УХВАЛА

18 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 910/17461/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Львівської міської ради - не з`явився,

Львівської обласної ради - Гаталяк С.В.,

Львівського комунального підприємства

«Залізничнетеплоенерго» - не з`явився,

Обласного комунального підприємства

Львівської обласної ради «Бюро технічної

інвентаризації та експертної оцінки» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Львівської обласної ради

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 (у складі колегії суддів: Іоннікова І.А.(головуючий), Тарасенко К.В., Разіна Т.І.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2019 (суддя Бондаренко Г.П.)

у справі № 910/17461/18

за позовом Львівської міської ради

до Львівської обласної ради,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго»,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,

про скасування реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до Львівської обласної ради, у якому просила скасувати реєстрацію за відповідачем права власності на котельню, 2 по 16; І Ф-2, площею 361,6 кв. м, розташовану за адресою: м. Львів, вул. Данила Апостола, 16, та визначити порядок виконання судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що реєстрацію за відповідачем права власності на зазначене майно проведено неправомірно, оскільки рішення Львівської обласної ради, яке було підставою для видачі свідоцтва про право власності та вчинення реєстраційних дій, визнано протиправним та скасовано постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19.08.2014 у справі № 813/8778/13-а.

Львівська обласна рада, заперечуючи проти позову, заявила про застосування позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2018 до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено: на стороні позивача - Львівське комунальне підприємство «Залізничнетеплоенерго», на стороні відповідача - Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020, позов задоволено. Скасовано реєстрацію права власності за Львівською обласною радою на будівлю - котельню, 2 по 16; І Ф-2, 361, 6 кв. м, що розташовано за адресою: м. Львів, вул. Данила Апостола, 16. Визначено, що це рішення є підставою для внесення змін в розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 101, шляхом вилучення відомостей щодо котельні 2 по 16; І Ф- 2, площею 361, 6 кв. м. за адресою м. Львів, вул. Данила Апостола, 16.

Судові рішення мотивовано наявністю правових підстав для скасування реєстрації права власності, а відтак і для задоволення позову. Разом із тим суд дійшов висновку, що позовні вимоги заявлено в межах строку позовної давності, тому відсутні підстави для застосування позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у липні 2020 року Львівська обласна рада подала касаційну скаргу, у якій (із урахуванням уточнень), посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просила скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.09.2020 відкрито касаційне провадження у справі № 910/17461/18 за касаційною скаргою Львівської обласної ради з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Львівська міська рада у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просить залишити оскаржені судові рішення без змін.

30.10.2020 до Верховного Суду надійшли пояснення до касаційної скарги, у яких Львівська обласна рада додатково послалася на ті обставини, що на час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку набрали чинності зміни до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме мано та їх обтяжень», проте судом апеляційної інстанції зазначені зміни враховано не було.

Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Залізничнетеплоенерго», Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в судове засідання своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки їхніх представників у судове засідання або з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до частини 4 статті 197 ГПК не зверталися.

Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що 13.02.2009 виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення № 70 «Про оформлення права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Данила Апостола, 16», яким територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради оформлено право комунальної власності на нежитлові приміщення, які закріплено на праві господарського відання за Львівським комунальним підприємством «Залізничнетеплоенерго», загальною площею 361, 6 кв. м у будівлі під літ. «Ф-2» по вул. Данила Апостола, 16, згідно з технічним паспортом. На підставі зазначеного рішення відділом приватизації державного житлового фонду Залізничного району оформлено та видано свідоцтво про право власності на зазначені нежитлові приміщення.

27.04.2009 нежитлові приміщення літ. «Ф-2» 1-го поверху від 1 по 15; 2-го поверху № 16 загальною площею 361, 6 кв. м зареєстровано за Львівським комунальним підприємством «Залізничнетеплоенерго» на праві господарського відання.

Також судами встановлено, що 12.06.2018 державним реєстратором Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за Львівською обласною радою зареєстровано право комунальної власності на об`єкти нерухомого майна: котельню, 2 по 16; І Ф-2, 361,6 кв. м, трансформаторну підстанцію, Ц-1, 41,1 кв. м, вбиральню, Ш-1, 22,2 кв. м, склад, Щ-1, 142, 1 кв. м, що розташовані за адресою м. Львів, вул. Апостола Д., буд. 16. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.03.2009, видане Львівською обласною радою.

Зазначене свідоцтво про право власності на нерухоме майно б/н від 18.03.2009 видане Львівською обласною радою на підставі рішень Львівської обласної ради від 14.03.2007 № 205 та 03.06.2008 № 584.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19.08.2014 у справі № 813/8778/13-а визнано протиправними та скасовано рішення Львівської обласної ради від 14.03.2007 № 205 «Про оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області на нежитлові приміщення та споруди» у частині пункту 9 додатку до рішення щодо оформлення права власності на котельню на вул. Данила Апостола, 16, площею 361, 6 кв. м та рішення Львівської обласної ради від 03.06.2008 № 584 «Про окремі питання права спільної власності територіальних громад Львівської області» у частині підпункту 3.2 пункту 3 щодо котельні, яка знаходиться у м. Львові по вул. Данила Апостола, 16, площею 361, 6 кв. м.

У справі № 813/8778/13-а Львівський окружний адміністративний суд (постанова від 19.08.2014) встановив такі обставини: нежитлові приміщення котельні по вул. Данила Апостола, 16 у м. Львові є комунальною власністю, розташованою в межах адміністративно-територіальної одиниці - м. Львова; Львівська міська рада на пленарних засіданнях не вирішувала жодних питань щодо передачі комунального майна - приміщення котельні по вул. Данила Апостола, 16 у м. Львові, чи прав щодо нього, не погоджувала питання передачі цього майна до комунальної власності іншої територіально-адміністративної одиниці - Львівської області, а також не доручала вирішення таких питань іншому органу; Львівська обласна рада не мала правових підстав для оформлено права спільної власності територіальних громад Львівської області на зазначене приміщення котельні.

Обставини, встановлені у справі № 813/8778/13-а, відповідно до частини 4 статті 75 ГПК було враховано судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні справи № 910/17461/18.

Львівська міська рада, як орган місцевого самоврядування, що здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, у тому числі стосовно зазначеного об`єкта нерухомого майна, звертаючись до суду з позовом до Львівської обласної ради у справі, яка розглядається, обґрунтувала вимоги про скасування реєстрації права власності на котельню, 2 по 16; І Ф-2, площею 361,6 кв. м, розташовану за адресою: м. Львів, вул. Данила Апостола, 16, тими обставинами, що правова підстава для реєстрації за Львівською обласною радою права власності на цей об`єкт нерухомого майна відсутня. Водночас позивач просив суд визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для внесення змін в розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із доведеності позовних вимог і наявності правових підстав для задоволення позову. За встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що позивач не може реалізувати своє право власності на спірне майно у зв`язку з існуванням документа, що посвідчує таке право за іншою особою - відповідачем, тому права та інтереси позивача підлягають захисту у спосіб, що визначений останнім, а саме шляхом скасування реєстрації права власності за відповідачем. При цьому, як зауважено судом, порушення, невизнання або оспорювання права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням способу захисту відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом частини 3 якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Разом із тим суд апеляційної інстанції з посиланням на правові висновки Верховного Суду зазначив, що свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в цьому випадку свідоцтва, є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво як посвідчувальний документ втрачає свою юридичну силу і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

У поданій касаційній скарзі (з урахуванням уточнень) Львівська обласна рада послалася на те, що при вирішенні справи судами неправильно застосовано положення статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (у редакції, чинній на момент оформлення права власності) і не враховано, що у цьому випадку відновленням становища, яке існувало до порушення прав, є визнання недійсним свідоцтва про право власності, яке було підставою для проведення відповідної державної реєстрації права власності відповідача на спірне майно, а рішення Львівської обласної ради, на підставі яких видано свідоцтво, вичерпали свою дію, тому їх скасування в судовому порядку не має жодного правового наслідку та підставою для скасування державної реєстрації права власності, отже, висновки судів про задоволення позову є безпідставними та суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 05.07.2018 у справі № 915/826/16, від 31.01.2018 у справі № 911/1563/17.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Проте постанови Верховного Суду, висновками у яких Львівська обласна рада обґрунтувала наявність підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, прийнято у справах, правовідносини у яких не є подібними до правовідносин у справі, яка розглядається.

Так, у справі № 915/826/16 (постанова від 05.07.2018), висновками у якій Львівська обласна рада обґрунтувала наявність підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про визнання незаконними та скасування пунктів рішення виконавчого комітету ради та свідоцтв про право власності на майно у правовідносинах, пов`язаних з формуванням статутного капіталу акціонерного товариства в процесі перетворення державного підприємства. При цьому суд касаційної інстанції, зокрема дійшов висновку про можливість захисту порушеного права позивача у спосіб як визнання незаконним оспорюваного рішення виконавчого комітету щодо оформлення права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, так і визнання недійсними свідоцтв про право власності, виданих на підставі цього рішення.

У справі № 911/1563/17 (постанова Верховного Суду від 31.01.2018), на яку також здійснено посилання у касаційній скарзі, предметом позову є вимога позивача про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, прийнятих за наслідками проведення процедури виділення майна КСП. При цьому Верховний Суд при вирішенні спору у цій справі взагалі не застосовував положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», а вимога про скасування державної реєстрації права не була предметом позову у зазначеній справі.

Отже, аналіз висновків, зроблених у оскаржених судових рішеннях у справі № 910/17461/18, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду у справах № 915/826/16 та № 911/1563/17, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судом з урахуванням інших предмета і підстав заявленого позову, суб`єктного складу сторін, фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської обласної ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2019 у справі № 910/17461/18.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

В.Г. Суховий