РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.11.2020Справа № 910/6283/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр технологій транспорту" вул. Тростянецька, 6-г, м. Київ, 02091

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" вул. Тверська, буд.5, м. Київ, 03680

про стягнення 162 021,00 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр Технологій Транспорту" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 162 021,00 грн. неустойки, а також витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн. та витрат по сплаті судового збору в сумі 2430,33 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на несвоєчасну доставку відповідачем переданого йому позивачем для перевезення згідно залізничних накладних №№ 22519372, 22519395, 22519400, 22412880 та на підставі Договору № 00634/ЦОП-2018 від 09.08.2018 року вантажу, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 162 021,00 грн. неустойки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 року, за результатами розгляду заяви позивача № 14/05-1 від 14.05.2020 року щодо усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/6283/20, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, суд прийшов до висновку про задоволення клопотання позивача та здійснення розгляду даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Також вищевказаною ухвалою суду встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 року задоволено заяву Акціонерного товариства "Українська залізниця" про продовження строку для надання відзиву по справі № 910/6283/20 та продовжено строк для надання відзиву на позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр технологій транспорту" до 31.07.2020 року включно.

Судом встановлено, що 07.08.2020 року від відповідача до суду надійшли: заява про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву, заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог про стягнення неустойки в сумі 162021,00 грн., клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Документи судом долучені до матеріалів справи.

Також відповідачем через канцелярію суду 07.08.2020 року подано відзив на позовну заяву б/н б/д, в якому останній заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність вини перевізника у затримці вантажу, порушення позивачем передбаченого приписами ст. 46 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення претензійного порядку, а також проти розміру витрат на правничу допомогу в сумі 15000,00 грн., зазначених позивачем в попередньому розрахунку. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 28.08.2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр технологій транспорту" про продовження процесуального строку на подання відповіді на відзив на позовну заяву по справі № 910/6283/20 задоволено, продовжено позивачу строк для надання відповіді на відзив на позовну заяву до 01.09.2020 року включно.

Від позивача 02.09.2020 року через канцелярію суду надійшли заперечення № 02/09-4 від 02.09.2020 року на заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в яких зазначає про призупинення строку позовної давності на 1 місяць 28 днів, зважаючи на прийняття відповідачем претензії та відповіддю на неї від 20.02.2020 року. Заперечення судом долучені до матеріалів справи.

У свою чергу через канцелярію суду позивачем 02.09.2020 року подано відповідь на відзив № 02/09-3 від 02.09.2020 року, згідно з якою позивач не погоджується з доводами відповідача в частині затримки вагонів не з вини перевізника, правомірність зміни статусу позивача з одержувача вантажу на вантажовідправника внаслідок переадресації вагонів, окремо наголошуючи на дотриманні претензійного порядку шляхом звернення з претензією № 23/12/19 від 23.12.2019 року, внаслідок чого було призупинено строк позовної давності. Відповідь на відзив судом долучено до матеріалів справи.

Також від відповідача 17.09.2020 року через канцелярію суду надійшли заперечення на відповідь на відзив б/н від 16.09.2020 року, в яких АТ "Українська залізниця" заперечує проти доводів позивача, зазначаючи про підписання позивачем актів загальної форми, складених відповідачем у відповідності до приписів чинного законодавства та на підтвердження факту затримки вагонів внаслідок скупчення вагонів. Окрім цього відповідач звертає увагу на відсутність претензії позивача з вимогами щодо відшкодування неустойки та пропуск позивачем строку позовної давності під час звернення до суду з позовними вимогами, яка сплинула 12.12.2019 року. Заперечення судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час розгляду справи до суду не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 09 серпня 1018 між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (перевізник за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр технологій транспорту" (замовник за договором, позивач у справі) був укладений Договір № 00634/ЦТЛ-2018 про надання послуг (далі - Договір), предметом якого є здійснення перевезень вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги. У розумінні цього Договору користування вагоном не є орендною, а плата за користування вагоном перевізника не є орендною платою.

Згідно п. 1.2 Договору перевезення - послуга, в процесі надання якої перевізник зобов`язується доставити ввірений замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві). а замовник зобов`язується оплатити послуги у передбаченому цим Договором порядку.

Розділами 2-6 Договору встановлено права та обов`язки сторін, вартість послуг та порядок проведення розрахунків, відповідальність сторін тощо.

Договір вступає у силу з моменту одностороннього підписання замовником договору в електронному вигляді з накладанням ЕЦП в АС "Месплан" або АС "Клієнт УЗ", або вчинення замовником будь-якої дії на виконання цього договору і діє з моменту підписання до 31.12.2018. Якщо жодна із сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то цей договір діє до надходження такої пропозиції і здійснення всіх розрахунків за виконання перевезення та наданні послуг. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього договору (п. 12.1 Договору).

Вказаний Договір підписаний представниками перевізника та замовника та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що за своїм змістом та правовою природою відповідні правовідносини в сфері перевезення регулюються нормами глави 64 Цивільного кодексу України та глави 32 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Згідно з частиною 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

За змістом ст. 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі ст. 909 Цивільного кодексу України, договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно частини 5 ст. 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно - правовими актами.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про залізничний транспорт" законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з законів України "Про транспорт", "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України.

У відповідності до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про залізничний транспорт" нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Згідно з пунктом 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року № 457 (далі - Статут), Статут залізниць України визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Відповідно до пункту 5 Статуту нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Згідно ст. 4 Статуту залізниць перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу та вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні сполучення.

За приписами ст. 10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, є частиною національного цивільного законодавства України.

Суд зазначає, що правовідносини в Україні щодо перевезення вантажів у міжнародному сполученні регулюються Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 року (далі - УМВС), яка є чинною для України відповідно до Закону України "Про правонаступництво в Україні" та Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів та згідно якої здійснюється перевезення вантажів у прямому міжнародному залізничному вантажному між станціями у внутрішньому залізничному сполученні країн, залізниці яких приймають участь в даній Угоді, за накладними, передбаченими даною Угодою.

Угода про міжнародні вантажні сполучення встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу у прямому міжнародному залізничному сполученні і в прямому залізничо - паромному сполученні (параграф 1 ст. 3 УМВС )

Згідно зі ст. 6 Статуту накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

У відповідності до пунктів 22, 23 Статуту залізниць України за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.

Параграфом 1 ст. 14 вказаної УМВС передбачено, що у відповідності з договором перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти доручений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, погодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу. Параграфом 3 цієї ж статті передбачено підтвердження укладення договору перевезення накладною.

Відповідно до пп. 2.3.3 Договору перевізник зобов`язаний відкрити для проведення розрахунків і обліку сплачених сум для замовника особовий рахунок з наданням коду платника № 8134110. Присвоїти код вантажовідправника/вантажоодержувача 1672.

Згідно п.1.3 Договору надання послуг за цим договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.

У відповідності до п. 4.6 Договору щодобово, протягом періоду виконання договору, перевізник надає замовнику в електронному вигляді переліки перевізних документів на електронну адресу, а у разі відсутності електронного зв`язку - у паперовому вигляді.

Як свідчать матеріали справи, на умовах та в рамках діючого і чинного на час такого перевезення Договору № 00634/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 09.08.2019 року відповідачем в жовтні 2018 року здійснювалось перевезення вантажу вугілля за накладними №№ 22519372, 22519395, 22519400, 22412880 зі ст. Гомель Білоруської Залізниці (Республіка Білорусь) з первинним призначенням на ст. Бахмач-Пасажирський Південно - Західної залізниці (Україна) та наступним переадресуванням за новим призначенням на ст. Лиман УЗ (імпортне сполучення).

З наведених норм права вбачається, що між сторонами спору на підставі залізничних накладних №№ 22519372, 22519395, 22519400, 22412880 виникли правовідносини з перевезення вантажу залізницею у міжнародному сполученні, оскільки перевезення вантажу здійснювалось залізницями України та Республіки Білорусь.

Згідно з параграфів 2,3 ст. 24 УМВС термін доставки вантажу визначається виходячи з наступних норм:

для контейнерів - 1 доба на кожні розпочаті 150 км;

для інших відправлень - 1 доба на кожні розпочаті 200 км.

Строк доставки вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу.

За умовами параграфів 5, 7 цієї статті УМВС перебіг строку доставки вантажу розпочинається з 0.00 годин дня, наступного за днем укладення договору перевезення, і закінчується в момент передачі отримувачу повідомлення про прибуття вантажу, при цьому неповна доба вважається повною.

Строк доставки вважається дотриманим, якщо вантаж прибув на станцію призначення до спливу строку доставки і перевізник повідомив отримувача про прибуття вантажу і можливості передачі вантажу в розпорядження отримувача. Порядок повідомлення отримувача визначається національним законодавством, що діє в місці видачі вантажу.

Відповідно до ст. 2 Угоди та додатку 1 до УМВС «Правила перевезення вантажів» розділу 1 пункту 2.1 відправка - це вантаж за однією накладною (відправлення) приймається до перевезення від одного відправника на одній станції відправлення на адресу одного одержувача на одну станцію призначення.

Згідно ст. 23 Статуту дата приймання і видачі вантажу засвідчується на накладній календарним штемпелем станції. В разі проведення митного контролю дата видачі вантажу ставиться після закінчення митних операцій.

З матеріалів справи вбачається, що зі станції Гомель Білоруської Залізниці (код відправника 7426) вантаж за вищевказаними залізничними накладними №№ 22519395, 22519400, 22421880 був відправлений 05.10.2019 року, за накладною № 22519372 - 04.10.2019 року, термін доставки розпочато 06.10.2019 року та 05.10.2019 року відповідно, вантажовідправник ТОВ "Транс Уголь" (Білорусь), та прибув за вказаними накладними на станцію призначення Бахмач - Пасажирський 08.10.2019 року, вантажоодержувач - ТОВ "Центр Технології Транспорту" (код отримувача 1672), що підтверджується календарним штемпелем у графі 27 залізничних накладних. Відстань перевезення, що зазначається у п. 38 накладних, складає 876 км.

Згідно заявок позивача від 09.10.2019 року № 0910-а2, № 0910-а1, 0910-а, копії яких наявні в матеріалах справи, вагони за накладними №№ 22519372, 22519395, 22519400, 22412880, були переадресовані на станцію призначення Лиман Південної Залізниці (Україна), вантажоодержувач - ПАТ "Центренерго Зміївська ТЕС" (код 4479), код станції 444002. Платник залізничного тарифу та оплати додаткових зборів, пов`язаних з переадресуванням особового рахунку - НОМЕР_1 , ТОВ "ЦТТ", код 1672. Відстань перевезення - 48 км.

Отже, загальна відстань перевезення вантажу за спірними залізничними накладними становить 924 км.

Вантаж за вказаними залізничними накладними №№ 22519372, 22519395, 22519400, 22412880 прибув на станцію призначення Лиман (Україна) 12.10.2019 року, що підтверджується календарним штемпелем графи 27 накладних та згідно відміток в графі 36 видано 12.10.2019 року.

Поряд із цим позивач в позовній заяві зазначає, що частина вагонів згідно залізничної накладної № 22519395 прибула на станцію призначення 15.10.2019 року та 17.10.2019 року, № 22421880 - 13.10.2019 року.

Частиною першою статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що обставини, які можуть служити підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників і одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, засвідчуються актами.

Аналогічну норму містить ст. 129 Статуту залізниць України, відповідно до якої обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Пунктом 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року за №334, передбачено, що акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, зокрема, затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства. Акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами. Один примірник акта загальної форми, складеного під час перевезення, додається до перевізних документів, другий залишається на станції, яка його склала.

При цьому позивачем надані копії складених відповідачем на станції Сновськ Південно - Західної залізниці актів загальної форми про затримку вагонів: форми ГУ-23а № 1 від 06.10.2019 року за накладними №№ 22519395, 21519400, 22519372, 22421880 про залишення поїзду тимчасово з вини клієнта, та на його підставі акти форми ГУ-23 щодо нарахування платежів за користування вагонами за час затримки та за зберігання вантажу № 3529 від 08.10.2019 року по накладним №№ 22519395, 22519400, № 3532 від 08.10.2019 року по накладній № 22519372, № 3534 від 08.10.2019 року по накладній № 22421880 - про простій вагонів на протязі 69 годин кожен.

Факт складання вказаних актів та наявності обставин затримки вагонів, який в них відображено, сторонами не заперечувався.

Відповідна інформація про складання актів загальної форми були внесена до графи 32 спірних залізничних накладних «Подовження терміну доставки».

Як вказується позивачем в позовній заяві, термін доставки вантажу за маршрутом ст. Гомель - ст.Бахмач - Пасажирський - ст. Лиман при добовому пробігу 200 км та нормативно визначеному збільшенні на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу, становить 6 діб (924 км/200 км=4,62 діб=5 діб+1 доба (на операції, пов`язані з відправленням вантажу)).

Тобто позивач в позовній заяві та доданому до неї розрахунку зазначає, що фактичний термін доставки вантажу (вагонів) за залізничними накладними №№ 22519372, 22519395, 22519400, 22421880 перевищує термін доставки на 1-4 доби.

Параграфом 1 статті 45 УМВС визначено, що якщо перевізником не був дотриманий строк доставки вантажу, обчислений відповідно до статті 24 «строк доставки вантажу», перевізник сплачує відшкодування за перевищення строку доставки у вигляді неустойки.

Згідно параграфу 2 ст. 45 УМВС розмір неустойки за перевищення терміну доставки вантажу визначається виходячи з провізної плати того перевізника, який допустив перевищення - терміну доставки, та величини (тривалості) перевищення терміну доставки і розраховується, як відношення перевищення терміну доставки (в добах) до загального терміну доставки, а саме:

- 6 % провізної плати при перевищенні терміну доставки не зверху однією десятою загального терміну доставки;

- 18 % провізної плати при перевищенні терміну доставки більше за одну десяту, але не понад три десятих загального терміну доставки;

- 30 % провізної плати при перевищенні терміну доставки більше трьох десятих загального терміну доставки.

З урахуванням викладеного, у зв`язку із простроченням відповідачем термінів доставки вантажу, визначених УМВС, позивачем згідно наданого розрахунку нараховано відповідачу за накладною № 22519372 - 30% штраф у розмірі 35645,40 грн., за накладною № 2219395- штраф 18% та 30% - в розмірі 59837,52 грн., за накладною № 22519400 - 18% штраф у розмірі 40398,12 грн. та за накладною № 22421880 - штраф 18% та 30% - в розмірі 26139,96 грн., всього на загальну суму 162 021,00 грн., виходячи з провізної плати за вагон 13302,00 грн.

Позивач вказує на той факт, що відповідно до вказаних вище залізничних накладних вантаж, що прямував за залізничними накладними, відповідачем доставлено та видано отримувачу вже після закінчення встановленого терміну доставки, а відтак - відповідач допустив прострочення доставки вантажу та при цьому, за твердженням позивача, відмітки про причини затримки вантажу в графі 32 накладних, які засвідчені належним чином та дають право відповідачу на збільшення терміну доставки та тривалість цієї затримки, не проставлені, що вказує на відсутність поважних причин прострочення термінів доставки вантажу.

Як зазначає позивач в позовній заяві, відповідачем доставлено вантажоодержувачу вантаж із порушенням встановленого терміну доставки, визначеного ст. 24 УМВС, що підтверджується календарним штемпелем на вищезазначених залізничних накладних, та у відповідності до ст. 45 вказаної Угоди є підставою для застосування до відповідача як перевізника відповідальності у вигляді штрафу.

Зокрема, як встановлено судом за матеріалами справи та сторонами не заперечувалось, позивач звернувся до відповідача з претензією № 06/12/16 від 06.12.2019 року, в якій просив здійснити коригування часу по затримці вагонів поїзду № , згідно акту форми ГУ-23а № 1 «про затримку вагонів» від 06.10.2019 року та актів загальної форми (ГУ-23) від 08.10.219 року №№ 3529, 3523, 3534, а також надати детальне роз`яснення з приводу складених актів та зазначених в них сум. Факт надсилання претензії на адресу відповідача підтверджується наявною в матеріалах справи копією фіскального чеку від 06.12.2019 року.

За результатами розгляду вказаної претензії АТ «Українська залізниця» листом № ЦМ-У-5187 від 16.12.2019 року було повідомлено позивача про повернення претензії без розгляду, зважаючи на відсутність відповідного обґрунтування претензійних вимог та направлення останньої не за належною адресою.

В подальшому позивач вдруге звернувся до відповідача з претензією № 23/12/19 від 23.12.2019 року, в якій виклав вимоги про проведення перевірки правильності нарахування сум, зазначених в актах загальної форми та накладних, здійснення відповідного коригування часу по затримці вагонів, перелік яких наведений у вказаних актах, та повернення на рахунок ТОВ «Центр технології транспорту» безпідставно списані з товариства кошти на загальну суму 133 486,00 грн. До претензії додавались копії актів загальної форми (ГУ-23а) № 1 від 06.10.2019 року та актів загальної форми (ГУ-23) від 08.10.219 року №№ 3529, 3523, 3534.

Відповідач листом № ЦТЛ-19/347 від 20.02.2020 року повідомив позивача про часткове задоволення претензійних вимог в сумі 73649,10 грн. (без ПДВ) та повернення вказаної суми на особовий рахунок ТОВ «Центр технологій транспорту», зазначивши при цьому, що кошти в сумі 59836,90 грн. поверненню не підлягають, оскільки затримка вагонів по станції Сновськ Південно - Західної залізниці виникли з вини вантажоодержувача ПП «Неон» у зв`язку із зайнятістю під`їзної колії.

Як стверджує позивач, перша претензія була повернута без розгляду з формальних причин, друга - задоволена частково без надання висновків щодо питання порушення терміну доставки вантажу перевізнику, тобто задоволення претензій в повному обсязі позивачем не отримано.

Таким чином, посилаючись на факт направлення претензії відповідачеві 23.12.2019 року та отримання вантажу вантажоодержувачем з 12 по 17.10.2019 року, зазначаючи про закінчення строку на розгляд претензії 23.06.2020 року, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача нарахованих на підставі ст. 45 УМВС штрафних санкцій за порушення терміну доставки вантажу в сумі 162 021,00 грн., наголошуючи при цьому на дотриманні строку такого звернення, оскільки пред`явленням вищезазначеної претензії перевізнику перебіг строку давності було зупинено.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина перша статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Як наголошувалось судом вище, враховуючи фактичні обставини до спірних правовідносин застосовуються положення Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення зі змінами та доповненнями від 01.07.2019 року (далі - УМВС), якою встановлюється пряме міжнародне залізничне сполучення для здійснення перевезення вантажів між залізничними дорогами, в тому числі Республіки Білорусь та України (стаття 1 УМВС).

Відповідно до частини 6 статті 315 Господарського кодексу України щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

Наразі, відповідальність залізниці за несвоєчасну доставку вантажів у міжнародному вантажному сполученні передбачена ст. 45 УМВС, розрахунок здійснюється на підставі ст.ст. 24, 45 УМВС.

Згідно частини 3 статті 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

У частині 1 статті 19 ГПК України встановлено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Відповідно до параграфу 1 ст. 46 УМВС право пред`явлення претензії до перевізника належить відправникові і одержувачеві.

Так, претензія пред`являється з відповідним обґрунтуванням і зазначенням суми відшкодування. Претензія пред`являється в паперовому вигляді, а при наявності домовленостей між учасниками перевезення - в електронному вигляді.

Згідно параграфу 3 ст. 46 УМВС претензія пред`являється по кожній відправці окремо за винятком: 1) претензії про повернення переборів провізних платежів. Така претензія може пред`являтися по декільком відправленням; 2) випадків, коли по декільком відправленням складено один комерційний акт, у таких випадках претензія пред`являється на всі відправлення, зазначені в комерційному акті.

Претензія по одному відправленню на суму, еквівалентну 23 швейцарським франкам і менше, не підлягає задоволенню. Якщо претензія пред`являється на більшу суму і вона визнається такою, що підлягає задоволенню в розмірі, еквівалентному 23 швейцарським франкам і менше, то ця сума відшкодування заявникові не виплачується (параграф 4 ст. 46 УМВС).

Параграфом 5 ст. 46 УМВС передбачено, що до претензії долучаються документи передбачені Правилами перевезення вантажу. Претендент зобов`язаний обґрунтувати претензію у відповідності з Правилами перевезення вантажів.

Відповідно до параграфу 1 статті 47 УМВС позов може бути пред`явлено тільки після пред`явлення відповідної претензії і тільки до того перевізника, до якого була пред`явлена претензія. Право пред`явлення позову на підставі цієї Угоди належить тій особі, яка має право пред`явити претензію перевізнику.

Параграфом 2 статті 47 УМВС передбачено момент виникнення права на пред`явлення претензії та позову, за умовами якого право пред`явлення претензії та позову про відшкодування за недостачу, пошкодження (псування) вантажу, а також за перевищення строку доставки, виникає з дня видачі вантажу одержувачеві.

Відповідно до параграфу 7 ст. 46 УМВС претензійні вимоги, що випливають із договору міжнародного залізничного вантажного перевезення розглядаються перевізником протягом 180 днів з дня її отримання.

При частковому або повному відхиленні претензії перевізник повідомляє претенденту підстави відхилення претензії та одночасно повертає документи, прикладені до претензії (параграф 8 ст. 46 УМВС).

Згідно з параграфом 3 статті 47 УМВС позов може бути пред`явлено, якщо перевізник не дав відповідь на претензію у строк, встановлений на розгляд претензії; якщо протягом строку на розгляд претензії перевізник повідомив особу, яка звернулася з претензією, про її відхилення повністю або частково.

Частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України та частиною 1 статті 137 Статуту залізниць України встановлено шестимісячний строк для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення.

Згідно з частиною 2 статті 137 Статуту залізниць України зазначений шестимісячний термін обчислюється: а) щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п`ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу; б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Проте, як зазначено у п.2.12 "Про внесення змін та доповнень до роз`яснення президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 № 04-5/601 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" строки, встановлені статтею 315 ГК України та статтею 136 Статуту, не поширюються на перевезення вантажів у міжнародному сполученні, які регулюються Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення та Конвенцією про міжнародні залізничні перевезення.

Стаття 60 Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ) строк позовної давності для позовів, що ґрунтуються на договорі перевезення, встановлює в один рік, а в передбачених у цій статті випадках - 2 роки, які призупиняються на час розгляду залізницею заявленої до неї претензії. Припинене за давністю право на пред`явлення позову не може бути реалізоване шляхом зустрічного позову або заперечення.

Згідно зі статтею 48 УМВС позови до перевізника на підставі цієї Угоди про перевищення строку доставки вантажу пред`являються протягом 2 місяців.

Вказані в параграфом 1 цієї статті строки обчислюються з моменту виникнення права пред`явлення позову, встановленого в параграфі 2 статті 47 Угоди «Вимоги за договором перевезення. Підсудність» даної Угоди. День початку перебігу строку давності в строк не включається.

Пред`явлення претензії, оформленої у відповідності зі статтею 46 «Претензії» цієї Угоди, зупиняє перебіг терміну давності, передбаченого в параграфі 1 цієї статті.

Перебіг строку давності продовжується з того дня, коли перевізник повідомив претенденту про повне або часткове відхилення його претензії або з моменту закінчення строку, установленого в параграфі 7 статті 46 цієї Угоди, якщо претензія залишена перевізником без відповіді.

Повторне пред`явлення претензії з тих самих підстав не зупиняє перебіг строків давності, передбачених в параграфі 1 цієї статті.

Із наведених правових норм вбачається, що Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення передбачено обов`язкове досудове врегулювання шляхом звернення одержувача вантажу з претензією до перевізника, з вини якого порушено терміни доставки вантажу.

Зокрема, статтею 46 УМВС встановлено порядок звернення з претензією, а також порядок її розгляду. Зокрема, в цій статті вказується на те, що повернення перевізником претенденту такої претензії не є її відхиленням і не дає претенденту права звернення з позовом у судові органи.

Крім того, в статті 48 УМВС передбачено, що позов може бути пред`явлено тільки після пред`явлення відповідної претензії, а також позови до перевізника на підставі цієї Угоди пред`являються протягом 2 місяців.

Відповідно до параграфу 40 УМВС якщо перевезення здійснювалось по паперовій накладній, до претензії додаються наступні документи в оригіналах: в разі перевищення терміну доставки вантажу - «оригінал накладної» (лист 1 накладної), «лист повідомлення про прибуття вантажу» (лист 6 накладної).

Зокрема, як підтверджується матеріалами справи та стверджує позивач, останній звернувся до відповідача з претензією № 23/12/19 від 23.12.2019 року, копія якої наявна в матеріалах справи.

В свою чергу зі змісту вказаної претензії, як і зі змісту попередньої претензії № 06/12/19 від 06.12.2019 року, не вбачається звернення до відповідача саме з вимогами про сплату штрафних санкцій, нарахованих на підставі ст. 45 УМВС у зв`язку з порушенням термінів доставки вантажу у міжнародному залізничному сполученні, оскільки претензії стосувались виключно правомірності визначення розміру та списання з рахунку позивача сум за простій вагонів, зберігання вантажу у вагонах та плати користування вагонами, у зв`язку із затримкою вагонів на станції Сновськ Південно - Західної залізниці, а також містили вимогу про повернення безпідставно списаних коштів.

При цьому посилання позивача на те, що претензія ТОВ «Центр технологій транспорту» від 23.12.2019 року № 23/12/19 відповідала вимогам статті 46 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, оцінюються судом критично, оскільки, як вбачається із її змісту, вказана претензія містила посилання на положення Статуту залізниць України, зокрема, ст. 116 щодо нарахування штрафів за несвоєчасну доставку вагонів, а не на положення Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, яка застосовується у даному випадку.

Суд наголошує, що претензія як письмова вимога однієї сторони договору до іншої щодо відновлення або захисту порушених прав (виконання зобов`язання, сплату боргу, неустойки тощо) виходячи з її змісту та чітко висловлених вимог, має надавати адресату змогу належного реагування, а саме погодження з її вимогами або заперечення останніх, тобто виключно у разі належного звернення з претензією до відповідача у позивача наступають відповідні правові наслідки.

Натомість наявна в матеріалах справи претензія позивача від 23.12.2019 року зважаючи на її зміст в контексті приписів Угоди при міжнародне залізничне вантажне сполучення не може бути розцінена судом в якості вимоги щодо відшкодування неустойки згідно ст. ст. 45, 46 УМВС у зв`язку з порушенням терміну доставки вантажу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не дотримано претензійного порядку звернення до відповідача, який визначений нормами Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, що виключає наявність у позивача підстав для звернення до суду з відповідним позовом відповідно до ст.ст. 46, 47 УМВС.

Таким чином, звернення до суду з даним позовом про стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажу в сумі 162 021,00 грн. є передчасним, та, відповідно, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Поряд із цим посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на факт прийняття до розгляду та часткового задоволення претензії позивача № 23/12/19, а отже, як стверджує позивач, дотримання вимог розділу 7 УМВС щодо надання документів відповідачу для розгляду претензії по суті, та зупинення перебігу строків давності, жодним чином не свідчить про дотримання позивачем претензійного порядку з питання стягнення неустойки (штрафних санкцій) згідно УМВС з відповідача як перевізника, позаяк претензія мала на меті вирішення суперечностей між сторонами з інших питань, пов`язаних з перевезенням вантажу згідно залізничних накладних №№ 22519372, 22519395, 22519400, 22421880.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Наведені правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №752/4422/17, постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17|12-134гс18 тощо.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

В свою чергу, зважаючи на вищевикладені висновки суду щодо безпідставності позовних вимог позивача про стягнення неустойки в сумі 162 021,00 грн. за порушення термінів доставки вантажу у міжнародному вантажному сполученні, заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв`язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування неустойки за порушення терміну доставки вантажу у міжнародному залізничному сполученні і настання відповідних юридичних наслідків, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову повністю з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 126, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 17 листопада 2020 року.

Суддя А.М. Селівон