для виробництва теплової енергії для надання послуги з централізованого опалення населенню відповідно до договору № 8450/1718-ТЕ-30 постачання природного газу від 20.09.2017 проводилися за наявності коштів на відповідному рахунку.

- В зв`язку з даним обставинами підприємство отримувало кошти за вироблену теплову енергію не повністю, що в свою чергу призвело до виникнення заборгованості та здійснення несвоєчасної оплати за отриманий газ згідно з договором від 20.09.2017 № 8450/1718-ТЕ-30.

- Беручи до уваги норми ст.233 Господарського кодексу України, що якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

- У відзиві на позов відповідач просить суд зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій.

08.10.2020 на адресу суду від позивача АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" надійшла відповідь на відзив Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" за №39/5-2378-20 від 08.10.2020, в якій позивач зазначає, що враховуючи правову позицію Верховного Суду, принципи добросовісності та справедливості, приймаючи до уваги мету створення та завдання Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", позивач не вбачає виключних та достатніх підстав для зменшення неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача. Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом. Тобто, Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" як підприємство державного сектору економіки є об`єктом, що має стратегічне значення для економіки суспільства і безпеки держави. Відсутність можливості вчасно розраховуватись за природний газ і як наслідок - відсутність можливості вчасно надавати послуги з постачання природного газу спричинить значні соціально та економічно негативні наслідки для всієї України. Таким чином, несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу. Враховуючи наведене позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні 27.10.2020 позовні вимоги підтримав, просив про задоволення позову, щодо клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій заперечив з підстав, викладених у відповіді на відзив.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з приписами частини 1 та пункту 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

За таких обставин, беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду спору впродовж розумного строку та норми ч.ч.1,3ст.202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника, враховуючи той факт, що відповідач, у відповідності до чинного законодавства, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті, спір належить вирішити у відсутності представника відповідача за матеріалами справи, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в процесі розгляду справи пояснення представника позивача, судом встановлено:

Акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі - Позивач) та Комунальним підприємством теплових мереж Тернопільської обласної ради Тернопільтеплокомуненерго (далі - Відповідач) 20.09.2017 укладено договір № 8450/1718-ТЕ-30 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір), відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п.1.2 Договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 року по 31 березня 2018 року (включно) природний газ обсягом до 1336тис. куб. м.

Відповідно до п.3.7 Договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі.

Оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1 Договору).

У п.6.2 Договору сторони погодили, що під час перерахування коштів у призначенні платежу посилання на номер договору є обов`язковим. Оплата за природний газ здійснюється таким чином: 1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством , - у разі коли на споживача поширюється дія статті 19-1 Закону України Про теплопостачання; 2) в будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 договору в разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу; 3) з поточного рахунка споживача кошти перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку, -у разі коли на споживача не поширюється дія статті 19-1Закону України Про теплопостачання в частині відкриття поточного рахунка із спеціальним режимом використання; 4) шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості за наявності заборгованості у споживача за договором.(п.п.6.3. Договору).

Згідно з п.8.2 Договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

У п.10.3 Договору сторони погодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить 5 років.

Відповідно до п.12.1 Договору останній набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 року до 31 березня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Сторонами також укладено додаткові угоди до договору постачання природного газу №8450/1718-ТЕ-30 від 30 вересня 2018 року, а саме: №1 від 25.12.2017 року, №2 від 11.01.2018 року, №3 від 06.04.2018 року.

На виконання умов договору постачання природного газу №8450/1718-ТЕ-30 від 20.09.2017 позивач протягом жовтня 2017 року березня 2018 року поставив відповідачу природний газ об`ємом 649,994 тис. куб. м. на загальну суму 3 813 211,63 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме:

- від 31 жовтня 2017 року на суму 125 611,80 грн.;

- від 30 листопада 2017 року на суму 595 311,35 грн.

- від 31 грудня 2017 року на суму 803 462,45 грн.

- від 31 січня 2018 року на суму 749 240,81 грн.

- від 28 лютого 2018 року на суму 794 353,36 грн.

- від 31 березня 2018 року на суму 745 321,86грн.

Копії вказаних актів знаходяться у матеріалах справи, підписані повноважними представниками обох сторін, а їх підписи скріплено печатками юридичних осіб сторін договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не виконано повністю обов`язку щодо оплати поставленого газу у визначені договором строки в сумі 1 861 350,51 грн., що не заперечувалось відповідачем.

З врахуванням наведеного АТ НАК Нафтогаз України звернулось до суду з позовом про стягнення з КП теплових мереж Тернопільської обласної ради Тернопільтеплокомуненерго 2 352 244,24 грн., з яких:1 861 350,51 грн. основний борг за договором постачання природного газу №8450/1718-ТЕ-30 від 20 вересня 2020 року, 173 061,21 грн. пеня, 128 260,38 грн. 3% річних та 189 572,14 грн. інфляційні втрати.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Умовами договору постачання природного газу №8450/1718-ТЕ-30 від 20 вересня 2017 року визначено порядок розрахунку за постачання природного газу, який відповідачем порушено, у зв`язку з чим, у останнього виникла заборгованість за договором в сумі 1 861 350,51 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Докази сплати вказаного боргу у матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надано.

Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 173 061,21 грн, три відсотки річних в сумі 128 260,38 грн та інфляційні витрати в сумі 189 572,14грн

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, втрати пов`язані з інфляційними процесами в державі, за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, тому дані платежі не є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання і не відносяться до санкцій.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", а також листа Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р. "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Відповідно до ст. ст. 546, 549 ЦК України, 230 ГК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею), іншими видами забезпечення встановленими договором або законом. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У ч.6 ст.231 Господарського кодексу України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Поряд з тим, статтею 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 вказаного Закону).

Частиною 2 ст.343 Господарського кодексу України також визначено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України та ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано та стягуються такі санкції протягом строку позовної давності в один рік, при цьому позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін відповідно до ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу України.

Передбачений сторонами розмір відповідальності за порушення грошового зобов`язання у п. 8.2 договору відповідає вищезазначеним нормам чинного законодавства.

У п.8.2 Договору сторони погодили, що у разі прострочення споживачем оплати, згідно пункту 6.1 договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Розрахунок пені, що підлягає стягненню за цим позовом здійснено позивачем відповідно до вимог ст.232 ГК України, з наступного дня, від дня прострочення основного зобов`язання.

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за укладеним договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання Комунальним підприємством теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" умов договору складає 173 061,21 грн.

Розглянувши клопотання відповідача, викладене у відзиві на позов, щодо зменшення розміру штрафних санкцій, суд зазначає наступне:

Частиною 1 ст.233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз наведених вище норм свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки (штрафу, пені) є правом суду; за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач Комунальне підприємство теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" оплату за переданий газ здійснювало несвоєчасно та не виконало взяті на себе зобов`язання у визначений договором строк, чим порушило умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п.6.1. Договору № 8450/1718-ТЕ-30 купівлі-продажу природного газу від 20.09.2017 р.

Згідно із ч.2 ст.193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій.

Як вбачається з позовних вимог та обґрунтованого розрахунку нарахованих штрафних санкцій, розмір нарахованої пені /173 061,21 грн/ пені не є таким, що значно перевищує розмір збитків /1 861 350,51 грн/.

Крім того, укладаючи договір купівлі-продажу природного газу, сторонами в належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов договору та в силу приписів ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Крім того, Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом. Несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення пеню, 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягає 173 061,21 грн - пені, 128 260,38 грн. 3% річних та 189 572,14 грн. інфляційних втрат.

За таких обставин, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до ст.129 Господарського процесуального кодексу України при задоволенні позову судові витрати покладаються на відповідача.

Таким чином, позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є обґрунтовані, підтверджені матеріалами та підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123 ч.1 п.2,129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж Тернопільської обласної ради "Тернопільтеплокомуненерго" 46016, Тернопільська область, м.Тернопіль, вул.Київська,3а, ідентифікаційний код 03353590 на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,6, ідентифікаційний код 20077720 1 861 350,51 грн заборгованості за поставлений природний газ; 173 061,21 грн пені; 128 260,38 грн, що становить 3% річних; 189 572,14 грн інфляційних втрат та 35 283,66 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 26.11.2020.

Суддя А.М. Сидорук