ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2020 р. Справа№ 910/4685/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Куксова В.В.

за участю секретаря судового засідання: Майданевич Г.А.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 25.11.2020 року у справі №910/4685/18 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020, повний текст якого складено 24.07.2020 року

у справі № 910/4685/18 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича

до Головного управління Національної поліції у місті Києві

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державної казначейської служби України

про стягнення 162 852,10 грн майнової та 680 112,00 грн моральної шкоди.

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року фізична особа-підприємець Намистюк Денис Анатолійович (далі - Підприємець) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Головного управління Національної поліції у місті Києві 125 308,30 грн. майнової шкоди та 208 800,00 грн. моральної шкоди, спричиненої незаконною бездіяльністю Оболонського УП ГУНП у місті Києві, що встановлена ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року в справі № 756/11683/16-к.

30 червня 2020 року на електронну адресу суду надійшла заява Підприємця від 27 червня 2020 року, в якій останній збільшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь позивача 162 852,10 грн. майнової та 680 112,00 грн. моральної шкоди. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Позов мотивовано тим, що протиправні дії відповідача зумовили необхідність весь свій робочий час присвячувати захисту власних прав та оскарженню бездіяльності правоохоронних органів. Крім того, такі дії призвели до стійких змін життя позивача, ускладнили його, позбавили багатьох можливостей через брак коштів та змусили витрачати на захист інтересів клієнта позивача - його батька, весь час, енергію та ресурси, а також призвели до переживань позивача щодо відношення його батька до нього як до спеціаліста, який не виправдав очікувань та не досяг бажаного результату.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №910/4685/18 у позові відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано господарському суду належних доказів та не обґрунтувано наявності всіх елементів складу правопорушення, що є необхідною умовою для притягнення відповідача до відповідальності, що полягає у відшкодуванні моральної та матеріальної шкоди.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, скаржник звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 і винести нове рішення, яким стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь адвоката, фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича 162 852,10 грн майнової та 680 112,00 грн моральної шкоди.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального та матеріального права.

Крім цього, у скарзі заявлено клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження, яке мотивоване тим, що заявник отримав копію рішення 28.07.2020.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2020, справу №910/4685/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Кропивна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №910/4685/18. Розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №910/4685/18 призначено на 13.10.2020 о 11:50 год.

У зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці з 07.10.2020-24.10.2020, розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/3703/20 від 08.10.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/4685/18.

Так, за наслідками проведення перерозподілу справи №910/4685/18, відповідно до витягу з протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 08.10.2020 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Куксов В.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №910/4685/18 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Куксов В.В., Тищенко А.І., а також розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №910/4685/18 призначено на 25.11.2020.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/4944/20 від 24.11.2020 у зв`язку із перебуванням судді Тищенко А.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному з 16.11.2020, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2020 справу №910/4685/18 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючий суддя: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2020 апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №910/4685/18 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В., а також розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №910/4685/18 ухвалено здійснювати у раніше призначеному судовому засіданні 25.11.2020 о 14:10 год.

Відповідач та третя особа наданим їм процесуальним правом не скористалися та у судове засідання, яке відбулося 25.11.2020 не з`явились, своїх повноважних представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили. При цьому, судом апеляційної інстанції було вчинено всі дії з метою належного повідомленні їх про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи викладене та те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників учасників справи не визнавалась обов`язковою, а також нез`явлення їх не перешкоджає вирішенню спору, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та третьої особи.

Також відповідач та третя особа не скористались своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК, не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

В даному судовому засіданні скаржник підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши скаржника, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 лютого 2015 року Підприємець звернувся до Оболонського УПГУНП у місті Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Оскільки, відомості про вказане кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань не було внесено у повному обсязі, позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність Оболонського УПГУНП у місті Києві, яка, на думку позивача, полягала в невнесенні у повному обсязі відомостей про кримінальне правопорушення до вищенаведеного реєстру після отримання заяви Підприємця.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року в справі № 756/11683/16-к скаргу позивача задоволено частково; зобов`язано Оболонське УПГУНП у місті Києві у повному обсязі вчинити процесуальні дії за заявою Підприємця, а також визнано бездіяльність Оболонського УПГУНП при розслідуванні кримінального провадження № 0001821 незаконною. В іншій частині вимог скарги позивача відмовлено.

У грудні 2016 року позивач звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві на свою користь майнову шкоду у розмірі 142475,54 грн. та моральну шкоду у розмірі 208800 грн., завдану незаконними діями відповідача.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15.01.2018 року № 756/16306/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 05.04.2018 року рішення скасовано та закрито провадження у справі у зв`язку з тим, що зазначені позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з чим, фізична особа-підприємець Намистюк Денис Анатолійович (далі - Підприємець) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Головного управління Національної поліції у місті Києві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, 162 852,10 грн. майнової та 680 112,00 грн. моральної шкоди

Право особи на відшкодування моральної шкоди, перш за все, гарантується Конституцією України (ст. 32, 56, 62).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними свої повноважень.

Статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода, яка відшкодовується винною особою, може полягати:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Також визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від:

1) характеру правопорушення;

2) глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації;

3) ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування;

4) інших обставин, які мають істотне значення.

Під час визначення розміру відшкодування також обов`язково дотримуватися принципів розумності і справедливості.

Отже, саме суд під час розгляду справи визначає, яка саме моральна шкода була завдана особі, якого розміру відшкодування доцільно визнати необхідним для неї та чи взагалі можна обставини, на які посилається потерпілий, вважати моральною шкодою. Завдання представника ж полягає в тому, щоб переконати суд у необхідності, доцільності та достатності відшкодування моральної шкоди саме в тому розмірі, який зазначено у позові.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з ч. 2 п. 5 Постанови, доведенню підлягають:

1) наявність моральної шкоди;

2) протиправність діяння її заподіювача;

3) наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача;

4) наявність вини останнього в заподіянні шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відсутність будь-якої із зазначених умов виключає настання відповідальності особи (у даному випадку - відповідача), яка полягає у покладенні на неї обов`язку з відшкодування збитків.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем у його позовній заяві не було у встановленому законом порядку доведено фактичної наявності матеріальної шкоди, завданої Підприємцю протиправними діями Оболонського УПГУНП у місті Києві, правонаступником якого є відповідач, а також її дійсного розміру.

Щодо матеріальної шкоди, то у позовній заяві Підприємець посилався на те, що бездіяльність Оболонського УПГУНП у місті Києві зумовила необхідність весь свій робочий час присвячувати захисту власних прав та оскарженню бездіяльності правоохоронних органів, разом з тим, підприємцем не було надано суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому матеріальної шкоди (реальних збитків чи упущеної вигоди) неправомірними діями відповідача.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України передбачають відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Однак, необхідною умовою для стягнення шкоди, завданої внаслідок неправомірних рішень, є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. У разі відсутності хоча б одного з наведених елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. При цьому, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Позивачем не надано доказів того, що весь свій робочий час протягом зазначеного у позовній заяві (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) періоду, тобто з 25 лютого 2015 року по 1 грудня 2016 року, останній присвячував захисту лише власних прав та оскарженню бездіяльності правоохоронних органів, в той час як позивач просив суд стягнути з відповідача 162 852,10 грн. майнової шкоди, обчисленої з урахуванням індексу інфляції за 2017-2019 роки.

Крім того, Підприємцем не надано ані до суду першої інстанції ані до суду апеляційної інстанції обґрунтованості механізму нарахування спірної матеріальної шкоди (шляхом множення індексу інфляції у кожному наступному році на матеріальну шкоду в розмірі 125 308,30 грн.), а також не наведено жодного нормативного обґрунтування таких розрахунків.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 1172 ЦК України обов`язок по відшкодуванню шкоди, завданої працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, покладається на юридичну або фізичну особу, з якою даний працівник перебуває у трудових відносинах на час завдання шкоди, у разі доведеності обставин, що є підставою для покладення відповідальності у вигляді відшкодування шкоди.

Тобто відшкодування шкоди покладається на клієнта представником якого є позивач, а не на відповідача.

Щодо посилань скаржника на формулу Ерделевського під час розрахунку розміру завданої Підприємцю моральної шкоди, то як вірно зазначив суд першої інстанції, що рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2016 року методика Ерделевського О.М. виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, затверджених наказом Міністерства Юстиції України, тому не підлягала застосуванню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Підсумовуючи все вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи заявника апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а тому скарга задоволенню не підлягає.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи вичерпно спростовуються матеріалами справи.

Згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог, відповідає законодавству та матеріалам справи,

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №910/4685/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №910/4685/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4685/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 01.12.2020.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

В.В. Куксов