РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.11.2020Справа № 910/11472/20

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження

справу № 910/11472/20

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Ладас"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-лізинг Україна"

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича

про визнання недійсним виконавчого напису нотаріуса та витребування автомобіля з незаконного володіння

Представники сторін:

від позивача: Луценко С.О.,

від відповідача: Васильєва А.О., Просалова О.Є.,

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ладас" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-лізинг Україна" про визнання недійсним виконавчого напису нотаріуса та витребування автомобіля з незаконного володіння.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 125 від 02.12.2015, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.В. про повернення об`єкту фінансового лізингу суперечить ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат", оскільки позивач не отримував від відповідача повідомлення про повернення предмету лізингу, що є підставою для визнання вказаного виконавчого напису недійсним та витребування предмету лізингу, який було вилучено на користь ТОВ "Альфа-лізинг Україна".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/11472/20; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 17.09.2020. Залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича, як особу, що вчинила оспорюваний виконавчий напис.

08.09.2020 через канцелярію господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує.

15.09.2020 на адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича надійшов лист, в якому останній просить проводити підготовче засідання без участі третьої особи на підставі наявних у справі документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.10.2020.

Судове засідання 22.10.2020 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2020 повідомлено учасників справи про призначення судового засідання на 05.11.2020.

02.11.2020 на адресу суду від позивача надійшло доповнення (додаткові доводи) по справі.

04.11.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення.

Присутній у підготовчому засіданні 05.11.2020 представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача проти позову заперечив.

Представник третьої особи в засідання суду не з`явився. Третя особа належним чином повідомлена про дату і час проведення судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, залученого до матеріалів справи. Клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

Приписами п.1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

У судовому засіданні 05.11.2020, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Універсальна лізингова компанія "Ленд-Ліз" (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Альфа-Лізинг Україна") (надалі - лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Ладас" (надалі - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 036-ЛВ-МСБ-Ф-094 від 07.07.2017 (надалі - договір).

Відповідно до п. 15.2 договору, цей договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та скріплення печатками.

Згідно з п. 15.2 договору, даний договір є безстроковим та діє до дати повного надежного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором або дати укладення додаткової угоди про його розірвання (припинення його дії).

Пунктом 2.1 договору визначено, лізингодавець на підставі замовлення на ТЗ зобов`язується купити та передати лізингоодержувачу в строкове платне користування ТЗ на умовах фінансового лізингу (надалі - лізинг), а лізингоодержувач зобов`язується вчасно та у повному обсязі відповідно до графіку платежів сплачувати на користь лізингодавця лізингові та інші платежі, а також виконувати інші зобов`язання, визначені цим договором.

Відповідно до п. 2.2 договору, ТЗ передається лізингодавцем лізингоодержувачу по акту прийому-передачі ТЗ. Лізингоодержувач користується ТЗ протягом всього строку лізингу.

Так, на виконання умов договору, 11.01.2019 між сторонами було підписано замовлення №036-ЛВ-МСБ-Ф-094/2 на отримання ТЗ: вантажний автомобіль Ford Transit та пристрій спостереження за рухомими об`єктами ВІ-820 TREK загальною вартістю 487 002 грн.

Відповідач виконав умови договору, за актом прийому - передачі об`єкту лізингу №036-ЛВ-МСБ-Ф-094/2 від 11.01.2019 передав лізингоодержувачу об`єкт лізингу.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що за переданий у лізинг ТЗ з дати надання до завершення строку лізингу лізингоодержувач зобов`язаний сплачувати лізингодавцю лізингові платежі.

Відповідно до п. 4.2 договору, розмір та строки сплати лізингоодержувачем лізингових платежів лізингодавцю встановлюється в графіку платежів.

З урахуванням зазначених положень договору, строк виконання позивачем своїх зобов`язань за договором зі сплати 12-го лізингового платежу у розмірі 16 468,44 грн. настав 11.01.2020.

Однак, позивач порушив свої зобов`язання за договором і не оплатив вказаний лізинговий платіж у встановлені договором строки, що визнано ним самим у позовній заяві.

14.02.2020 відповідач звернувся до приватного нотаріуса, який вчинив виконавчий напис № 125 про повернення об`єкту фінансового лізингу за графіком платежів № 036-ЛВ-МСБ-Ф-094/2.

Позивач стверджує, що 09.07.2020 ТОВ Фірма «Ладас» отримала ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2020 про відкриття провадження по справі 904/2998/20. Також, позивач отримав від відповідача саму позовну заяву та додатки до неї, з матеріалів якої, позивачу стало відомо, що 27.01.2020 відповідач надіслав позивачу повідомлення про дострокове розірвання (припинення дії) договору фінансового лізингу. А згодом, саме це повідомлення стало підставою для вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуковським Володимиром Анатолійовичем Виконавчого напису зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 125. Але, позивач цього повідомлення не отримував та про його зміст ознайомлений лише під час отримання позову. Доказів направлення цього повідомлення, позивач у справі №904/2998/20 не надав.

Для з`ясування обставин щодо отримання чи неотримання повідомлення від відповідача, адвокатом Позивача був підготовлений Адвокатський запит (вих. № 1-07/15 від 15.07.2020 р.) до оператора поштового зв`язку з наступними питаннями: 1) Чи надходив в період з 27.01.2020 р. по 14.02.2020 р. на адресу ТОВ фірма «Ладас» (м. Дніпро, вул. Винокурова, буд. 5, оф. 401) лист від ТОВ «Альфа-Лізинг Україна» з номером відправлення 062? 2) Чи отримало ТОВ Фірма «Ладас» лист з номером відправлення 062? 3) Якщо зазначений лист отримано, то хто саме поставив підпис в журналі реєстрації за отримання листа з номером відправлення 062? 4) Якщо зазначений лист отримано, то на підставі яких документів його отримано?

На зазначений запит Дніпропетровська дирекція АТ «Укрпошта» надала відповідь, що згідно інформації розташованій в пошуковій системі поштове відправлення Укрпошта стандарт з описом № 62, на адресу підприємства 49051 м. Дніпро вул. Винокурова, 5 оф.401 ТОВ «Ладас», надійшов 30.01.2020 до відділення поштового зв`язку № 51 м. Дніпро та значиться врученим. Підтвердити факт вручення зазначеного поштового відправлення не є можливим, так як на відділенні поштового зв`язку № 51 Дніпро відсутні підтверджуючі документи, з працівниками, причетними до оброблення та вручення поштової кореспонденції проведена роз`яснювальна бесіда. Співробітники попереджені про відповідальність згідно чинного законодавства за неналежне виконання своїх службових обов`язків.

З огляду на викладене, позивач вважає, що вищевказаний Виконавчий напис зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 125 від 02.12.2015, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.В. про повернення об`єкта фінансового лізингу суперечить ст. 87, ст. 88 Закону України "Про нотаріат", оскільки позивач не отримував від відповідача повідомлень про повернення предмету лізингу.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до норми 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про нотаріат", нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси, зокрема, вчиняють виконавчі написи.

Судом встановлено, що оспорюваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. на укладеному між сторонами у справі договорі фінансового лізингу № 036-ЛВ-МСБ-Ф-094 від 07.07.2017, зареєстрований в реєстрі за № 125 від 14.02.2020, про повернення об`єкта фінансового лізингу за Графіком платежів № 036-ЛВ-МСБ-Ф-094/2 від 11.01.2019, а саме: автомобіля FORD TRANSIT, заводський номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2015, колір - білий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також пристрою спостереження за рухомими об`єктами BI-820 TREK.

Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 цього Закону визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок).

Згідно з п.п.1.1, 1.2 глави 16 Порядку, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172.

Так, згідно з пунктом 1 цього Переліку нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються:

а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів);

б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до підпунктів 3.1, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства України від 22.02.2012 № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи:

якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Таким чином, для одержання виконавчого напису про повернення предмета лізингу законодавством не передбачено наявність безспірної заборгованості по грошовим зобов`язанням, оскільки йдеться про безспірність іншої відповідальності боржника, а саме: про безспірне повернення предмету лізингу, що, у свою чергу, є наслідком існування заборгованості за грошовими зобов`язаннями боржника по договору фінансового лізингу та її несплати більше 30 днів.

Відповідно до п. 8 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172, виконавчі написи нотаріуса вчиняються на договорах лізингу, що передбачають у безспірному порядку повернення об`єкта лізингу.

Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал договору лізингу;

б) засвідчена лізингодавцем копія рахунка, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

Відповідно до 13.4 Договору лізингу у разі прострочення Лізингоодержувачем лізингових платежів (повністю або частково) більше 30 (тридцяти) календарних днів, предмет лізингу на вимогу Лізингодавця підлягає поверненню у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса та застосовуються положення п. 11.8.2 цього Договору, а саме: Договір повністю або відповідний Графік платежів може бути достроково розірвано (припинено його дію) з ініціативи Лізингодавця, якщо Лізингоодержувач не виконує будьякого або декількох зі своїх зобов`язань, передбачених п. п. 6.1., 6.2., 6.3., 6.7., 6.8., 6.13., 6. 18., 6.19., 6.20., 6.21., 11.1. цього Договору або Графіком платежів. В такому випадку Лізингодавець письмово повідомляє Лізингоодержувача про розірвання (припинення дії) цього Договору або відповідного Графіку платежів, які вважаються розірваними (дія яких вважається припиненою) на 3 (третій) день з дати направлення письмового повідомлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

У позовній заяві позивач визнає наявність боргу по сплаті лізингових платежів в розмірі 16 468,44 грн, доказів погашення якого матеріали справи не містять.

Беручи до уваги прострочення виконання позивачем-лізингоодержувачем своїх грошових зобов`язань по сплаті лізингових платежів за Договором понад 30 днів, 27.01.2020 відповідач-лізингодавець надіслав на адресу позивача-лізингоодержувача Повідомлення вих. № 390/20/1 від 23.01.2020 про відмову від Договору.

Вказаним повідомленням Лізингодавець просив Лізингоодержувача повернути передане в користування за договором майно, доставивши його за адресою: 04210, Україна, місто Київ, проспект Героїв Сталінграду, 25Б, в узгоджений з представником ТОВ «АЛЬФА-ЛІЗИНГ УКРАЇНА» час.

Вказане повідомлення про відмову від Договору було надіслане Лізингодавцем 27.01.2020 цінним листом з описом вкладення № 062 на адресу-місцезнаходження лізингоодержувача , яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно з інформацією з офіційного веб-сайту УДППЗ «Укрпошта» (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html), поштове відправлення № 062 було вручене адресату-лізингоодержувачу 30.01.2019.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов`язаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Отже, з 31.01.2020 року Договір був розірваний і Лізингоодержувач зобов`язаний був повернути передане йому в лізинг майно.

Однак вказаний обов`язок Лізингоодержувач добровільно не виконав, у зв`язку з чим Лізингодавець звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича з метою вчинення на Договорі виконавчого напису нотаріуса про повернення предмета лізингу від Лізингоодержувача.

Із заявою від 14.02.2020 про вчинення виконавчого напису про повернення об`єкта лізингу на виконання вимог ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України лізингодавець подав нотаріусу наступні документи на підтвердження підстав вчинення виконавчого напису: оригінал Договору фінансового лізингу № 036-ЛВ-МСБ-Ф-094 від 07.07.2017 року з додатками; оригінал Акту приймання-передачі Об`єкту лізингу №036-ЛВ-МСБ-Ф-0942 від 11.01.2019 року; копію Угоди про заміну сторони від 30.09.2019 року; засвідчений рахунок № 036-02-094-Л12 від 26.12.2019 з відміткою про несплату лізингового платежу в розмірі 16 468,44 грн. після вручення письмового повідомлення, направленого лізингоодержувачу; копію Повідомлення вих. №390/20/1 від 23.01.2020 року про відмову від Договору фінансового лізингу № 036-ЛВ-МСБ-Ф-094 від 07.07.2017 року; копію опису вкладення в цінний лист № 062.

Водночас предметом доказування у справі є факт надсилання на адресу позивача цінного листа з описом вкладення № 062, який оформлений без рекомендованого повідомлення.

Судом встановлено, що повідомлення вих. № 390/20/1 від 23.01.2020 про відмову від Договору було надіслано за адресою місцезнаходження позивача згідно Єдиного державного реєстра юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» місцезнаходження юридичної особи належить до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

В силу приписів ч.ч. 1, 2, 4 ст. 10 вказаного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

Таким чином, відомості про місцезнаходження відповідача, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, є офіційним та достовірним підтвердженням зазначеної інформації.

Статтею 93 Цивільного кодексу України передбачено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Враховуючи викладене, добросовісний учасник цивільних правовідносин зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі невиконання цього обов`язку учасник правовідносин не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для нього наслідків.

Викладені вище норми обгрунтовують і приписи ч. 3 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Таким чином, до предмета доказування у справі при спростуванні вимог про витребування майна з володіння відповідача не входить факт вручення поштового відправлення № 062 з повідомленням про відмову від Договору, достатньо довести факт надсилання відповідачем повідомлення про відмову від Договору лізингу за адресою місцезнаходження позивача, який підтверджується доказами, що додаються до відзиву.

Крім того, ані відповідач, ані приватний нотаріус будь-яким іншим способом, ніж перевірити інформацію в пошуковій системі Укрпошти щодо вручення рекомендованого листа з описом за № 62, не могли.

Водночас, як на дату звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-лізинг Україна" з повідомленням про дострокове розірвання договору лізингу, так і надату розгляду даної справи Товариство з обмеженою відповідальністю "Ладас" лізингові платежі відповідно до умов договору не сплатило, що є порушенням умов договору лізингу та взятих лізингоодержувачем на себе зобов`язань.

В силу приписів ст.ст. 76, 86 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач реалізував своє право на відмову від Договору лізингу і така відмова є вчиненою, а відтак у відповідача виникло право на повернення предмета лізингу, яке реалізоване у позасудовому порядку шляхом вчинення на Договорі лізингу виконавчого напису нотаріуса про повернення об`єкта фінансового лізингу, який вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. на укладеному між сторонами у справі Договорі лізингу із дотриманням вимог законодавства України. При цьому, судом було враховано, що позивачем не надано доказів належного виконання умов Договору фінансового лізингу № 036-ЛВ-МСБ-Ф-094 від 07.07.2017, що виключало би можливість одностороннього розірвання договору зі сторони відповідача.

Згідно ч. 4. ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

При цьому суд відхиляє посилання позивача на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2020 у справі № 904/2998/20 як на підтвердження викладених у позову обставин, оскільки останнє не є таким, що набрало законної сили.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених вимог, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є необґрунтованим та задоволенню не підлягають.

Також, суд відмовляє в задоволенні вимог про визнання права користування та витребування майна, оскільки вони є похідними від вимоги про про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 19.11.2020.

Суддя А.І. Привалов