РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.11.2020Справа № 910/10071/20
Суддя Господарського суду міста Києва Підченко Ю.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом доФізичної особи-підприємця Лесечка Ореста Степановича Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я" АТ "Українська залізниця" в особі керівника Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті Палій Ольги Іванівни
про стягнення 14 861, 90 грн
Суддя Підченко Ю.О.
Без повідомлення (виклику) учасників справи
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Лесечко Орест Степанович (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі - відповідач, АТ "Укрзалізниця") в особі Філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі керівника Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті Палій Ольги Іванівни про стягнення заборгованості за поставлений товар в сумі 14 861, 90 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2020 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження від Сторін до суду не надходило, при цьому про розгляд справи вони були повідомлені належним чином.

14.09.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначив, що видаткова накладна, на підставі якої позивачем було поставлено товар - підписана з боку Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті особою, яка не має на те відповідних повноважень, що є підставою вважати укладений сторонами у спрощений спосіб правочин з поставки товару нікчемним, у зв`язку із чим відповідач просив суд відмовити у задоволення позову.

Поряд із тим, розглядаючи дану справу судом враховано, що згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID - 19" від 11.03.2020 за №211 з 12.03.2020 до 03.04.2020 на усій території України установлено карантин.

В подальшому, Кабінетом Міністрів України було винесено постанови № 239 від 25.03.2020, № 392 від 20.05.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020 та № 956 від 13.10.2020, відповідно до яких термін карантину неодноразово подовжувався та станом на момент розгляду даної справи термін карантину продовжено до 31.12.2020.

Між тим, 02.04.2020 набули чинності зміни до Господарсько-процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) ". Згідно вказаного Закону пункт 4 Прикінцевих положень ГПК України викладений в наступній редакції: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Згодом, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020, було внесено зміни до пункт 4 розділу X "Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, та викладено його у наступній редакції: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Прикінцевими положеннями Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" передбачено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Вказаний Закон набув чинності 17.07.2020.

Поряд із тим, суд враховує положення статті 64 Конституції України якою передбачено, що права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. У Конституції наголошується, що право на справедливий суд не може бути обмежене в умовах воєнного та надзвичайного стану. Відтак право на справедливий суд не може бути обмежене, проте при встановленні справедливого балансу між правом особи на безпечне для життя і здоров`я довкілля та правом на справедливий суд переважає природне право осіб на життя та безпечне довкілля, обов`язок щодо забезпечення якого покладено на державу Україна.

Водночас, з урахуванням ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд також враховує припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк (з урахуванням введених обмежень, пов`язаних із запровадженням в Україні карантину), для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, з урахуванням наявного у сторін права на продовження відповідних процесуальних строків у зв`язку із запровадженням карантину, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що 03.05.2019 ним було укладено договір з керівником Львівської клінічної лікарня на залізничному транспорті філії "Центр охорони здоров`я" АТ "Українська залізниця" Палій Ольгою Іванівною (далі - Керівник лікарні) договір про постачання (купівлю продаж) картоплі загальною вартістю 14 861, 90 грн без ПДВ, у зв`язку із чим, в подальшому позивачем поставлено товар, на підтвердження чого надано видаткову та товарно-транспортну накладні.

При цьому, позивач зазначає, що вказана закупівля була здійсненна на прохання та з ініціативи керівника Лікарні і у зв`язку із невідкладною необхідністю забезпечення потреб лікарні у харчових продуктах.

Так, за змістом частини 1 статті 181 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як випливає зі змісту ст. 205 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно положень ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Так, положеннями ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

При цьому приписи ст. 640 ЦК України визначають, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Так, в матеріалах справи містяться товарно-транспортна накладна № 109 від 10.05.2019 та видаткова накладна № 109 від 10.05.2019 про поставку товару (картоплі) в кількості 1655 кілограм на загальну суму 14 861, 90 грн, що завірені печатками та підписані позивачем (одного боку) та представником Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії "Центр охорони здоров`я" АТ "Українська залізниця" Гасієм В.Т. (з іншого боку).

А відтак, з урахуванням вищевикладеного слід дійти висновку, що між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленість щодо поставки позивачем товару і при цьому пропозиція щодо укладення договору (оферта у розумінні ст. 641 ЦК України) була заявлена відповідачем в особі Керівника лікарні в усній формі 03.05.2019 і саме в цей момент сторони узгодили істотні умови договору та згодом - 10.05.2019, позивач, шляхом поставки товару, засвідчив пропозицію відповідача щодо поставки йому товару і вчинив відповідну дію, яка знайшла своє підтвердження у супровідних документах - накладних (акцепт у розумінні ст. 642 ЦК України) і при цьому в даний момент, відповідно до ст. 640 ЦК України, договір був укладений і відповідач, з огляду на ч. ст. 692 ЦК України, прийняв на себе зобов`язання оплатити вартість поставленого позивачем товару.

Натомість відповідач вказує на те, що з боку отримувача товару документи підписані не уповноваженою особою, що є підставою вважати правочин нікчемним відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, яка визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю) і при цьому відповідач вказує на наступні обставини.

Так, відповідно до Положення про Філію "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Філія), Філія є відокремленим підрозділом Товариства (АТ "Укрзалізниця"), який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені та в інтересах Товариства, здійснює делеговані Товариством функції відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Товариства.

У виробничому та адміністративному підпорядкуванні Філії знаходяться (виробничі, функціональні) підрозділи - клінічні лікарні на залізничному транспорті (далі - структурні підрозділи). При цьому функціональні і виробничі підрозділи Філії діють на підставі Положень, затверджених у встановленому порядку.

Так, відповідно до п. 2.4. Положення про структурний підрозділ Львівська клінічна лікарня на залізничному транспорті філії "Центр охорони здоров`я" АТ "Укрзалізниця" (яке діяло в період виникнення спірних правовідносин) структурний підрозділ Філії здійснює делеговані функції Філії відповідно до мети та завдань діяльності Філії, на підставі довіреності, яка видається директором Філії уповноваженим особам, в межах повноважень наданих цим положенням.

Як вбачається із довіреності №5232 від 05.11.2018 (яка діяла в період виникнення спірних правовідносин) Акціонерним товариством "Українська залізниця" було уповноважено здійснювати дії, пов`язані з діяльністю структурного підрозділу, в інтересах Довірителя, зокрема підписувати та укладати правочини - виконуючого обов`язки головного лікаря Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії "Центр охорони здоров`я" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" Палій Наталію-Ольгу Іванівну , та/або виконуючого обов`язки заступника головного лікаря Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії "Центр охорони здоров`я" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" Винту Миколу Михайловича та/або виконуючого обов`язки заступника головного лікаря з економічних питань Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії "Центр охорони здоров`я" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" Панчишин Галину Романівну.

З урахуванням вищевикладених обставин, відповідач вказує на те, що саме ці особи (що вказані у зазначеній вище довіреності) були уповноважені відповідачем на укладання правочинів та підписання договорів від імені Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії "Центр охорони здоров`я" Акціонерного товариства "Українська залізниця" в інтересах довірителя.

Дані твердження відповідача є вірними. Разом із тим, як зазначалось вище, домовленість між позивачем і відповідачем, в особі Керівника лікарні, була досягнута 03.05.2020 в усній формі.

При цьому дійсно, товарно-транспортна накладна № 109 від 10.05.2019 та видаткова накладна № 109 від 10.05.2019 підписані від імені Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті ОСОБА_3 (комірником), який згідно наданих відповідачем документів - не є особою уповноваженою на укладення правочинів від імені Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті.

Разом із тим, як на те вказує позивач, укладення правочину було здійснене за результатом відповідного волевиявлення Керівника лікарні, що відбулось 03.05.2019 в усній формі (дана обставина відповідачем не заперечується) і при цьому накладні, що були підписані 10.05.2020 - не є правочинами, які зобов`язаний був підписувати Керівник лікарні, а є лише первинними документами, які засвідчують факт виконання правочину сторонами.

А відтак, доводи відповідача щодо того, що документи підписані не уповноваженою особою, що є підставою вважати правочин нікчемним - не приймаються судом, оскільки документи (видаткова та товарно-транспортна накладні) є лише засвідченням виконання правочину, який був укладений за результатом відповідного волевиявлення Керівника лікарні - Палій Наталії-Ольги Іванівни , яка є уповноваженою на те особою.

Окрім того, суд також приймає до уваги припис ч. 2 ст. 241 ЦК України, за яким схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

При цьому наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад постачання товару, сплата боргу).

Поряд із тим, в матеріалах справи містяться акти звіряння розрахунків за періоди з 01.05.2019 по 17.09.2020 та з 01.05.2019 по 01.06.2020, які підписані з боку позивача та з боку відповідача, в особі головного бухгалтера Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті і які скріплені печатками сторін, зі змісту яких вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 14 861, 90 грн.

Так, за змістом приписів ст. ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. ст. 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. При цьому наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Водночас, на виконання припису ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд приймає до уваги, як джерело права, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011), відповідно до якого суд, при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Поряд із тим, на виконання згаданого вище припису ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд також приймає до уваги, як джерело права положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому суд також приймає до уваги рішення Європейського суду з прав людини" від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства", у якому Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Також, у рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

При цьому, суд також приймає до уваги розроблену практикою Європейського суду з прав людини концепцію "легітимних (обґрунтованих) очікувань" у світлі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (п. 43 рішення у справі "Пономарьов проти України"). Доктринально характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права; 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Окрім того, при вирішенні даного спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Дана позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що укладаючи в усній формі правочин щодо поставки товару на користь Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті, позивач мав обґрунтовані сподівання, що вартість поставленого ним товару (картоплі) буде сплачена відповідачем, від імені якого волевиявлення щодо укладення правочину в усній формі здійснив Керівник лікарні.

А відтак, підсумовуючи вищевикладене, з огляду на наявні в матеріалів справи докази, а також обставини справи, суд приходить до висновку, що за результатом усної домовленості між сторонами, позивач 10.05.2020 поставив відповідачеві товар на загальну суму 14 861, 90 грн, що в сукупності являє собою договір поставки, за результатами якого відповідач прийняв на себе зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару з моменту підписання представником відповідача видаткової накладної з огляду на припис ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Натомість доказів сплати на користь позивача вказаної суми грошових коштів в розмірі 14 861, 90 грн відповідачем суду не надано, чим порушено права позивача, за захистом яких останній завернувся до суду із даним позовом.

Так, статтями 525, 526 ЦК України, що кореспондуються за змістом з положеннями ст. 193 ГК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар в сумі 14 861, 90 грн є обґрунтованими, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 165, 178, 202, 232, 233, 237, п. 2. ч. 5. ст. 238, 240, 241, 247, ч. 1. ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Лесечка Ореста Степановича задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5; ідентифікаційний ) в особі Філії "Центр охорони здоров`я" АТ "Українська залізниця" (02049 м. Київ, просп. Повітрофлотський, 9; ідентифікаційний ) на користь Фізичної особи-підприємця Лесечка Ореста Степановича ( АДРЕСА_1 ; код РНКПО: НОМЕР_1 ; Р/р НОМЕР_2 у банку ПАТ ОКСІ Банк) заборгованість за поставлений товар в сумі 14 861,90 грн та судовий збір в сумі 2 102,00 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 27.11.2020 року.

Суддя Ю.О. Підченко