ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2020 р.м. ХарківСправа № 922/2054/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Споживчого гаражного кооперативу "Екіпаж", м.Харків
до Харківської міської ради, м.Харків, 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, м.Харків
про визнання права власності
за участю представників:

позивача - не з`явився

відповідача - Настусенко Д.Д. (довіреність №08-21/1949/2-20 від 04.08.2020 року);

3-ої особи - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Споживчий гаражний кооператив "Екіпаж" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, в якому просить:

1. Поновити належність земельній ділянці розміром 18 607 кв.м. розташованій за адресою: м.Харків, вул.Довженка 28-А, що знаходиться в користуванні Споживчого гаражного кооперативу "Екіпаж" () раніше присвоєного їй кадастрового номеру: :05:005:0504 для визнання земельної ділянки об`єктом цивільних правовідносин.

2. Визнати за Споживчим гаражним кооперативом "Екіпаж" () право власності на об`єкт нерухомості - земельну ділянку розміром 18607кв.м. розташовану за адресою: м.Харків, вул.Довженка 28-А з кадастровим номером: :05:005:0504 в зв`язку з набувальною давністю.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.07.2020 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 30.07.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/2054/20 за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче засідання на 18.08.2020 року. Також цією ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області.

Протокольними ухвалами суду підготовче засідання відкладалось на 08.09.2020 року та на 24.09.2020 року. Протокольною ухвалою суду від 24.09.2020 року задоволено клопотання позивача про поновлення строку на подання відповіді на відзив. Ухвалою суду від 24.09.2020 року продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів до 28.10.2020 року включно, підготовче засідання відкладено на 13.10.2020 року.

Ухвалою суду від 13.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 27.10.2020 року, яке протокольними ухвалами суду відкладалось за клопотанням позивача.

Учасники справи надали до суду наступні заяви по суті спору:

- пояснення 3-ої особи щодо позову (вх.№18590 від 12.08.20, а.с.102-104);

- відзив відповідача (вх.№19496 від 25.08.20, а.с.128-134) про відмову в задоволенні позову;

- відповідь позивача на відзив (вх.№22146 від 24.09.20, а.с.152-158).

Надані документи судом прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 24.11.2020 року представник відповідача проти позову заперечував, з підстав, зазначених у відзиві. Позивач в судове засідання, не з`явився, надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з хворобою, в задоволенні якого протокольною ухвалою суду було відмовлено, оскільки доказів хвороби до суду не надано, та враховуючи закінчення строку розгляду справи по суті.

Представник 3-ої особи в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, яке судом задоволено.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Споживчий гаражний кооператив «Екіпаж», розташований за адресою: м.Харків, вул. Довженка, 28-А було створено на підставі РОЗПОРЯДЖЕННЯ Харківської міської ради народних депутатів Харківської області від 02.08.1993 року №4507 (копія відповідного розпорядження та копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань додані до позовної заяви - Додаток №2,3).

В момент створення кооперативу цим же органом - виконавчим комітетом Харківської міської ради народних депутатів було вирішено питання стосовно виділення в користування кооперативу земельної ділянки розміром 18607 кв.м. за адресою: м.Харків, вул. Довженка 28-А.

Вказаною земельною ділянкою, розташованою за адресою: м.Харків, вул.Довженка, 28-А, загальною площею 18607 кв.м., юридична особа СГК «Екіпаж» безперервно та відкрито користується з моменту його заснування, а саме, з 1993 року по теперішній час, тобто протягом 27 років.

В 1995 році на підставі Постанови Верховної ради народних депутатів України «Про земельну реформу» №563 від 18.12.1990 року та рішення виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів №453 від 30.11.1992 року «Про порядок інвентаризації земель і меж м.Харкова» кооперативом «Екіпаж» на виконання рекомендації відділу землекористування виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 20.09.1994 року №270 було підготовлено та надано до виконавчого комітету ХМР технічний звіт по інвентаризації займаної кооперативом земельної ділянки, який було виконано інститутом «Укргеоінформ». З супровідним листом СГК «Екіпаж» від 31.03.1995 року №16 до ГУ планування та обліку міськвиконкому (Додаток до позовної заяви №5) позивачем було надано оригінал технічного звіту по інвентаризації земельної ділянки Споживчого гаражного кооперативу «Екіпаж» від 1994 року, який включає в себе: акт про встановлення та погодження меж земельної ділянки, затверджену схему її розташування, план зовнішніх меж землекористування, схему геодезичних робіт, план землекористування, експлікацію земельної ділянки, паспорт землекористування, абриси кутів землекористування, акт прийому-передачі виконаних робіт, каталог координат та матеріали відводу земельної ділянки.

Відповідно до змісту погоджувального листа інвентаризаційні матеріали по земельній ділянці, зайнятій Споживчим гаражним кооперативом «Екіпаж» було погоджено наступними інстанціями: Головою УЛМ Міськвиконкому, Державною інспекцією охорони навколишнього середовища, міською СЕС, Управлінням пожежної охорони в Харківській області, Планово-економічним управлінням міськвиконкому міської ради народних депутатів

З заявою про видачу акту на право постійного користування земельною ділянкою на підставі інвентаризаційних матеріалів СГК «Екіпаж» звернувся до начальника Головного управління земельних ресурсів Вовк А.І. 13.04.1995 року.

Позивач стверджує, що спірній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер: :05:005:0504, однак 3-я особа та відповідач спростовують це твердження, зазначаючи про відсутність земельної ділянки з зазначеним кадастровим номером.

СГК «Екіпаж» сплачував податок на землю до моменту встановлення рішенням сесії Харківської міської ради пільги зі сплати земельного податку для будівельно-гаражних кооперативів, про що свідчать копії документів податкової звітності

Нинішньому керівництву кооперативу не відомо деталі обставин, які пов`язані з питаннями виникнення права землекористування з боку кооперативу, оскільки посаду Голови кооперативу нинішній керівник СГК обіймає лише з березня 2019 року. З 1993 року посада керівника кооперативу належала різним особам, за умови постійного надання до податкових органів звітності.

Рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7-го скликання від 28.11.2018 року №1284/18 «Про внесення змін до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 року №542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» було введено 100% пільгу зі сплати земельного податку для гаражно-будівельних кооперативів. Після цього СГК «Екіпаж» продовжив надання до податкових органів звітності з плати за землю із зазначенням введеної ХМР пільги.

На початку 2020 року на адресу СГК «Екіпаж» від Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Харківської області надійшло декілька листів, зміст яких зводиться до того, що на думку Департаменту територіального контролю Харківської міської ради СГК «Екіпаж» самовільно зайняв земельну ділянку, яка перебуває в комунальній формі власності та користується нею без відповідної оплати. На запит СГК «Екіпаж» вказаним Департаментом ХМР було надано відповідь Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про встановлення факту нібито самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позиція зазначеного Департаменту ХМР відповідно до змісту його письмових звернень зводиться до рекомендації кооперативу сплатити суму безпідставно збережених коштів (у розмірі орендної плати) які повинні були надійти до бюджету м.Харкова як плата за землю за використання земельної ділянки по вул.Довженка,28-А у м.Харкові за останні тридцять шість місяців (станом на березень 2020 року)». При цьому за попереднім розрахунком ДТКХМР розмір таких коштів складає 94131,39 грн.

При цьому, надаючи таку рекомендацію Департамент територіального контролю ХМР посилається на рішення Харківської міської ради від 17.10.2018 року №1247/18, яким затверджено Порядок добровільного відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земельних ділянок комунальної власності міста Харкова з порушенням вимог земельного законодавства.

Відповідач зазначає, що займана кооперативом земельна ділянка перебуває в комунальній власності, є не сформованою, будь-якої документації щодо спірної ділянки в ХМР не має.

У 1993 році нормативно-правовим актом, який регулював відносини у сфері землекористування, був Земельний кодекс України, введений в дію Постановою ВР №562-ХІІ (562-12) від 18.12.1990 року, в подальшому такий, що втратив чинність 01.01.2002 року, у зв`язку з прийняттям нового Земельного Кодексу України (№2768-ІІІ (2768-14) від 25.10.2001 року).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ст.19 Конституції України, ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України

Згідно з ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває, під особливою охороною держави право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Пунктом 34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Стосовно позовної вимоги про поновлення кадастрового номеру спірній земельній ділянці суд зазначає наступне.

СГК «Екіпаж» посилається на те, що розпорядженням Харківської міської ряди народних депутатів Харківської області від 02.08.1993 року №4507 при створенні кооперативу було вирішено питання стосовно виділення у користування кооперативу земельної ділянки розміром 18607 кв.м. за адресою: м Харків, вул Довженка, 28-А.

Однак, відповідно до інформації Відділу у м.Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - Відділ), викладеної у листі № 802/416-20 від 07.08.2020 року, у Відділі у м.Харкові згідно з Книгами записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі не обліковуються документи, що посвідчують право власності або право користування Споживчого гаражного кооперативу «Екіпаж» на земельну ділянку за адресою: м.Харків, вул.Довженка, 28-А.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру", яка набрала чинності з 01.01.2013 року, не проводилась державна реєстрація земельної ділянки за адресою: м.Харків, вул.Довженка, 28-А.

У Відділі у м.Харкові документація із землеустрою на зазначену земельну ділянку не обліковується.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр»» та пункту 26 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051 (далі-Порядок), кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про державний земельний кадастр» ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Адміністратором Державного земельного кадастру є державне підприємство, що належить до сфери управління нейтрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, і здійснює заходи із створення та супроводження програмного забезпечення Державного земельного кадастру, відповідає за технічне і технологічне забезпечення, збереження та захист відомостей, що містяться у Державному земельному кадастрі.

Згідно з ст.7 Закону України «Про державний земельний кадастр» до повноважень центральною органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр)), належать, зокрема:

- ведення та адміністрування Державного земельного кадастру;

- внесення до Державного земельного кадастру та надання відомостей про землі, розташовані у межах державною кордону України, територій Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, районів, сіл, селиш, міст;

- здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні;

- ведення поземельних книг та надання витягів із Державного земельного Кадастру про земельні ділянки.

Отже, органом, який наділений повноваженнями щодо присвоєння кадастрових номерів, є Держгеокадастр. Харківська міська рада не наділена повноваженнями щодо визначення та присвоєння кадастрових номерів земельних ділянок.

Зідно з ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, до господарського суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, при цьому має бути визначено які права позивача порушені відповідачем та якими законодавчими актами передбачено право позивача на звернення із заявленим позовом.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

При цьому, обраний спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав та інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі №331/6927/16-ц.

Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, як це зазначено в правовій позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22.08.2018 року у справі №925/1265/16.

Разом з тим, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Позовна вимога щодо поновлення належності земельній ділянці розміром 18607 кв.м., розташованій за адресою: м.Харків, вул.Довженка 28-А раніше присвоєного їй кадастрового номеру: :05:005:0504 не відноситься до жодного із способів захисту господарським судом цивільних прав та інтересів, передбачених ст.16 ЦК України та ст.20 ГПК України, у зв`язку з чим, не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про визнання за Споживчим гаражним кооперативом "Екіпаж" () право власності на об`єкт нерухомості - земельну ділянку розміром 18607 кв.м., розташовану за адресою: м.Харків, вул.Довженка 28-А з кадастровим номером: :05:005:0504 в зв`язку з набувальною давністю суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.66 Земельного кодексу (чинного на час виникнення спірних правовідносин) житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним дачно- будівельним кооперативам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів надаються у постійне користування земельні ділянки для житлового, гаражного і дачного будівництва, розмір яких установлюється відповідно до затверджених у встановленому порядку норм і проектно-технічної документації.

В той же час статтею 22 ЗК врегульовано питання виникнення права власності та права користування земельною ділянкою.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Статтею 23 ЗК визначено документи, що посвідчують право на земельну ділянку.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З вищевказаними нормами кореспондуються зокрема наступні норми чинного Земельного кодексу України.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125).

Згідно з ч.1 ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ч.1 ст.122 цього кодексу сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до положень п.2 Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок.

Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

У разі якщо кадастрові номери земельних ділянок були визначені (в тому числі на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку), але не присвоєні до 01 січня 2013 року, такі кадастрові номери вважаються присвоєними, а земельні ділянки - зареєстрованими у Державному земельному кадастрі з моменту письмового звернення замовника документації із землеустрою, на підставі якої було визначено кадастровий номер земельної ділянки, без подання електронного документа та стягнення плати за державну реєстрацію земельної ділянки, у разі якщо така документація із землеустрою була затверджена до 01 січня 2013 року в порядку, встановленому законом.

У разі якщо до 01 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до Державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою в порядку, встановленому законом.

Доказів розробки технічної документації із землеустрою до та після 01.01.2013 року позивачем до суду не надано.

Постановою КМУ №749 від 18.08.2010 року затверджено «Тимчасовий порядок присвоєння кадастрового номера земельній ділянці» (втратила чинність на підставі Постанови КМУ № 1051 від 17.10.2012 року).

Відповідно до п.10-1 зазначеної постанови кадастровий номер земельної ділянки визначається за результатами складення документації із землеустрою до її погодження та прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність (користування) і установленому порядку.

Згідно з п.14-3 кадастровий номер присвоюється земельній ділянці після погодження документації із землеустрою та прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність (користування) під час здійснення державної реєстрації земельної ділянки в Поземельній книзі в установленому порядку.

Датою присвоєння кадастрового номера є дата відкриття Поземельної книги.

Згідно з ст.79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначені земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Позивачем не надано доказів формування земельної ділянки у відповідності до вимог ст.79-1 ЗК України, а отже об`єкт цивільних прав, на який позивач просить визнати право власності - відсутній.

Судом встановлено, що кадастровий номер спірній земельній ділянці не був присвоєний, тобто, спірна земельна ділянка як об`єкт цивільних правовідносин є не сформованою.

Щодо набувальної давності суд зазначає наступне.

Статтею 119 ЗК України врегульовано питання набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність).

Згідно з вимогами цієї статті громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Пунктом 9 встановлено, що відповідно до ч.1 ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

При вирішенні цього спору суд спирається на позицію, викладену у Постанові Верховного Суду від 03.07.2018 року по справі №670/266/17. Так, набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Суд встановив, що спеціальним законом, який регулює порядок набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є Земельний кодекс України.

Відповідно до ст.119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування.

Як слідує із зазначеної вище норми, законодавцем передбачено лише право громадян звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування, з клопотанням про передачу у власність або надання в користування земельної ділянки, якою вони добросовісно, відкрито і безперервно користуються протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку.

Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст.119 ЗК значно відрізняється від конструкції ст.344 ЦК та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч.1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (ст.ст.118, 123 ЗК).

При отриманні відмови в задоволенні клопотання про передачу земельної ділянки у власність або надання в користування або залишення його без розгляду, громадянин має право оскаржити такі дії органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування до суду в установленому законом порядку.

Суд, враховуючи практику Верховного Суду щодо питання передачі земельних ділянок за давністю користування, зробив висновок, що умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є:

добросовісність користування;

відкритість користування;

безперервність користування протягом 15 років;

відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. При цьому Верховний Суд у Постанові від 27.09.2018 року по справі №571/1099/16-ц зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави, добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Відкритість володіння означає, що воно є очевидним для усіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю.

Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Приховування володільцем свою володіння майном є порушенням цієї вимоги.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у вищезазначеній Постанові від 27.09.2018 року "Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давати і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

В позовній заяві СГК «Екіпаж» зазначає, що нинішньому керівництву кооперативу не відомо деталі обставин, які пов`язані з питанням виникнення права землекористування з боку кооперативу, оскільки посаду Голови кооперативу нинішній керівник СГК обіймає лише з березня 2019 року, а з 1993 року посада керівника кооперативу належала різним особам.

Виходячи із вказаних висновків Верховного Суду та наведених в позовній заяві тверджень, приходить до висновку, що така умова набуття земельної ділянки у власність за набувальною давністю як добросовісність користування не є доведеною, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту добросовісного виникнення володіння чужою річчю.

Аналізуючи в даній справі умову безперервності користування протягом 15 років, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів, які доводять факт безперервності володіння та користування спірною земельною ділянкою.

Позивач в позовній заяві на підтвердження безперервності володіння земельною ділянкою зазначає, що в період з 2007 року до моменту встановлення рішенням сесії Харківської міської ради пільги зі сплати земельного податку для будівельно-гаражних кооперативів, а саме до 2019 року сплачував податок на землю.

При вирішенні спору суд спирається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №729/608/17. У вказаній справі особа просила визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку площею 0,19 га за набувальною давністю, посилаючись на добросовісне відкрите та тривале (понад 30 років) володіння. За користування нею як докази давності позивачем були надані квитанції про сплату податку на землю за 2012, 2013 та 2014 роки (позов було подано у червні 2017) Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками судів, що надані докази не охоплюють визначений законодавством період та не підтверджують факт користування спірною земельною ділянкою протягом 15 років.

Ст.119 ЗК України передбачено збільшений строк, порівняно з ст.344 ЦК України, а саме - 15 років, то дана умова набуття земельної ділянки у власність за набувальною давністю позивачем не доведена.

Останньою умовою для набуття земельної ділянки у власність за набувальною давністю є відсутність документів, які б свідчили про наявність прав на цю земельну ділянку.

Однак, у своїй позовній заяві СГК «Екіпаж» вказує на те, що дану земельну ділянку отримано під час створення кооперативу на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів.

Окрім цього, позивач неодноразово зазначає про те, що питання користування спірною земельною ділянкою було оформлено належним чином та про наявність правових підстав для користування землею.

Аналогічна позиція щодо порядку визнання права власності за набувальною давністю викладена також в позиції Верховного суду Касаційного цивільного суду від 22.07.2020 року у справі №639/1003/15.

Згідно з ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими дія всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Виходячи з наведених положень законодавства та практики Верховного Суду, суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на земельну ділянку, у зв`язку з набувальною давністю, а також через її несформованість як об`єкту прав.

Відповідно до принципу диспозитивності господарського судочинства (ст.14 ГПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.74 цього кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на припущення та вірогідність тих чи інших обставин.

Згідно з нормами діючого законодавства України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги є необґрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами та такими, що ґрунтуються на довільному та помилковому тлумаченні законодавства, у зв`язку з чим, суд відмовляє в їх задоволенні.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 ГПК України, відповідно до яких, судові витрати покладаються на позивача, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.73-74, 76-80, 129, 232-233, 236-238, 240-241 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "04" грудня 2020 р.

Суддя К.В. Аріт