ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"16" листопада 2020 р. м. Київ Справа № 911/388/20

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Янюк О.С. за участю секретаря судового засідання Мірошніченко В.В. розглянув у судовому засіданні

заяву Головного управління ДПС у Київській області

про визнання кредиторських вимог у справі №911/388/20

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Квазар комплекс» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м.Вишневе, вул. Святошинська, буд. 26, офіс 5/4, ідентифікаційний код 30219297)

У судовому засіданні брали участь:

представник заявника: Якимчук О.П. (посвідчення КО№000170 від 06.07.2020, витяг з ЄДРЮО);

ліквідатор: Соловей Ю.А. (посвідчення №1951 від 29.12.2018)

інші учасники не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Київської області (далі - суд) від 13.04.2020, зокрема, відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Квазар Комплекс» (далі - боржник, ТОВ «НВП «Квазар Комплекс») за заявою ОСОБА_1 , введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником майна ТОВ «НВП «Квазар Комплекс» арбітражного керуючого Леонова К.Ю. (свідоцтво №1925 від 17.12.2019), призначено попереднє засідання суду та вирішено інші процесуальні питання по справі.

Постановою суду від 20.07.2020, зокрема, визнано ТОВ «НВП «Квазар комплекс» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців, призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Соловея Ю.А. (свідоцтво №1895 від 29.12.2018), здійснено офіційне оприлюднення відповідного повідомлення.

04.08.2020 через канцелярію суду Головним управлінням ДПС у Київській області (далі - заявник, ГУ ДПС) подано заяву б/н б/д (вх. №16329/20 від 04.08.2020) про визнання кредиторських вимог до боржника у розмірі 157 309,93грн, яка після усунення недоліків, призначена до розгляду на 12.10.2020, про що постановлено ухвалу суду від 25.08.2020.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - Кодекс) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України (далі ГПК України), іншими законами України.

На підставі ст.216 ГПК України у судовому засіданні оголошувалась перерва до 02.11.2020 та до 16.11.2020 відповідно.

Під час судового засідання представник заявника підтримав свою заяву та надав пояснення, які за своїм змістом аналогічні обставинам, викладених у заяві. Зокрема, вказує, що у боржника станом на 30.04.2020 відповідно до інформаційних баз даних обліковується податковий борг у розмірі 157 309,93грн, який складається з: податку на додану вартість у сумі 113 030,21грн (112 903,02 - штраф, 127,19 - пеня); податку на прибуток у сумі 41 520,34грн (штраф); єдиного соціального внеску у сумі 2 759,41грн (штраф). Зазначена заборгованість виникла на підставі відповідних податкових повідомлень-рішень, винесених відповідними податковими органами, а тому ураховуючи положення п.46.1 ст.46, п.57.1 ст.57, пп.14.1.156 п.14.1 ст.14, ст.ст.180, 183, 185 Податкового кодексу України (далі ПК України) та ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», просить заяву задовольнити.

Ліквідатор проти зазначених кредиторських вимог не заперечив та визнав їх повністю, про що зазначив у своєму повідомленні про результат розгляду грошових вимог від 02.11.2020.

Розглянувши заяву ГУ ДПС та додані до неї докази, вислухавши учасників справи суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

21.10.2019 введено в дію Кодекс, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Ураховуючи зазначене та те, що законодавцем відповідних змін, зокрема, до ГПК України внесено не було, суд вважає, що положення ГПК України, які містять у собі посилання на Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» необхідно застосовувати із врахуванням положень чинного Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1 Кодексу кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до ПК України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Як зазначено у ч.1 ст.45 Кодексу, зокрема, конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

З урахуванням зазначених приписів під час розгляду кредиторських вимог, суду слід з`ясувати правову природу таких вимог, надати правову оцінку доказам, поданим кредитором на підтвердження його грошових вимог до боржника, перевірити дійсність заявлених вимог та з огляду на встановлене дійти вмотивованого висновку про наявність чи відсутність підстав для їх визнання.

Ураховуючи правову природу заявлених кредиторських вимог, розгляд та визнання грошових вимог податкових органів у процедурах банкрутства здійснюється судом з врахуванням особливостей виникнення (припинення) податкових зобов`язань боржника згідно з вимогами ПК України, які є спеціальними нормами права, що регулюють ці питання, якщо такі зобов`язання виникають до моменту порушення справи про банкрутство.

Положеннями п.1.1 ст.1 ПК України визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Статтею 41 ПК України органи державної фіскальної служби віднесено до переліку контролюючих органів, що здійснюють від імені держави функції контролю за своєчасністю і правильністю сплати суб`єктами господарювання податків і зборів, зокрема, шляхом проведення документальних невиїзних перевірок платників податків відповідно до ст.78 ПК України.

Пунктом 102.1 ст.102 ПК України надано право контролюючому органу, крім випадків, визначених п.102.2 цієї статті, самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до ст. 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної п.133.4 ст.133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У п.102.4 ст.102 ПК України, зокрема, визначено, що у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у п.102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу.

Пункт 101.1 ст.101 ПК України передбачає, що списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг. Як зазначено в п.101.2 цієї статті, під терміном «безнадійний податковий борг» розуміється, зокрема, податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений цим Кодексом.

Системний аналіз зазначених норм дозволяє зробити висновок про те, що ПК України встановлено граничний строк для визначення контролюючим органом розміру податкового боргу, який починається за наслідком прийняття рішення податкового органу або самостійного декларування боржником податкових зобов`язань, та не може перевищувати 1095 календарних днів з моменту самостійного декларування податкових зобов`язань або прийняття відповідного рішення про нарахування податкового боргу контролюючим органом, по закінченню яких він уже не може вживати заходів до стягнення податкової заборгованості у будь-якому порядку (судовому чи позасудовому), оскільки за наслідком закінчення цього строку податкове зобов`язання визнається безнадійним у силу ст.101 ПК України, а борг підлягає списанню в обов`язковому порядку. Цей строк є спеціальним строком давності для звернення контролюючого органу до платника податків з вимогою про погашення податкового боргу та застосовується імперативно (в силу закону).

Списання безнадійного податкового боргу, яким є податковий борг платника податків, щодо якого минув строк давності у 1095 днів, здійснюється контролюючим органом самостійно на підставі даних автоматизованої інформаційної системи станом на день виникнення безнадійного податкового боргу (аналогічного правового висновку дійшов зокрема, Касаційний адміністративний суду у складі Верховного Суд у постановах від 06.02.2018 у справі № К/9901/99/17 (807/2097/16), від 04.09.2018 у справі № 813/4430/16, Касаційний господарський суду у складі Верховного Суду у постановах від 19.09.2019 у справі № 910/11620/18, від 31.10.2019 у справі № 925/1242/15, від 05.12.2019 у справі № 910/1678/19, від 15.10.2020 у справі №910/8428/18).

Тому при розгляді грошових вимог контролюючого органу до боржника, як платника податків, заявлених на підставі податкових повідомлень-рішень, прийнятих за наслідками проведення податкових перевірок боржника, господарському суду належить перевірити дотримання контролюючим органом спеціального строку давності заявлення до стягнення з боржника податкового боргу, який у п.102.4 ст.102 ПК України встановлено у 1095 календарних днів з дня його виникнення та застосування якого є імперативним (аналогічний правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 923/1092/16, від 17.04.2019 № 43/75-15/7-б, від 19.09.2019 № 910/11620/18, від 24.10.2019 у справі № 906/665/17 ).

У разі спливу 1095 денного строку з дня виникнення податкового боргу, такий борг визнається безнадійним та підлягає списанню, у тому числі пеня та штрафні санкції, а відтак з того часу в контролюючого органу відсутнє право вживати будь-які заходи щодо стягнення такої суми боргу (висновок викладений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у поставі від 06.02.2018 у справі № 807/2097/16 (К/9901/99/17).

З аналізу змісту цих норм вбачається, що спеціальним законом встановлено граничний строк давності для стягнення контролюючим органом податкового боргу, нарахованого платнику податків за результатами податкової перевірки, який становить 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Цей строк є спеціальним строком давності для звернення податкового органу до платника податків з вимогою про погашення податкового боргу та застосовується імперативно (в силу закону).

Із змісту заяви та доданих до документів вбачається, що заборгованість виникла на підставі податкових повідомлень-рішень (рішень), прийнятих ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві: з податку на додану вартість від 22.08.2014 № на суму 30 468 056,00грн (основний платіж) та 15 234 027,00грн (штраф), заявляється заявником у розмірі 112 342,32грн (т.5 а.с.24, штраф), від 27.05.2016 № на суму 560,70грн та пені у розмірі 127,19грн; з податку на прибуток від 22.08.2014 № на суму 34 628,91грн та від 29.11.2016 №4 на суму від 6 891,40грн (штраф, т.5 а.с.23).

Водночас, податкових повідомлень-рішень від 27.05.2016 № на суму 560,70грн і пені у розмірі 127,19грн (податок на додану вартість), та від 22.08.2014 № на суму 34 628,91грн (податок на прибуток) до відповідної заяви заявником суду взагалі надано не було, у зв`язку з чим посилання заявника на зазначені рішення з урахуванням ст.ст. 73, 74, 76-77, 80 ГПК України не беруться судом до уваги.

Так, кредиторські вимоги, що розглядається судом виникли на підставі проведеної податковим органом перевірки за актами та виявленими порушеннями податкового законодавства, у зв`язку з чим були прийнятті відповідні податкові повідомлення-рішення, а саме від 22.08.2014 та від 29.11.2016 . Разом з тим з відповідною заявою до суду податковий орган звернувся лише 04.08.2020, тобто після спливу визначеного ст.102 ПК України 1095-денного строку. Доказів, які б вказували на адміністративне чи судове оскарження зазначених рішень чи наявність інших підстав визначених у ПК України, які б спростовували встановлені судом обставини, учасниками справи під час розгляду даних кредиторських вимог суду надано не було.

Щодо визнання кредиторських вимог в частині нарахованого єдиного соціального внеску, то суд зазначає наступне.

Із змісту заяви вбачається, що заявник просить визнати грошові вимоги, які виникли на підставі рішення про застосування штрафних санкції та нарахування пені за несплату (неперерахуання) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 30.03.2016 № на суму 20 314,84грн (штраф) та 1 914,96грн (пеня), заявляється заявником у розмірі 2 759,41грн (т.5 а.с.20).

Відповідно до ч.ч.4, 14 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції від 07.01.2016) орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про

її сплату. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Як зазначено у п.4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (у редакції від 20.04.2015), після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. При надсиланні вимоги платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення корінець вимоги залишається у фіскальному органі. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис, - у фіскальному органі.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою): юридичній особі або відокремленому підрозділу, якщо її особисто вручено службовій (посадовій) особі такого платника під підпис або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Якщо платник на день надсилання (вручення) йому фіскальним органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) не повідомив в установленому порядку про зміну місцезнаходження (місця проживання), вимога вважається належним чином надісланою (врученою) навіть у разі її повернення як такої, що не знайшла адресата.

Дата надсилання (вручення) проставляється на корінці вимоги:

службовою (посадовою) особою юридичної особи, фізичною особою або її законним чи уповноваженим представником - у разі вручення вимоги під підпис;

працівником структурного підрозділу, до функцій якого належать приймання, реєстрація та обробка вхідної і вихідної кореспонденції, у разі надіслання рекомендованим листом з повідомленням про вручення. При цьому повідомлення про вручення прикріплюється до корінця вимоги.

У разі коли неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Проте, доказів виконання зазначених положень у розумінні ст.ст. 76-78, 80 ГПК України в частині надіслання зазначеного рішення боржнику заявником суду надано не було, а тому брати відповідне рішення до уваги у суду правових підстав не має.

Крім того, суд зазначає, що визнання ліквідатором кредиторських вимог не є безумовною підставою для визнання їх судом.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що заявником не доведено належними та допустимим доказами наявність у боржника відповідної заборгованості, а тому кредиторські вимоги ГУ ДПС у загальному розмірі 157 309,93грн судом відхиляються.

Додатково, суд звертає увагу заявника на те, що постановою суду від 20.07.2020 ТОВ «НВП «Квазар комплекс» визнано банкрутом та відкрито щодо нього ліквідаційну процедуру.

Порядок проведення ліквідаційної процедури визначений у розділі IV Кодексу.

Так, аналізуючи зміст зазначеного розділу, у тому числі зміст ч.3 ст.59, ч.4 ст.60, ч.1 ст. 61 Кодексу, суд зазначає, що грошові зобов`язання, які виникли до відкриття справи про банкрутство боржника (конкурсні), повинні заявлятися виключно у процедурі розпорядження майном боржника. У свою чергу, зокрема, в ліквідаційні процедурі мають право заявлятися виключно кредитори з вимогами, що виникли під час проведення процедур банкрутства (поточні). Недотримання зазначених правил, призводить до порушення принципу пропорційності господарського судочинства та баланс інтересів як боржника та інших кредиторів.

Керуючись ст.ст.2, 59-61 Кодексу, ст.ст. 12, 42, 73-74, 76-80, 234-235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Головного управління ДПС у Київській області (вх.16319/20 від 04.08.2020) про визнання кредиторських вимог у справі 911/388/20 про банкрутство ТОВ «НВП Квазар Комплекс» залишити без задоволення, а грошові вимоги у загальному розмірі 157 309,93грн відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ГПК України, ухвала набрала законної сили 13.02.2020 та згідно ст. 255 ГПК України може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду протягом 10 днів у порядку, передбаченому ст.ст. 256-257 ГПК України з урахуванням пп. 17.5 п.17 ч.1 Перехідних положень ГПК України.

Суддя О.С. Янюк

Ухвалу підписано 01.12.2020.