ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.11.2020 Справа № 920/309/20
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі головуючого судді Яковенка В.В., за участю секретаря судового засідання Данілової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/309/20 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Сумської міської ради (40030, м. Суми, м-н Незалежності, 2, )

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю СП СтройселміАТИ (40022, м. Суми, вул. Скрябіна, 5, )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: товариство з обмеженою відповідальністю Стройселмі-ЛТД (м. Суми, вул. Скрябіна, 5, код 22976248)

про стягнення 228754,61 грн.

представники сторін:

позивача: Титаренко В.В.;

відповідача: адвокат Садиков В.В., в.о. директора Мартиненко О.В.;

третя особа: Грицик Г.О.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду звернувся позивач з позовом, у якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 228754,61 грн. за використання земельної ділянки без оформлення договору оренди за період з 01.09.2016 по 31.08.2019.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 16.04.2020 відкрито провадження у справі № 920/309/20 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.05.2020.

Ухвалою суду від 21.05.2020 відкладено підготовче засідання на 11.06.2020.

04.06.2020 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не обґрунтував належними доказами наявність кондиційних зобов`язань в цілому, не обґрунтував розрахунок коштів, безпідставно збережених відповідачем , позивач не наділений правом контролювати повноту, розмір та своєчасність внесення плати за землю, відповідач протягом спірного періоду продовжував сплачувати орендну плату, заборгованість по платі за землю відсутня, представник позивача не мав права самостійно вимагати від відповідача повернення безпідставно збережених коштів, позивач не довів належними доказами, чи мав би він реальну можливість отримати дохід, який вважає таким, що безпідставно утримується відповідачем.

11.06.2020 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій просить суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі 228754,61 грн. за використання земельної ділянки без оформлення договору оренди за період з 01.09.2016 по 31.08.2019, оскільки вважає, що ним доведено існування протягом спірного періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, а отже доведено обґрунтованість розрахунку суми збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).

Ухвалою суду від 11.06.2020 відкладено підготовче засідання на 30.06.2020.

У судовому засіданні 30.06.2020 оголошено перерву в розгляді справи до 02.07.2020.

Ухвалою суду від 02.07.2020 відкладено підготовче засідання на 13.08.2020.

У судовому засіданні 13.08.2020 оголошено перерву в розгляді справи до 25.08.2020.

Ухвалою суду від 25.08.2020 закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті на 17.09.2020.

У судовому засіданні 17.09.2020 оголошено перерву до 06.10.2020.

18.09.2020 до суду надійшли пояснення представника відповідача, в яких зазначив про те, що не погоджується із заявленими вимогами, та у випадку задоволення вимог позивача, просить суд застосувати до грошових вимог позовну давність в три роки.

Ухвалою суду від 06.10.2020 відкладено розгляд справи по суті на 26.10.2020.

Однак, 26.10.2020 розгляд справи не відбувся, оскільки суддя Яковенко В.В. знаходився у відпустці, що унеможливлювало розгляд справи.

29.10.2020 до суду надійшли письмові пояснення представника позивача, в яких зазначив, що вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 30.10.2020 призначено розгляд справи по суті на 19.11.2020.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом у межах наданих йому повноважень створені належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Як свідчать матеріали справи, відповідач 12.11.2015 набув право власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлове приміщення загальною площею 2729,6 кв.м), розташованого за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 5, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідач зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності є інші види перероблення та консервування фруктів і овочів, а також здійснює діяльність за такими напрямками: лісопильне та стругальне виробництво, виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів, неспеціалізована оптова торгівля, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Майно відповідача розташовується на земельній ділянці площею 0,6226 га комунальної форми власності, кадастровий номер :03:001:0046, цільове призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, власником якої є Сумська міська рада.

22.02.2006 Сумська міська рада прийняла рішення № 1627-МР «Про вилучення, надання в оренду, продовження терміну користування земельними ділянками підприємствам, установам, організаціям і підприємцям та внесення змін до рішень Сумської міської ради», відповідно до якого за рахунок земель промисловості Сумської міської ради надала відповідачу в оренду земельну ділянку площею 0,6226 га, розташовану за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 5, строком на 10 років.

Право оренди зареєстровано 28.12.2006.

Відповідно до п. 1.1. договору оренди земельної ділянки від 05.09.2006 позивач (орендодавець) надає, а відповідач (орендар) приймає в оренду земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 5, площею 0,6226 га.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що договір укладений строком до 22.02.2016.

Відповідно до п. 5.3. договору однією з підстав припинення цього договору є закінчення строку дії договору.

Як зазначає позивач, після припинення строку дії договору оренди, переважним правом на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк у порядку ст. 33 Закону України «Про оренду землі» відповідач не скористався, інших договорів оренди позивач із відповідачем не укладав.

Матеріали справи свідчать, що 13.12.2017 працівники відділу врегулювання земельних відносин та спорів управління земельних відносин департаменту забезпечення ресурсних платежів позивача склали акт обстеження земельної ділянки, яким встановили, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач є власником нерухомого майна загальною площею 0,2729 га за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 5, яке знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :03:001:0046, площею 0,6226 га. На час складання акту відповідач користується цією земельною ділянкою без оформленого права оренди.

27.03.2019 Сумська міська рада прийняла рішення № 4810-МР «Про надання в оренду земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «СП Стройселміати» за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 5», яким вирішила надати відповідачу за його зверненням в оренду спірну земельну ділянку, запропонувавши йому в місячний термін з дня прийняття рішення звернутися до департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради для укладання договору оренди земельної ділянки.

Проте, як зазначає позивач, з дати прийняття зазначеного рішення і до моменту звернення з позовом, відповідач не скористався своїм правом на укладання договору оренди земельної ділянки, у зв`язку з чим користується нею без зареєстрованого права оренди.

16.09.2019 комісія про визначення збитків, заподіяних територіальній громаді м. Суми внаслідок використання земельних ділянок з порушенням законодавства склала акт, відповідно до якого розмір збитків, тобто неодержаного доходу за користування земельною ділянкою відповідачем, склав 228754,61 грн.

12.11.2019 виконавчий комітет Сумської міської ради прийняв рішення № 623 «Про затвердження акта комісії про визначення збитків, заподіяних ТОВ «СП СтройселміАТИ» територіальній громаді м. Суми внаслідок використання земельної ділянки по вул. Скрябіна, 5 з порушенням законодавства», яким затвердив акт.

Оскільки договір не укладено, Сумська міська рада вважає, що відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, який зберіг (заощадив) за рахунок позивача (власника цієї земельної ділянки) у себе кошти в розмірі 228754,61 грн., які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти позивачу на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Обставини щодо стягнення зазначених грошових коштів стали підставами для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію існуючим між сторонами правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарсьбкого процесуального кодексу України (далі ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з положень ст. 120 Земельного кодексу України (далі ЗК України) виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Водночас за змістом ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Зважаючи на ці положення, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Відповідно до п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв`язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень».

Однак відповідач, маючи на праві власності нежитлове приміщення за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 5, належним чином не оформив право користування земельною ділянкою, на якій перебуває зазначене приміщення, та не уклав з Сумською міською радою відповідного договору оренди.

Суд також враховує, що факт використання відповідачем земельної ділянки загальною площею 0,6226 га у м. Суми, вул. Скрябіна, 5 без договору оренди підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 13.12.2017 № 23.

Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за приписами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Згідно з п. 288.1. ст. 288 Податкового кодексу України (далі ПК України) підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Відповідно до ст. 14 ПК України плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Статтями 14.1.125. 14.1.136, 288.5 ПК України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною.

ТОВ «СП СтройселміАТИ» не є ані власником, ані постійним землекористувачем земельної ділянки за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 5, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 ПК України).

У справі, яка розглядається, позивач, звертаючись до суду з відповідним позовом, як на правову підставу своїх вимог посилається на положення статті 1212 ЦК України, а обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення 228754,61 грн., зауважує, що ця сума є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди за період з 01.09.2016 по 31.082019, внаслідок чого Сумська міська рада була позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Статтею 1214 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

У п. 65 постанови від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

З аналізу змісту норм ст. ст. 1212 1214 ЦК України, абз.4 ч.1 ст. 144, абз.5 ч.1 ст. 174 ГК України вбачається, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

З матеріалів справи вбачається, що в даному разі наявні усі три названі ознаки.

По-перше, відповідач дійсно зберіг (заощадив) у себе кошти у вигляді орендної плати, що нараховується за володіння і користування земельною ділянкою загальною площею 0,6226 га у м. Суми, вул. Скрябіна, 5 з кадастровим номером :03:001:0046.

Суд зауважує, що збереження (заощадження) цього майна почалося з моменту припинення договору оренди землі, укладеного між сторонами, оскільки після припинення цього договору у відповідача на праві власності перебувало нежитлове приміщення, яке знаходиться на вказаній земельній ділянці та використовувалася останнім з метою її експлуатації. Будівля відповідача будучи згідно ст. 181 ЦК України нерухомим майном (об`єктом, розташованим на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення) є органічно і нерозривно пов`язаною з цією земельною ділянкою. Тому набуття відповідачем права власності на будівлю автоматично призвела до фактичного набуття відповідачем і майнових прав володіння і користування земельною ділянкою, на якій розташована ця будівля.

Відсутність договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати.

По-друге, правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні. Передача прав володіння і користування земельною ділянкою згідно зі ст. 206 ЗК України, п.п. 14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачем прав володіння і користування земельною ділянкою безоплатно відсутні. Так само відсутні правові підстави для не нарахування, несплати орендної плати за землю тощо.

По-третє, відповідач зберіг майно саме за рахунок позивача. Судом встановлено, що власником відповідної земельної ділянки є Сумська міська рада. Згідно зі ст. 206 ЗК України, п.п. 14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України власником майна фактично збереженого відповідачем (коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою) також є Сумська міська рада. Таким чином, збереження (заощадження) відповідачем коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення (накопичення) цих коштів у відповідача за рахунок їх неодержання позивачем.

За змістом п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави 83 застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Підстави та порядок стягнення коштів, які особа мала б отримати за звичайних умов, втім не отримала, визначені також ст. 22 ЦК України та ч. 2 ст. 224, ст. 225 Господарського кодексу України (далі ГК України), за змістом яких упущеною вигодою вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а інша сторона додержувалась правил здійснення господарської діяльності.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. Разом з тим, обов`язок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових затрат - він зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав).

При цьому, на відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України вина не має значення, оскільки важливим є сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, оскільки відповідач є власником нерухомого майна, розташованого по вул. Скрябіна, 5 у м. Суми, у нього виник обов`язок укласти договір оренди та зареєструвати на підставі нього право оренди землі.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд погоджується з доводами позивача, що ТОВ «СП СтройселміАТИ» (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутністю укладеного договору, збільшило вартість власного майна, а Сумською міською радою втрачено належне їй майно (кошти від орендної плати), на отримання яких позивач цілком не безпідставно очікував.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Таким чином, з огляду на те, що речові права відповідача на земельну ділянку не реєструвались, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав.

Відповідно до вимог ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Згідно з п. 14.1.54 ст. 14 ПК України будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у т.ч. від будь-яких видів їх діяльності на території України, визнається доходом підприємства.

Разом з цим, дохід підприємства зменшується на суми витрат, до яких відносяться суми нарахованих податків.

Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради зроблено розрахунок збитків (неодержавної орендної плати) за користування ТОВ «СП СтройселміАТИ» земельною ділянкою за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 5, кадастровий номер :03:001:0046 в період з 01.09.2016 по 31.08.2019.

За зазначеним розрахунком розмір недоотриманих доходів склав:

з 01.09.2016 по 31.12.2016 18351,76 грн.

за 2017 рік 79021,81 грн.

за 2018 рік 78828,63 грн.

з 01.01.2019 по 31.08.2019 52551,41 грн.

Таким чином загальний розмір недоотриманих доходів за період з 01.09.2016 по 31.08.2019 склав 228754,61 грн.

Розмір безпідставно збережених коштів за період з 01.09.2016 по 31.08.2019 зазначений у позовній заяві є обґрунтованим та відповідає положенням чинного законодавства, оскільки його розрахунок проведений на підставі нормативної грошової оцінки, з урахуванням коефіцієнту індексації, визначеного уповноваженим органом, а також із застосуванням ставки орендної плати, встановленої рішенням Сумської міської ради, що діяла в спірний період.

Суд зауважує, що позивач правомірно використав витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 04.04.2019, він є належним, допустим і достовірним доказом у справі. На відміну від нього витяг від 30.09.2019, який надано з відзивом, належним чином не завірено, звідки і за яких обставин цей документ здобуто відповідач не повідомив.

Крім того розмір розрахунку безпідставно збережених коштів розрахований як різниця між розміром, що мав сплатити відповідач за умови укладення договору оренди земельної ділянки, та розміром фактично сплаченого відповідачем земельного податку згідно з інформацією ГУ ДПС у Сумській області, розрахованого відповідачем відповідно до умов договору оренди від 05.09.2006, який припинив свою дію 22.02.2016.

Відновлення порушених прав Сумської міської ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як фактичний добросовісний землекористувач.

Доказів належного виконання відповідачем норм Закону в частині укладання договору оренди землі загальною площею 0,6226 га по вул. Скрябіна, 5 у м. Суми та проведення державної реєстрації прав на земельну ділянку суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги судом визнаються обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому, як наслідок, задовольняються у повному обсязі.

Суд при вирішенні спору також надав оцінку іншим аргументам відповідача.

Згідно з ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на 22.02.2016) у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Відповідно до частин 8-9 статті 33 Закону України «Про оренду землі» додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Статтею 33 Закону України «Про оренду землі» визначено як умови та підстави поновлення договору оренди землі, так і обов`язок сторін укласти додаткову угоду до договору оренди землі про його поновлення (п.61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.20 у справі № 908/299/18).

Норма ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» є імперативною і передбачає правові наслідки продовження користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди: за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк.

З цього випливає обов`язок орендодавця передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на новий строк. Відповідно до ч. 8 ст. 33 Закну України «Про оренду землі» таке передання здійснюється шляхом укладення сторонами додаткової угоди до договору оренди землі. Зазначена додаткова угода відповідно до п. 1 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права оренди на новий строк у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.20 у справі № 908/299/18).

Як встановив суд, строк дії договору оренди закінчився 22.02.2016, відповідач продовжує користуватися земельної ділянкою, на якій розташований належний йому об`єкт нерухомості, міська рада протягом одного місяця з 23.06.2016 по 23.07.2016 будь-яких письмових заперечень щодо поновлення договору оренди не висловила, відповідач після закінчення строку дії договору оренди не звертався до позивача з вимогою про укладення додаткової угоди про поновлення договору.

Отже, починаючи з дня припинення договору оренди від 05.09.2006, у зв`язку з закінченням строку дії, між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини щодо користування спірною земельною ділянкою на правах оренди, оскільки між міською радою та Товариством додаткову угоду до договору так і не було укладено, тоді як договірні відносини щодо використання земельної ділянки необхідно оформити у будь-якому разі.

Судом також відхилено доводи відповідача та третьої особи з приводу необгрунтованості позовних вимог в зв`язку з придбанням останнім частини нерухомого майна на вищезгаданій земельній ділянці, оскільки відповідне право власності зареєстровано за ТОВ Стройселмі-ЛТД 27.01.2020, тобто поза межами спірного періоду з 01.09.2016 по 31.08.2019.

Крім того відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності.

За умовами ст.256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Однак, перш ніж застосовувати наслідки спливу позовної давності, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до п. 1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Строк, за який позивачем нараховано до стягнення з відповідача безпідставно збережені кошти, становить з 01.09.2016 по 31.08.2019 включно. Позивач звернувся до суду із позовом 02.04.2020.

При цьому, суд звертає увагу на те, що виникнення права на позов пов`язане не з моментом порушення цивільного права суб`єкта - Сумської міської ради, що його реалізує (використання відповідачем земельної ділянки за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 5 без належних правових підстав починаючи з 01.09.2016), а з моментом, коли позивач довідався або міг довідатись про таке порушення, зважаючи при цьому на суб`єктивні та об`єктивні чинники, такі як усвідомлення порушення його права, наявність достатнього обсягу інформації, яка б давала можливість усвідомити те, що право порушено.

Матеріали справи свідчать, що 26.11.2018 позивачем на адресу відповідача було направлено лист з вимогою про усунення порушень земельного законодавства.

Листом від 12.12.2018 відповідач повідомив позивача про те, що не заперечує проти укладення договору оренди спірної земельної ділянки та просив надати проект такого договору.

27.03.2019 Сумська міська рада прийняла рішення № 4810-МР «Про надання в оренду земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «Стройселміати» за адресою: м. Суми, вул. Скрябіна, 5», яким вирішила надати відповідачу, за його зверненням, в оренду спірну земельну ділянку, запропонувавши йому в місячний термін з дня прийняття цього рішення звернутися до департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради для укладання договору оренди земельної ділянки.

13.05.2019 відповідачу був направлений лист із доданими до нього примірниками договору оренди земельної ділянки та актами приймання-передачі.

Не заперечуючи проти укладення договору оренди земельної ділянки, відповідач водночас ухиляється від його підписання, посилаючись на необхідність перегляду розміру земельної ділянки у зв`язку з відчуженням ним частини нерухомого майна. При цьому дій щодо формування земельної ділянки шляхом поділу раніше сформованої ділянки, яка перебуває в його користуванні, як того вимагає чинне законодавство, відповідач не вчиняє.

Наведені обставини свідчать про переривання строку позовної давності, а тому позов подано в межах трирічного строку на звернення до суду, а тому заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору суд покладає на відповідача.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 232-233, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю СП СтройселміАТИ (40022, м. Суми, вул. Скрябіна, 5, ) на користь Сумської міської ради (40030, м. Суми, м-н Незалежності, 2, ) 228754,61 грн. (двісті двадцять вісім тисяч сімсот п`ятдесят чотири гривні 61 копійка) безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки без оформлення договору оренди за період з 01.09.2016 по 31.08.2019.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю СП СтройселміАТИ (40022, м. Суми, вул. Скрябіна, 5, ) на користь Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради (40009, м. Суми, вул. Садова, 33, ) 3431,32 грн. (три тисячі чотириста тридцять одна гривня 32 копійки) судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25.11.2020.

Суддя В.В. Яковенко