ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" листопада 2020 р. Справа№ 910/3970/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Суліма В.В.
суддів: Майданевича А.Г.
Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Кубей В.І.
за участю представників сторін:
від прокуратури: Набієва М.І.;
від позивача 1: не прибув;
від позивача 2: Шевчук В.В.;
від відповідача: Пономаренко О.В.;
розглянувши апеляційну скаргу Корпорації ТАСКО
на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 року (повний текст рішення складено 02.08.2019 року)
у справі № 910/3970/19 (суддя: Князьков В.В.)
за позовом Заступника військового прокурора Житомирського гарнізону в інтересах держави в особі:
позивача 1. Міністерства оборони України
позивача 2. Військової частини НОМЕР_1
до відповідача Корпорації ТАСКО
про стягнення 433 650,87 грн,

ВСТАНОВИВ:
Заступник військового прокурора Житомирського гарнізону (далі прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі позивач 1) та Військової частини НОМЕР_1 (далі позивач 2) з позовом до Корпорації ТАСКО 9далі відповідач 1) про стягнення 433650,87 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016 року в частині оплати наданих послуг. При цьому, як на підставу позовних вимог прокурор посилається на обставини, встановлені судом в межах справи № 910/3169/18 про стягнення з Корпорації ТАСКО основної заборгованості за договором зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016 року.
Господарський суд міста Києва частково задовольнив позов своїм рішенням від 31.07.2019 року та присудив до стягнення з Корпорації ТАСКО на користь Військової частини НОМЕР_1 -3 % річних в сумі 96629,39 грн та інфляційні втрати в сумі 328402,98 грн, у задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 1166,48 грн та інфляційних втрат в сумі 7 452,02 грн відмовив.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Корпорація ТАСКО звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в даній справі та залишити без розгляду позов прокуратури.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 20, 53, 174, 226, 231 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, прокурор не усунув недоліки позовної заяви та надав суду акти, які не направлялися стороні.
Також, скаржник вказав, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Крім того, скаржник зазначив, що ненадходження коштів до державного бюджету, тобто бюджетні правовідносини на які посилається прокурор, не відносяться до господарської юрисдикції, та не можуть взагалі розглядатися господарським судом.
При цьому, скаржник вказав що прокурор штучно, без відповідних підстав, визначив Міністерство оборони України, як позивачем 1, щоб мати можливість вступити у справу. Відсутні будь-які вимоги на користь позивача 1 та необгрунтовано чому прокурор представляє інтереси позивача 2, який наділений повною процесуальною дієздатністю, не зазначив, що перешкоджає ВЧ НОМЕР_1 самостійно звернутися до суду з позовом. Тобто, відсутній предмет спору у справі, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України є підставою для закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю предмету спору.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2019 року справу № 910/3970/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.
Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Корпорації ТАСКО на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 року у справі № 910/3970/19 та призначив розгляд справи на 22.10.2019 року своєю ухвалою від 09.09.2019 року.
26.09.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від прокуратури до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого прокурор просив суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Крім того, прокурор у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що ним належним чином підтверджено факт бездіяльності уповноваженого органу. Виплата відповідачем заборгованості щодо сплати 3% річних та інфляційних нарахувань порушує інтереси держави, адже зазначені кошти підлягають сплаті до державного бюджету України та використанню для потреб національної оборони, згідно кошторису Міністерства оборони України.
01.10.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача 2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач 1 просив суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Крім того, позивач 2 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що факт правомірності представництва військовим прокурором позивача2 у судовому процесі між відповідачем вже був встановлений у справі №910/3169/18. При цьому, позивач 2 зазначив, що внаслідок невиконання помічником командира військової частини НОМЕР_1 своїх посадових обов`язків, позивачем 2 не було вжито жодних заходів щодо стягнення суми річних та інфляційних. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №89 від 11.02.2019 року вина помічника встановлена та йому нагадано про обов`язки служби.
03.10.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача до суду надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу позивача 2, в якому відповідач, зокрема, зазначив, що ні прокурор, ні позивач 2 не доказали належними доказами, що останній є органом державної влади чи суб`єктом владних повноважень, який має право представляти інтереси держави в суді та здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.
10.10.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача 1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач 1 просив суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Крім того, позивач 1 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що обставини неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором зберігання №05/1/ОРІС від 14.01.2016 року в частині оплати наданих послуг на загальну суму 2078100,35 грн були встановлені в межах справи №910/3169/18 та не підлягають повторному доведенню в межах даної справи. Враховуючи, що господарським судом в справі №910/3169/18 були встановлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати наданих послуг зберігання, які є преюдиційними для даної справи, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, ґрунтуються на нормах закону.
Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2019 року, у зв`язку з перебуванням судді Ткаченко Б.О., на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/3970/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коротун О.М., Майданевич А.Г.
Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Корпорації ТАСКО на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 року у справі № 910/3970/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М., своєю ухвалою від 22.10.2019 року.
Під час розгляду матеріалів апеляційної скарги встановлено, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглядає справу № 911/1107/18 щодо неоднакового застосування ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Північний апеляційний господарський суд зупинив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Корпорації ТАСКО на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 року до перегляду Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи №911/1107/18 своєю ухвалою від 22.10.2019 року.
26.08.2020 року, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача 2 надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, яке обґрунтоване тим, що обставини, які зумовили зупинення провадження у справі, усунуті та повідомив суд, що Верховний Суд у справі №911/1107/18 постановив рішення.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2020 року поновлено апеляційне провадження у справі № 910/3970/19. Справу призначено до розгляду на 06.10.2020 року.
30.09.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від скаржника до суду надійшли письмові пояснення у яких останній, зокрема, зазначив, що прокурор порушивши норми ч. 2 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, яка зазначає, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які звертаються до суду за захистом прав і інтересів інших осіб, повинні надати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах таких осіб. Прокурор порушив норми ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не обґрунтував та належними доказами не довів необхідність захисту інтересів держави, визначені законом підставі для звернення до суду прокурора. Прокурор не підтвердив отримання позивачем його повідомлення про представництво їх в суді.
Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/3970/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.
Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Корпорації ТАСКО на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 року у справі № 910/3970/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г. Призначив розгляд апеляційної скарги скаргу Корпорації ТАСКО на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 року у справі № 910/3970/19 на 10.11.2020 року своєю ухвалою від 06.10.2020 року.
Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Ткаченко Б.О. на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/3970/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Коротун О.М.
Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Корпорації ТАСКО на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 року у справі № 910/3970/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М. своєю ухвалою від 10.11.2020 року.
Представник скаржника в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 10.11.2020 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду - скасувати.
Представники прокуратури та позивача 2 в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 10.11.2020 року заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.
Представник позивача 1 у судове засідання 10.11.2020 року не з`явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2020 року.
Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника позивача 1, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.
Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Корпорації ТАСКО - без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 14.01.2016 року між Військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України (зберігач) та Корпорацією ТАСКО (поклажодавець) було укладено договір зберігання № 05/1/ОРІС (далі договір), відповідно до умов якого поклажодавець передає, а зберігач приймає та зобов`язується зберігати вироби, надалі майно, та повернути майно поклажодавцеві у схоронності згідно з умовами цього договору.
Згідно з пунктом 1.1 договору передача зберігачу майна здійснюється за актами приймання-передачі.
Відповідно до п. 3.1 договору вартість послуг зберігача по зберіганню майна встановлюється відповідно до кількості майна та розраховується сторонами згідно з додатком №1 до цього договору
Поклажодавець зобов`язався сплачувати щомісячно вартість послуг по зберіганню майна в 10-денний термін з дня затвердження сторонами акту приймання-передачі наданих послуг із зберігання майна та надання зберігачем рахунку на оплату цих послуг (п. 3.2 договору).
Згідно п. 3.2 договору поклажодавець зобов`язався сплачувати щомісячно вартість послуг по зберіганню майна в 10-денний термін з дня затвердження сторонами акту приймання передачі наданих послуг із зберігання майна та надання зберігачем рахунку на оплату цих послуг. Поклажодавець здійснює оплату послуг по зберіганню майна з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна за цим договором до моменту його повернення.
Відповідно до п. 4.3 договору майно вважається поверненим поклажодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна.
Відповідно до пункту 3.2 Договору поклажодавець зобов`язався сплачувати щомісячно вартість послуг по зберіганню майна в 10-денний термін з дня затвердження сторонами акту приймання передачі наданих послуг із зберігання майна та надання зберігачем рахунку на оплату цих послуг.
Поклажодавець здійснює оплату послуг по зберіганню майна з моменту підписання сторонами акту приймання передачі майна за цим договором до моменту його повернення (п. 3.2 договору).
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору зберігач прийняв від поклажодавця на зберігання майно, визначене умовами договору, що підтверджується підписаними сторонами у 2017 році актами прийому-передачі боєприпасів.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 року у справі №910/3169/18, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 23.04.2019 року, стягнуто з Корпорації ТАСКО заборгованість за прострочення оплати послуг зберігання за договором №05/1/ОРІС від 14.01.2016 року за період з лютого по грудень 2017 року в розмірі 2 078100,35 грн.
Так, спір у даній справі виник у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016 року в частині оплати наданих послуг, що стало підставою для нарахування 3 % річних в сумі 97 795,87 грн та інфляційних втрат в сумі 335 855,00 грн.
Щодо твердження скаржника, як на підставу для залишення без розгляду позов прокуратури, що прокурор штучно, без відповідних підстав, визначив Міністерство оборони України, як позивачем 1, щоб мати можливість вступити у справу. Відсутні будь-які вимоги на користь позивача .Тобто, відсутній предмет спору у справі, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України є підставою для закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, колегія суддів відзначає наступне.
Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі №9140/3486/18.
Відповідно до ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
В контексті зазначеного слід враховувати, окрім іншого, і рішення Конституційного Суду України про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді від 08.04.1999 року №3-рп/99.
Так, Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорон землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).
У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
Прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках:
- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Насамперед, захищати інтереси держави повинні відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 року по справі № 924/1237/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України" організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
За змістом статті 1 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" господарська діяльність у Збройних Силах України - це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України (далі - військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом.
Господарська діяльність у Збройних Силах України здійснюється з метою одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" кошти, одержані від здійснення військовими частинами господарської діяльності, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на національну оборону відповідно до кошторису Міністерства оборони України.
Порядок обліку коштів, одержаних від господарської діяльності у Збройних Силах України, визначається Міністерством фінансів України та Міністерством оборони України.
В обґрунтування підстав звернення прокурора з позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Військової частини НОМЕР_1 , який є центральним органом виконавчої влади і військового управління, до компетенції якого віднесені повноваження, в тому числі, участь у формуванні оборонного бюджету, забезпечення ефективного і цільового використання бюджетних коштів і матеріальних ресурсів, прокурором зазначено, що невиконання та порушення строків виконання умов договору та/або неякісне виконання передбачених у договорі послуг призводить до ненадходження коштів до бюджету, що впливає на ефективність обороноздатності Держави в цілому, та завдає шкоди її інтересам.
Крім того, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що прокурором необгрунтовано чому останній представляє інтереси позивача 2, який наділений повною процесуальною дієздатністю, не зазначив, що перешкоджає ВЧ НОМЕР_1 самостійно звернутися до суду з позовом, з огляду на наступне.
Так, колегія суддів відзначає, що що хоча спірні правовідносини і є господарськими, однак виникли у специфічному полі правового регулювання державою діяльності відповідної військової частини.
Як зазначалось вище, наразі прокурор звертається до суду саме в інтересах держави, оскільки спірні правовідносини виникли внаслідок здійснення військовою частиною специфічної діяльності - господарської діяльності у Збройних Силах України, що в силу положень ч. 2 ст. 1 Закону України Про господарську діяльність в Збройних Силах України здійснюється з метою одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності та впливає на боєготовність держави.
При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що питання щодо наявності чи відсутності інтересів держави у спірних правовідносинах та, відповідно, правомірності звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі позивачів досліджувалось раніше господарськими судами в межах справи № 910/3169/18, предметом спору в якій були вимоги про стягнення з Корпорації ТАСКО на користь Військової частини НОМЕР_1 основної заборгованості за договором зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016 року.
Так, за твердженням прокурора, що не спростовано відповідачем, Міністерство оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 , належним чином не виконувало свої зобов`язання щодо контролю за своєчасністю та повнотою виконання відповідачем договірних зобов`язань, заходи щодо захисту інтересів держави при реальному їх порушенні, не вживало, позовну роботу, спрямовану на стягнення з вказаного підприємства заборгованості, не здійснювало, позов до суду про стягнення бюджетних коштів не подало, а отже вказані порушення на даний час не усунуті.
Суд першої інстанції, встановивши обставини, пов`язані з неналежним виконанням зобов`язання за спірним договором, дійшов правомірного висновку на підставі наявних у справі та оцінених доказів, що прокурор належним чином обґрунтував наявність порушення інтересів держави та необхідність представництва таких інтересів в суді прокуратурою.
Водночас, прокурор, не був позбавлений права заявити такі вимоги як разом з вимогами про стягнення основної заборгованості, так і в окремому позові.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звернення прокурора до суду з даним позовом є обґрунтованим та відповідає функції представництва прокуратурою інтересів держави.
При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що ненадходження коштів до державного бюджету, тобто бюджетні правовідносини на які посилається прокурор, не відносяться до господарської юрисдикції, та не можуть взагалі розглядатися господарським судом, оскільки останні спростовується вищевикладеними висновками суду апеляційної інстанції.
Крім того, колегія суддів не приймає твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що прокурор не усунув недоліки позовної заяви та надав суду акти, які не направлялися стороні, оскільки останні не спростовують висновки суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні.
Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що суд першої інстанції подану позовну заява визнав такою, що відповідає вимогам, викладеним у статтях 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України своєю ухвалою від 04.04.2019 року.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 року у справі №910/3169/18 стягнуто з Корпорації ТАСКО 2078100,35 грн боргу за прострочення оплати послуг зберігання за договором № 05/1/ОРІС від 14.01.2016 року.
Так, суд апеляційної інстанції при винесенні вищевказаної постанови, здійснив перерахунок розрахунків оплати на зберігання виробів, що передані відповідачем на зберігання за договором № 05/1/ОРІС, підписаних сторонами актів та частково визнаних відповідачем обсягів майна, що перебувало на зберіганні, а також зазначених обсягів переданих на зберігання за договором виробів та відповідно загальної завантаженості військової частини, а також зміни заробітної плати працівників загону ВОХР з 01.01.2017 року, встановив, що за договором №05/1/ОРІС за надані у лютому послуги зі зберігання 758,246 т підлягає сплаті 39699,08 грн (з урахуванням часткової оплати), за надані у березні послуги зі зберігання 665,108 т підлягає сплаті 386233,69 грн, за надані у квітні послуги зі зберігання 665,108 т підлягає сплаті 386233,69 грн, за надані у травні послуги зі зберігання 360,594 т підлягає сплаті 364990,84 грн, за надані у червні послуги зі зберігання 360,594 т підлягає сплаті 364990,84 грн, за надані у липні послуги зі зберігання 486,804 т підлягає сплаті 122241,40 грн, за надані у серпні послуги зі зберігання 415,884 т підлягає сплаті 96654,41 грн, за надані у вересні послуги зі зберігання 415,884 т підлягає сплаті 70202,15 грн, за надані у жовтні послуги зі зберігання 627,914 т підлягає сплаті 91102,31 грн, за надані у листопаді послуги зі зберігання 627,914 т підлягає сплаті 78737,85 грн, за надані у грудні послуги зі зберігання 612,087 т підлягає сплаті 77014,09 грн, що загалом складає 2078100,35 грн.
При розгляді даної справи господарський суд виходить з того, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009 року, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008 року).
Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, обставини неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016 року в частині оплати наданих послуг на загальну суму 2078100,35 грн були встановлені в межах справи № 910/3169/18 та не підлягають повторному доведенню в межах даної справи.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України).
За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.
Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона, зберігач, зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною, поклажодавцем, і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.
Згідно ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що господарським судом в межах справи № 910/3169/18 були встановлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов`язань з оплати наданих послуг зберігання, які є преюдиційними для даної справи, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, ґрунтуються на нормах закону.
Колегія суддів перевіривши розрахунок 3% річних погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурором в розрахунку не було враховано положення ст. 530 Цивільного кодексу України та зміст п. 3.2 договору, у зв`язку з чим невірно визначено початок періоду прострочення.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно п. 3.2 договору поклажодавець зобов`язується сплачувати щомісячно вартість послуг по зберіганню майна в 10-денний термін з дня затвердження сторонами акту приймання передачі наданих послуг із зберігання майна та надання зберігачем рахунку на оплату цих послуг.
Матеріали справи містять копії супровідних листів та відповідних фіскальних чеків, якими підтверджується факт направлення Військовою частиною НОМЕР_1 на адресу Корпорації ТАСКО актів наданих послуг за спірним договором за період з лютого по грудень 2017 року та відповідні рахунки на оплату, а саме:
- супровідним листом від 27.04.2017 року вих. № б/н відповідачу направлено акти та рахунки на оплату за лютий та березень 2017 року (фіскальний чек від 28.04.2017 року);
- супровідним листом від 18.05.2017 року вих. № 119Ф відповідачу направлено акт та рахунок на оплату за квітень 2017 року (фіскальний чек від 19.05.2017 року);
- супровідним листом від 15.06.2017 року вих. № 157Ф відповідачу направлено акт та рахунок на оплату за травень 2017 року (фіскальний чек від 19.06.2017 року);
- супровідним листом від 15.06.2017 року вих. № 157Ф відповідачу направлено акт та рахунок на оплату за травень 2017 року (фіскальний чек від 19.06.2017 року);
- супровідним листом від 14.07.2017 року вих. № 192Ф відповідачу направлено акт та рахунок на оплату за червень 2017 року (фіскальний чек від 14.07.2017 року);
- супровідним листом від 06.10.2017 року вих. № 257Ф відповідачу направлено акти та рахунки на оплату за липень, серпень та вересень 2017 року (фіскальний чек від 06.10.2017 року);
- супровідним листом від 06.11.2017 року вих. № 288Ф відповідачу направлено акт та рахунок на оплату за жовтень 2017 року (фіскальний чек від 06.11.2017 року);
- супровідним листом від 08.12.2017 року вих. № 288Ф відповідачу направлено акт та рахунок на оплату за листопад 2017 року (фіскальний чек від 13.12.2017 року);
- супровідним листом від 22.01.2018 року вих. № 15Ф відповідачу направлено акт та рахунок на оплату за грудень 2017 року (фіскальний чек від 23.01.2018 року).
Підписаних відповідачем актів наданих послуг матеріали справи не місять.
Водночас, колегія суддів відзначає, що відсутність саме рахунків на оплату не є відкладальною умовою у розумінні ст.212 Цивільного кодексу України та не звільняє відповідача від обов`язку, який виник на підставі закону та договору, сплатити у визначений договором строк плату за послуги, надані позивачем. Рахунок є лише документом, що містить платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.05.2018 року у справі № 923/760/16, від 18.06.2018 року у справі № 910/18827/17, від 13.07.2018 року у справі № 905/915/17, від 10.10.2018 року у справі № 910/21406/17, від 17.07.2019 року у справі № 910/14282/18.
Отже, зважаючи на наявність в матеріалах справи доказів направлення зберігачем на адресу поклажодавця актів виконаних послуг та відповідних рахунків на оплату, що свідчить про обізнаність поклажодавця зі змістом пред`явлених до нього вимог з оплати наданих послуг зберігання за договором, обґрунтованими є доводи прокурора та позивача 2, що відповідач зобов`язаний був оплачувати такі послуги в 10-денний термін з дня отримання відповідного рахунку та акту, керуючись умовами договору та встановленою вартістю послуг.
Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем жодних оплат наданих йому послуг у строк, встановлений пунктом 3.2 договору.
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, які затверджені Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 року № 958 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 28.01.2014 року за № 173/24950, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання.
Відповідно до п. 2 розділу ІІ вказаних Нормативів та нормативних строків при пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.
Так, враховуючи встановлений нормативний строк пересилання рекомендованого поштового відправлення між населеним пунктом Чуднів Житомирської області та містом Києвом (Д+5+1), приймаючи до уваги визначену в позові кінцеву дату періоду прострочення (18.02.2019 року) та з урахуванням вихідних днів, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення 3 % в сумі 96629,39 грн.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань в сумі 328402,98 грн з огляду на наступне.
Так, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж.
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України Про індексацію грошових доходів населення у наступному місяці.
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
Аналогічна правова позиція міститься в постанов Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 910/5625/18.
З огляду на викладене та враховуючи факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за спірним договором, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 2 3 % річних в сумі 96629,39 грн та інфляційних втрат в сумі 328402,98 грн.
Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.
Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Корпорації ТАСКО фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.
Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії).
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Корпорації ТАСКО на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 року у справі № 910/3970/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2020 року у справі №910/3970/19 залишити без змін.
3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
4. Матеріали справи № 910/3970/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 01.12.2020 року у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. на лікарняному.