ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 908/2638/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В. А. - головуючого, Багай Н. О., Дроботової Т. Б.

секретар судового засідання - Дерлі І. І.,

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства "Паркування"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2020 (судді: Кузнецов В.О., Мороз В.Ф., Коваль Л.А.)

за позовом Комунального підприємства "Паркування"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмонтажснаб"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Запорізька міська рада

про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Комунальне підприємство "Паркування" (далі - КП "Паркування", Позивач) звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмонтажснаб" (далі - ТОВ "Будмонтажснаб", Відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Запорізької міської ради (далі - Рада, Третя особа), в якій просило усунути перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням, а саме: в літ. А-2 приміщення 22, 23, загальною площею 47,5 кв.м.; в літ. В приміщення 3, загальною площею 77,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, 31 шляхом виселення.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з розірванням договору оренди Відповідач повинен був самостійно добровільно повернути Позивачу орендоване майно (нежитлові приміщення), але цього не зробив.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням господарського суду Запорізької області від 21.01.2020 у справі №908/2638/17 позов задоволено. Усунуто КП "Паркування" перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням, а саме: в літ. А-2 приміщення 22, 23, загальною площею 47,5 кв.м., в літ. В приміщення 3, загальною площею 77,2 кв.м., що знаходяться за адресою; м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, 31 шляхом виселення ТОВ "Будмонтажснаб". Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

2.2. Місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, оскільки договір оренди нерухомого майна від 08.09.2006 є розірваним. Також суд вказав на відсутність доказів на підтвердження наявності правових підстав для неповернення вищезазначених приміщень Позивачу.

2.3. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2020 у справі №908/2638/17 скасовано рішення місцевого господарського суду та прийнято нове, яким відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

2.4. За висновком апеляційної інстанції Позивач не довів належними і допустимими доказами факту здійснення Відповідачем протиправних дій з перешкоджання реалізації його повноважень з розпорядження або (та) користування спірними нежитловими приміщеннями, вчинення триваючого правопорушення, наявного у момент подання позову, оскільки на час звернення Позивача до суду з даним позовом (28.12.2017), договір оренди спірних об`єктів нерухомого майна від 08.09.2006 був діючим. Рішення суду про його розірвання набрало чинності 10.07.2019 (рішення Господарського суду Запорізької області від 15.01.2019, залишене без змін постановами Центрального апеляційного господарського суду від 10.07.2019 та Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №908/1399/17).

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та позиція інших учасників

3.1. У касаційній скарзі КП "Паркування" просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого господарського суду.

3.2. Вимоги скарги обґрунтовані відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування статей 4, 18, 241, 326, пункту 1 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України у подібних правовідносинах.

3.3. ТОВ "Будмонтажснаб" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, як таку, що прийнята з урахуванням всіх обставин справи, що мали значення для прийняття рішення.

3.4. Третя особа у відзиві на касаційну скаргу підтримує її доводи та вимоги та зазначає, що станом на день подання даного позову, рішення суду про розірвання договору оренди набрало законної сили і був виданий відповідний наказ, а апеляційна скарга ТОВ "Будмонтажснаб" подана після набрання цим рішенням законної сили і вже після звернення КП "Паркуапння" до суду з позовом про виселення.

4. Обставини встановлені судами

4.1. Територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради належать на праві комунальної власності об`єкти нерухомого майна (приміщення в літ. А-2 приміщення 22, 23 загальною площею 47,5 кв.м., в літ. В приміщення З, загальною площею 77,2 кв.м. по вул. Волгоградській, 31 в м. Запоріжжі), що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.04.2003 серії САА №912209, виданим виконавчим комітетом Запорізької міської ради.

4.2. Право власності Запорізької міської ради на вищевказані об`єкти нерухомого майна підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.04.2003 серія САА №912209.

4.3. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 05.11.2002 №331/5 зазначені нежитлові приміщення передані у господарське відання КП "Паркування" та перебувають на його балансі.

4.4. Право КП "Паркування" на користування земельною ділянкою, на якій розміщені спірні нежитлові приміщення, закріплено Державними актами на право користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 121670 від 19.07.2007 площею 0,0805 га та серії ЯЯ №121671 від 19.07.2007 площею 0,0394 га по вул. Волгоградська, 31 в м .Запоріжжі.

4.5. 08.09.2006 між Територіальною громадою м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради (Орендодавець) та ТОВ "Будмонтажснаб" (Орендар) укладений договір оренди нерухомого майна, відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення, а саме: в літ. А-2 приміщення 22, 23 загальною площею 47,5 кв.м, в літ. В приміщення 3, загальною площею 77,2 кв.м, розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, 31, які знаходяться на балансі КП "Паркування".

4.6. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 30.08.2017, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 17.04.2018 у справі №908/1399/17, розірвано договір оренди нерухомого майна від 08.09.2006. У задоволенні позовних вимог про усунення перешкод Запорізькій міській раді в користуванні нежитловими приміщеннями шляхом виселення з них ТОВ "Будмонтажснаб" відмовлено.

4.7. Постановою Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №908/1399/17 скасовані вищезазначені судові рішення в частині задоволення позову та в цій частині справу направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду. В іншій частині судові рішення залишені без змін.

4.8. Рішенням господарського суду Запорізької області від 15.01.2019, залишеним без змін постановами Центрального апеляційного господарського суду від 10.07.2019 та Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №908/1399/17, розірвано договір оренди нерухомого майна від 08.09.2006 нежитлових приміщень, а саме: в літ. А-2 приміщень 22, 23, загальною площею 47,5 кв. м, в літ. В приміщення 3, загальною площею 77,2 кв. м, що знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, 31, укладений між територіальною громадою м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради та ТОВ ""Будмонтажснаб".

4.9. Суди дійшли висновку про доведеність факту порушення Орендарем договору щодо сплати орендної плати за користування нерухомим майном комунальної власності.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи наведені у касаційній скарзі та відзивах на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

5.2. Обов`язковою передумовою для реалізації права на судовий захист у порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.

5.3. Частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

5.4. Згідно з частиною другою статті 45 Господарського процесуального кодексу України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

5.5. Відповідно до частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

5.6. Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

5.7. Аналогічні положення містяться у статті 15 Цивільного кодексу України, яка передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

5.8. Отже, з урахуванням приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України наведені норми чинного законодавства визначають об`єктом захисту, у тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

5.9. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

5.10. Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого вищенаведеними нормами права.

5.11. Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

5.12. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

5.13. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №907/29/19 та постановах Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №908/1611/19 та від 02.09.2020 у справі №922/1614/19.

5.14. Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

5.15. Водночас, у рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

5.16. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

5.17. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

5.18. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

5.19. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №924/1121/16, від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 24.12.2019 у справі №902/377/19.

5.20. При цьому, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

5.21. Судова колегія зазначає, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями.

5.22. Закон не пов`язує визначення моменту виникнення права на позов з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому визначення моменту виникнення права на позов починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

5.23. Оскільки порушення прав Позивача (а саме порушення орендарем умов договору щодо сплати орендної плати за користування нерухомим майном) було предметом судового розгляду в іншій справі №908/1399/17, то Позивачу було відомо про таке порушення принаймні ще на час подання ним позову у зазначеній справі.

При цьому, як убачається із матеріалів справи під час її розгляду місцевий господарський суд неодноразово зупиняв провадження у цій справі до набрання чинності рішенням Господарського суду Запорізької області у справі №908/1399/17.

5.24. Колегія суддів також звертається до позиції сформованої у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18 відповідно до якої вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

5.25. Водночас, Суд враховує, що відповідно до приписів частини другої статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

5.26. Відповідно до частини четвертої статі 55 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання реалізують свою господарську компетенцію на основі права власності, права господарського відання, права оперативного управління відповідно до визначення цієї компетенції у цьому Кодексі та інших законах.

5.27. Частиною четвертою статі 136 Господарського кодексу України передбачено, що щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

5.28. Однак, апеляційний суд зазначеного не врахував, формально послався на те, що на момент подання позову договір не був розірваним, не перевірив наявність/обґрунтованість підстав позову не тільки на момент його подання, а й ухвалення рішення, залишив поза увагою наявність спору у іншій справі, який був розпочатий до звернення до суду, процесуальні дії суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі у зв`язку з наявністю судового спору в іншій справі, а також наявності рішення суду першої інстанції, залишеного без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, на момент ухвалення рішення у справі, що розглядається.

5.29. В такий спосіб, суд не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції по суті заявлених вимог, не дослідив належним чином чи мали місце обставини, на які посилаються сторони у справі та які були встановлені судом першої інстанції.

5.30. За приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

5.31. Метою апеляційного перегляду справи є перевірка правильності й законності рішення суду першої інстанції, а способом досягнення цієї мети - розгляд справи повторно.

5.32. Користуючись правами суду першої інстанції, в межах повноважень, наданих апеляційному господарському суду процесуальним законом, суд апеляційної інстанції, з метою здійснення апеляційного перегляду та дотримання принципів справедливості та балансу інтересів, мав би повно і всебічно з`ясувати обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.33. Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність та обґрунтованість рішення у справі, яке повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Згідно зі статтею 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Оскаржене рішення суду апеляційної інстанції у справі №908/2638/17 зазначеним положенням не відповідає.

6.2. У частині другій статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

6.3. Згідно зі статтею 300 цього Кодексу суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.4. За змістом пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

6.5. Згідно з частиною третьою статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

6.6. За наведених обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до цього суду.

6.7. Під час нового апеляційного розгляду суду необхідно врахувати викладене, установити фактичні обставини порушення, невизнання прав позивача, надати належну оцінку всім доводам учасників справи та установити обставини щодо наявності або, навпаки, відсутності підстав для задоволення позову.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Комунального підприємства "Паркування" задовольнити частково.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2020 у справі №908/2638/17 скасувати.

3. Справу №908/2638/17 направити на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв
Судді Н. О. Багай
Т. Б. Дроботова