СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2020 р. Справа № 905/1418/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Гетьман Р.А. , суддя Терещенко О.І.

за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Безвершенко О.О., адвокат, ордер;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду у режимі відеоконференції апеляційну скаргу відповідача (вх. 2716 Д/1) на рішення господарського суду Донецької області від 21.09.2020 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Матюхіним В.І., повний текст якого складено 24.09.2020 року, у справі

за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця" м. Київ, в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" м. Дніпро,

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетон Нова Інтернешнл" Донецька область, м. Слов`янськ,

про стягнення 43930,00 грн. штрафу за невірно вказану кількість місць вантажу

ВСТАНОВИЛА:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетон Нова Інтернешнл" про стягнення 43930,00 грн. штрафу за невірно вказану кількість місць вантажу у вагоні № 68980184 за накладною № 53643813.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при проходженні вагону через станцію Нижньодніпровськ - Вузол Придніпровської залізниці, на підставі ст. 24 Статуту залізниць України залізницею проведено перевірку кількості місць вантажу, під час якої виявлено, що кількість місць вантажу у вагоні № 68980184 не відповідає кількості місць вказаних відправником у накладній №53643813, про що складено комерційний акт №450003/23 від 11.02.2020 року. Дані обставини стали підставою для нарахування неустойки в п`ятикратному розмірі провізних платежів на суму 43930,00 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 21.09.2020 року позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетон Нова Інтернешнл" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" 43930,00 грн. штрафу, 2102,00 грн. на відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що завантаження вагонів здійснювалось співробітниками відповідача, контролюючу функцію виконували співробітники позивача. У зв`язку із людським фактором, без умислу зі сторони апелянта при заповненні товаросупровідної документації, в тому числі інформації, яка міститься у залізничній накладній переплутано відомості двох вагонів: товар поміщений у вагон №68980184 вказаний у вагоні № 68750371 і навпаки товар поміщений у вагон №68750371 вказаний у вагоні №68980184.

В свою чергу невірне зазначення кількості місць і маси вантажу не призвело до завдання шкоди позивачу безпосередньо, так і його майну. Фактична маса вантажу не перевищувала допустимої вантажопідйомності вагону.

На переконання скаржника, за загальним правилом штраф обраховується не з загальної вартості послуг (в даному випадку провізної плати всього вантажу), а із вартості послуг (робіт, товарів), які виконані з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (в даному випадку провізної плати (неналежне виконання). Штраф за невірно вказану кількість місць вантажу у вагоні має визначатися, виходячи тільки з вартості провізної плати за перевезення вантажу.

Вважає, що нарахування штрафів у п`ятикратному розмірі провізної плати, відповідно до ст. 118 Статуту, та штрафів за невірно вказану кількість місць вантажу у вагоні, відповідно до статті 116 Статуту, здійснюється виключно у розмірі провізної плати відповідно до Збірника тарифів без урахування договірних плат за використання вагона перевізника і компенсації витрат перевізника за перевезення вагона у порожньому стані.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому АТ "Українська залізниця" м. Київ, в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця", заперечує доводи і вимоги апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що п. 28 Правил приймання вантажів до перевезення встановлено, що вантажі, завантажені відправниками у вагони відкритого типу (платформи, напіввагони тощо), приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування (у т.ч. захисного) та кріплення у вагоні без перевірки маси та кількості вантажу.

Зазначає, що оскільки маса та кількість місць вантажу визначались без участі працівників залізниці, а сам вантаж прийнято лише шляхом візуального огляду, то залізниця не могла знати про невідповідність маси та кількості вантажу, а тому вагон відправнику не повертався та не переоформлявся на нові документи.

На думку позивача, недотримання вимог Статутом залізниць України, який є спеціальним нормативним актом, що визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом, покладає на порушника відповідальність, яка в даному випадку передбачена пунктами 118, 122 Статуту залізниць України. При цьому, зазначений штраф, відповідно до пунктів 118, 122 Статуту залізниць України, стягується з вантажовідправника незалежно від наявності збитків та наслідків, можливості його зменшення Статутом не передбачено. Звертає увагу, що відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 904/10497/16.

У судовому засіданні 16.11.2020 представник відповідача підтримав вимоги і доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача у судове засідання до Східного апеляційного господарського суду, та до Центрального апеляційного господарського суду для участі в судовому засіданні у режимі відеоконференції не з`явився. Про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.129,131).

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

"Розумність" строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі "G. B. проти Франції"), тощо. Отже, поняття "розумний строк" є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), позиція відповідача стосовно оскаржуваного рішення достатньо повно викладена в апеляційній скарзі, подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Крім того колегія суддів зазначає, що в силу приписів ст. 269 ГПК України додані до апеляційної скарги нові докази не можуть бути прийняття в апеляційній інстанції, адже дані документи не було подано відповідачем до суду першої інстанції, та в свою чергу необґрунтовано неможливість їх подання до суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі і відзиві на неї доводи, заслухавши представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу у межах доводів та вимог апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, 07.02.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Бетон Нова Інтернешнл» зі станції Роти Донецької залізниці на станцію Вільногірськ Придніпровської залізниці, за залізничною накладною № 53643813 у напіввагоні № 68980184 відвантажило вантаж - залізобетонні вироби, не поіменовані в алфавіті, масою 31700 кг.

У накладній на перевезення вантажовідправником у графі 20 «найменування вантажу, кількість місць» вказано: 8 (вісім) місць.

Завантаження вагону продукцією відповідача згідно графи 28 накладної здійснювалося співробітниками ТОВ «Бетон Нова Інтернешнл».

На шляху прямування на станцї Нижньодніпровськ - Вузол Придніпровської залізниці, 10.02.2020 складено акт загальної форми № 154. Як вбачається зі змісту вказаного акту, під час огляду потягу разом із заст. ДС - Клюєва А.С. , ВОХОР - Максимкин, АРВ - Кузьміча Т.І., проведена перевірка маси вантажу у вагоні №68980184. В результаті якої виявлено, що фактична маса брутто вагона склала 68250 кг, тара вагона з ПД 20900 кг. Маса вантажу нетто за ПД 31917 кг. Фактична маса вантажу нетто 47350 кг, що більше документа на 15438 кг.

11.02.2020 на станції Нижньодніпровськ - Вузол Придніпровської залізниції складено акт загальної форми № 160. Зі змісту вказаного акту вбачається, що під час огляду потягу разом із ДСЗ - Клюєва А.С., Пр-здавальник - Кротюка Т.О., АРВ - Плітченко І.П. проведена перевірка кількості місць вантажу у вагоні. Кількість місць за накладною - 8 шт., а фактична кількість місць вантажу склала 11 шт., що більше на 3 шт.

На станції Нижньодніпровськ - Вузол Придніпровської залізниці, на підставі ст. 24 Статуту залізниць України, залізницею проведено перевірку, маси вантажу та кількості місць вантажу, під час якої виявлено, що маса вантажу та кількість місць вантажу у вищезазначеному вагоні не відповідає фактичній масі і кількості місць вантажу, вказаних відправником у накладній, про що було складено комерційний акт №450003/23 від 11.02.2020.

Згідно комерційного акту № 450003/23 «при зважуванні вагону в статичному режимі з повною зупинкою та розчепленням у присутності ДСЗ - Клюєва А.С., ВОХОР - Максимкин, АРВ - Кузьміча Т.І. виявлено різницю ваги на 15438 кг, при перерахуванні кількості місць у присутності ДСЗ Клюєва, APB Плітченко, прийомоздавальника Кротюк - виявилось 11 місць, що на 3 місця більше, чим зазначено в документі».

З посиланням на ст.ст.118, 122 Статуту залізниць України позивачем нараховано відповідачу штраф за невірно вказану кількість місць вантажу у розмірі п`ятикратної провізної плати в загальній сумі 43930,00грн. із розрахунку: 8786,00 грн. (провізна плата за вагон від станції Роти Донецької залізниці до станції Вільногірськ Придніпровської залізниці) х 5.

Враховуючи зазначені обставини Акціонерне товариство "Українська залізниця" м. Київ, в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" звернулося із позовом до господарського суду Донецької області у даній справі.

Місцевий господарський суд задовольняючи позов виходив з того, що по зазначеному перевезенню мало місце невірне зазначення у залізничній накладній кількості місць вантажу, що є підставою для стягнення штрафу у відповідності зі ст.122 Статуту залізниць України (ст. 122 Статуту передбачена відповідальність за неправильне зазначення у накладній кількості місць вантажу, а саме з відправника, порту стягується штраф у розмірі згідно зі статтею 118 Статуту п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення).

Відповідач з оскаржуваним рішенням господарського суду Донецької області не погодився і звернувся з апеляційною скаргою з підстав викладених вище до Східного апеляційного господарського суду .

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 908 Цивільного кодексу України, ч.5 ст.307 Господарського кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з ч.1 ст. 909 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.307 Господарського кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Умови перевезення вантажів залізничним транспортом регулюються Законом України "Про залізничний транспорт", Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 за №457 (надалі - Статут залізниць України), іншими актами законодавства України, зокрема, Правилами оформлення перевізних документів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000 (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 08.06.2011року), Правилами приймання вантажів до перевезення, Правилами видачі вантажів, затв. наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 N 644, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №862/5083, тощо.

Так, згідно з положеннями ст.ст. 2, 6 Статуту залізниць України, яким регламентовані порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту, - накладна є основним перевізним документом встановленої форми, оформленим відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що при заповненні товаросупровідної документації, в тому числі інформації, яка міститься у залізничній накладній переплутано відомості двох вагонів: товар поміщений у вагон №68980184 вказаний у вагоні № 68750371 і навпаки товар поміщений у вагон № 68750371 вказаний у вагоні №68980184, що на переконання скаржника не є порушенням Статуту залізниць і звільняє його від відповідальності, проте колегія суддів не погоджується з таким твердженням апелянта з огляду на наступне.

Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем ( ч.ч.1,2 ст. 23 Статуту залізниць).

Договір про перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставлення календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного цифрового підпису працівником залізниці в електронній накладній (абз. 1 п. 28 Правил приймання вантажів до перевезення).

З накладної від 07.02.2020 №53643813, яка є основним первинним перевізним документом, вбачається заповнення відповідачем графи 20 "найменування вантажу" та визначено загальну кількість місць 8".

Згідно з приписами ч.ч. 1-2 ст. 24 Статуту залізниць вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

За результатами перевірки працівниками залізниці зафіксовано факт невідповідності зазначеної у накладній №53643813 від 07.02.2020 кількості місць вантажу - 8, фактичній кількості місць- 11, на підтвердження чого складено комерційний акт від 11.02.2020 № 450003/23.

Статтею 129 Статуту залізниць встановлено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г)повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.

Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми. Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

Сторонами не оскаржується комерційний акт № 450003/23 від 11.02.2020, який складений за результатами перевірки, зокрема, кількості місць.

Відповідач в апеляційній скарзі також не погоджується із розрахунком суми штрафу, на переконання скаржника статут не містить приписів стосовно того, що є базою нарахування штрафу.

Згідно зі ст. 105 Статуту, залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

За неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника, порта стягується штраф у розмірі згідно із статтею 118 цього Статуту. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли (ст. 122 Статуту залізниць України).

Частиною першою статті 118 Статуту залізниць України встановлено, що за пред`явлення вантажу, який заборонено до перевезень або який потребує під час перевезення особливих заходів безпеки, та з неправильним зазначенням його найменування або властивостей з відправника, крім заподіяних залізниці збитків і витрат, стягується штраф у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

Враховуючи наведені вище обставини, позивачем, за неправильно зазначену відповідачем у залізничній накладній №53643813 кількість місць вантажу у вагоні №68980184, нарахований штраф в сумі 43930,00 грн. (8786,00 - провізна плата за вагон х 5 - кількість провізних плат), який, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідає положенням ст.ст. 118, 122 Статуту.

Колегія суддів зазначає, що недотримання вимог Статутом залізниць України, який є спеціальним нормативним актом, що визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом, покладає на порушника відповідальність, яка в даному випадку передбачена пунктами 118, 122 Статуту залізниць України. При цьому, зазначений штраф, відповідно до пунктів 118, 122 Статуту залізниць України, стягується з вантажовідправника незалежно від наявності збитків та наслідків, можливості його зменшення Статутом не передбачено. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.03.2020 у справі № 917/500/19, від 05.02.2019 р. у справі № 914/2339/17.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам та матеріалам справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 21.09.2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20.11.2020 року.

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Терещенко