РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2020Справа № 910/14070/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Фавор"

до Управління освіти Подільської районної в місті Києві державної адміністрації

про стягнення 335 634,38 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Фавор" з позовом до Управління освіти Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 335 634,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про закупівлю товарів за державні кошти № 56 від 21.02.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 № 910/14070/20 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

23.09.2020 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 28.09.2020 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за №655 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 04071, м. Київ, вул. Фролівська, 1, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача. Зазначена ухвала повернута на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Судом ухвалу про відкриття провадження у даній справі було повторно направлено відповідачу на адресу: 04071, м. Київ. вул. Введенська, 35. Дану ухвалу суду отримав представник відповідача 20.10.2020.

Відповідач вимог ухвали про відкриття провадження у справі від 28.09.2020 не виконав, письмовий відзив на позовну заяву не подав, заперечень щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадження також не подав.

Відповідно до ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Приписами ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положень п.1 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, день вручення судового рішення під розписку, вважається днем вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач, який належним чином повідомленим про розгляд справи судом, у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Вимог про розгляд справи в судовому засіданні за участю представників сторін після винесення ухвали про відкриття провадження у справі до суду не надходило.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, установив таке.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань.

Судом встановлено, що 21.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Фавор" (далі - постачальник, позивач) та Управлінням освіти Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - замовник, відповідач) укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти №56.

Згідно п. 1.1 договору позивач зобов`язується у визначений Договором строк поставити відповідачу товар згідно ЄЗС ДК 021:2015-15510000-6 «Молоко та вершки» (Придбання: молоко (жирністю не менше ніж 2.5%); молоко (жирністю не нижче ніж 3.2%), молоко згущене жирністю не нижче 8,5%) зазначений в специфікації (Додаток №1), а відповідач прийняти і оплатити товар.

Ціна договору становить 7 391 303,20,20 грн. в тому числі ПДВ ( з урахуванням додаткової угоди №1 до договору №56 від 21.02.2019).

Згідно п.12.1. договору, цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2019, але в будь - якому випадку до його остаточного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Дія договору продовжується на один рік, якщо жодна із сторін не заявить письмово про його закінчення не пізніше, ніж за 5 днів до закінчення дії договору.

28.12.2019 між сторонами була підписана додаткова угода №2 до договору №56 від 21.02.2019, відповідно до якої сторони погодили продовжити дію договору до 28.02.2020.

29.01.2020 між сторонами була підписана додаткова угода №3 до договору №56 від 21.02.2019, відповідно до якої сторони п. 3.1 виклали в наступній редакції: ціна договору становить 8 749 563,84 грн., а саме: у 2019 році 7 291 303,20 грн; у 2020 році 1 458 260,64 грн., а строк дії угоди визначили з моменту підписання і до 28.02.2020.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму - 8 662 404,60 грн., що підтверджується зведеними видатковими накладними за період з лютого 2019 по лютий 2020, належним чином засвідчені копії долучені до матеріалів справи.

Відповідно до п.п.4.1 та 4.4 договору розрахунки за поставлений товар проводяться за фактом постачання товару та після надання постачальником зведеної видаткової накладної. Розрахунки за поставлений товар здійснюються на підставі ст. 49 Бюджетного кодексу України через Управління казначейської служби Подільського району ГУДКСУ у м. Києві, щомісячно з моменту поставки товару згідно зведених видаткових накладних. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунки за отриманий товар здійснюються протягом десяти банківських днів з дати отримання замовником бюджетного фінансування на розрахунковий рахунок.

Отриманий відповідачем товар був частково оплачений на суму 8 326 770,22 грн., що підтверджується матеріалами справи.

У зв`язку з тим, що відповідач порушив умови договору в частині повної оплати вартості отриманого товару позивач просить стягнути з відповідача 335 634,33 грн. основного боргу.

28.05.2020 позивач направив на адресу відповідача претензію за №103 про сплату заборгованості по даному договору.

Відповідачем на вказану претензію надано відповідь від 02.06.2020 за №10652-540, відповідно до якої відповідач зазначає, що порушення умов договору в частині оплати вартості отриманого товару відбулося внаслідок того, що Управлінням Державної казначейської служби України м. Києва не було в установленому порядку зареєстровані фінансові зобов`язання за поставлені продукти харчування, що в свою чергу призвело до неможливості здійснення оплати за отримані продукти.

Укладений між сторонами договір за своєю природою є договором поставки, а відтак - між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Відповідно до ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Дослідивши подані позивачем документи, господарський суд встановив, що з урахуванням поставки товару на суму 8 662 404,60 грн., часткових сплат за поставлений товар, заборгованість відповідача перед позивачем складає 335 634,38 грн., що підтверджується матеріалами справи, в т.ч актами звірки взаєморозрахунків між сторонами №2381 від 14.05.2020, №2453 від 09.06.2020 та №2568/2 від 03.07.2020 .

Оцінивши подані позивачем докази в їх сукупності, господарський суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем станом на день прийняття рішення становить 335 634,38 грн.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Стаття 79 Господарського процесуального кодексу України визначає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи, що відповідач не скористався правом на подання відзиву у визначений судом строк, не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Судовий збір згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління освіти Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (04070, м. Київ, вул. Фролівська, буд. 1; ідентифікаційний код 37393777) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Фавор» (03170 м. Київ, вул. Тулузи, 5; ідентифікаційний код 21505980) 335 634 грн. 38 коп. основного боргу та 5 034 грн. 53 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 25.11.2020

Суддя Т. Ю. Трофименко