ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. ОдесаСправа № 915/1237/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Принцевської Н.М.
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, проспект Шевченка, 29)

Секретар судового засідання: Соловйова Д.В.;
Представники сторін:
Від прокуратури - Коломійчук І.О., посвідчення № 048039, від 27.09.17;
від ФОП Омельчука В.М. - Приземний С.С., ордер серія ВЕ № 1006174, від 21.08.20;
Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились. Про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Омельчука В.М.
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.03.2019
по справі №915/1237/18
за позовом Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1
в інтересах держави в особі Очаківської міської ради
до Фізичної особи-підприємця Омельчука В.М.
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державної архітектурно-будівельної інспекції України
про знесення самочинно збудованого об`єкту,
(суддя першої інстанції: Алексєєв А.П., дата та місце прийняття рішення: 01.03.2019, Господарський суд Миколаївської області, м.Миколаїв, вул.Адміральська, 22)

12.11.2018 Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Очаківської міської ради із позовом до Фізичної особи підприємця Омельчука В.М. (далі ФОП Омельчук В.М.), в якому просить зобов`язати відповідача знести самочинно збудований двоповерховий об`єкт нерухомості геометричними розмірами 17х34 м, висотою близько 8 м, по вул. Будівельників, 7/5 у м. Очаків Миколаївської області.
Як на підставу позову прокурор послався на приписи ст. 14 Конституції України, ст.ст. 376, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 83, 122, 152 Земельного кодексу України, ст.ст. 8, 38 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності.
Прокурор в позовній заяві зазначив, що в даному випадку підтверджується факт самовільного будівництва, однак ні Очаківською міською радою, як власником (розпорядником) земельної ділянки, ні Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю в області, як спеціально уповноваженим органом контролю, до цього часу самотійно не пред`явлено позов до суду щодо знесення самочинно збудованого об`єкту нерхумості, що і стало підставою для відповідного позову прокуратури.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 01.03.2019 (суддя Алексєєв А.П.) позов задоволено, зобов`язано ФОП Омельчука В.М. знести самочинно збудований двоповерховий об`єкт нерухомості геометричними розмірами 17х34 м, висотою близько 8 м по вул. Будівельників, 7/5 у м. Очаків Миколаївської області.
Місцевий господарський суд, з посиланням на ч.4 ст.376 Цивільного кодексу України, зазначив, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з тим, що ФОП Омельчуком В.М. здійснюється будівництво без отримання права оренди на земельну ділянку, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ФОП Омельчук В.М. звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області по даній справі скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апелянт вважає, оскаржуване рішення було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права і тому підлягає скасуванню.
Зокрема, заявник апеляційної скарги зазначає, що прокурорм не було виконано покладеного на нього ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язку повідомити позивачів про намір звернутись до суду, внаслідок чого прокурор самостійно звернувся до суду з позовом, а отже, через брак часу, необхідного для звернення до суду, позивачі не можуть вважатись такими, що не здійснювали захист прав територіальної громади. Також прокурором не надано суду доказів притягнення до відповідальності винних службових осіб.
Крім того, на думку ФОП Омельчука В.М., з урахуванням зазначених прокурором в позовній заяві підстав позову, заявлена позовна вимога про знесення самочинного збудованого об`єкту підлягала одночасному розгляду в порядку господарського та адміністративного судочинства.
На переконання відповідача спір в даному випадку є публічно-парвовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізував у спірних правовідносинах надані йому чинни законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення факту самочинного збудованих об`єктів містобудування. Апелянт вважає, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст.21, п.1 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, провадження по справі не закрив, розглянувши спір по суті.
Щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права, то апелянт зазначив, що Декларація про початок виконання будівельних робіт на об`єкті «Реконструкція адміністративно-службової будівлі автостоянки з добудовою їдальні по вул. 60 років СРСР, 7/5 в м.Очакові Миколаївської області» є чинною, а отже надає відповідачу право на здійснення відповідних будівельних робіт. Крім того, будівельні роботи здійснювались підприємцем за власний рахунок, у зв`язку з чим вказаний проект не підлягав затвердженню, а висновок суду про здійснення самочинного будівництва суперечить нормам матеріального права.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.04.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №915/1237/18 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Омельчука В.М. на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.03.2019.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.04.2019 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Омельчука В.М. на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.03.2019 по справі №915/1237/18 призначено до розгляду на 20.05.2019.
24.04.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Очаківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Очаківська міська рада у відзиві зазначила, що земельна ділянка надавалась під розміщення автостоянки, а не для будівництва двоповерхового спального корпусу, а отже об`єкт у розумінні ст.376 Цивільного кодексу України є побудованим самочинно.
У зв`язку з тимчасвою непрацездатністю головуючого судді Принцевської Н.М. з 18.05.2019, судове засідання 20.05.2019 у справі №915/1237/18 не відбулось, про що складено відповідну довідку секретарем судового засідання.
02.02.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Прокуратури Миколаївської області також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому прокурор зазначив, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, а рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства України.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Омельчука В.М. на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.03.2019 по справі №915/1237/18 призначено на 03.06.2019.
Ухвалою Південно західного апеляційного господарського суду від 03.06.2019 провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Омельчука В.М. на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.03.2019 по справі №915/1237/18 зупинено до отримання правового висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №587/430/16-ц.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2019 поновлено апеляційне провадження по справі №915/1237/18, розгляд справи призначено на 18.11.2019.
16.11.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Очаківської міської ради Миколаївської області надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Очаківської міської ради. Крім того, у вказаному клопотанні Очаківська міська рада просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
29.09.2020 від представника відповідача надійшли письмові доповнення до апеляційної скарги, в яких представник ФОП Омельчука В.М. просить долучити вказані доповнення, а також додаткові докази до матеріалів справи.
12.11.2020 від прокуратури до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення по суті справи, в яких прокурор заперечує проти долучення доповнень ФОП Омельчука В.М. до матеріалів справи, а також заперечує проти доводів, викладених представником відповідача у відповідних доповненнях.
Колегією суддів доповнення до апеляційної скарги ФОП Омельчука В.М. не приймаються до уваги, оскільки за вимогами ч. 1 ст. 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. Строки на апеляційне оскарження визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.
В судовому засіданні представник ФОП Омельчука В.М, підтримав доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, наполягав на її задоволенні та скасуванні рішення суду першої інстанції. Представник прокуратури заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представники Очаківської міської ради та Державної архітектурно-будівельної інспекції України в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, з огляду на клопотання Очаківської міської ради та те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представників, які не з`явились, за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника відповідача, прокурора, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 12.05.2011 року між Очаківською міською радою Миколаївської області, як орендодавцем та ФОП Омельчуком В.М., як орендарем укладено договір оренди земельної ділянки.
Відповідно до п. 1.1 Договору орендодавець надає на підставі рішення Очаківської міської ради Миколаївської області від 21.08.2010 року №9, а орендар приймає в платне користування земельну ділянку із земель громадської та житлової забудови державної власності не наданих у власність чи користування під розміщення автостоянки по вул. 60 років СРСР між б/в Ольвія та військовою частиною А-2899 в межах міста Очаків Миколаївської області (т. 1 а.с. 23-25).
Відповідно до п. 2 Договору в оренду передається земельна ділянка із земель громадської та житлової забудови державної власності не наданих у власність чи користування загальною площею 0,50 га.
Відповідно до п. 3 Договору на земельній ділянці об`єкти нерухомого майна відсутні.
Відповідно до п. 8 Договору Договір укладено терміном на 5 років. Після закінчення строку Договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 3 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Відповідно до п. 13 Договору земельна ділянка передається в оренду під розміщення автостоянки по вул. 60 років СРСР між б/в Ольвія та військовою частиною А-2899 в межах міста Очаків Миколаївської області.
Відповідно до п. 14 Договору цільове призначення земельної ділянки 1.11.6. інша комерційна діяльність.
Відповідно до п. 25 Договору орендар має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.
12.05.2011 року сторонами підписано акт приймання-передачі об`єкта оренди (том 1 а.с. 30).
Договір зареєстровано у відділі Держкомзему у місті Очаків Миколаївської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21.06.2011 року за №00015.
Рішенням виконавчого комітету Очаківської міської ради №151 від 29.08.2012 року Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна (том 1 а.с. 65-66) за ОСОБА_1 оформлено право приватної власності на автостоянку з адміністративно-службовою будівлею загальною площею 379,50 кв.м. в місті Очакові, вул. 60 років СРСР №7/5 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 14.08.2012 року №5. Присвоєно автостоянці з адміністративно-службовою будівлею адресу: Миколаївська область, м. Очаків, вул. 60 років СРСР №7/5.
На підставі зазначеного рішення виконавчим комітетом Очаківської міської ради було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 14.09.2012 року (том 1 а.с. 67), опис об`єкта: адміністративно-службова будівля А-1, загальна площа 379,50 кв.м.; споруди 5, 6, 7, 8, І.
Згідно витягу з Реєстру про державну реєстрацію прав №35502401 від 14.09.2012 року (том 1 а.с. 68) державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вищезазначений об`єкт відбулась 14.09.2012 року.
Відповідно до інформації Очаківської міської ради Миколаївської області №1257/02-10-07 від 21.09.2018 року строк дії Договору сплив 21.06.2016 року, про що відповідача повідомлено листом від 13.07.2016 року, жодних заяв чи повідомлень з його боку про намір продовжити дію договору оренди земельної ділянки не надходило. На орендованій земельній ділянці розташоване нерухоме майно, яке належить відповідачу на праві власності. (том 1 а.с. 97)
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №142876920 від 26.10.2018 року земельна ділянка площею 0,5 га за адресою: Миколаївська область, м. Очаків (кадастровий номер №:03:002:0036) належить до земель комунальної власності, право оренди або інші речові права на неї не зареєстровані (том 1 а.с. 194).
За заявою відповідача відділом містобудування та архітектури Очаківської міської ради 29.05.2013 року видано містобудівні умови та обмеження №06/13 забудови земельної ділянки по вул. Будівельників (колишня 60 років СРСР) з назвою об`єкта будівництва Реконструкція адміністративно-службової будівлі з добудовою їдальні (том 1 а.с. 98-99).
Згідно вказаних умов загальна площа об`єкта має складати 227,6 кв.м, гранично допустима висота 5,5 м.
У липні 2018 року управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності під час виконання будівельних робіт на об`єкті: Будівництво двоповерхової будівлі невизначеного призначення по вул. Будівельників, 7/5 у м. Очаків Миколаївської області, земельна ділянка кадастровий номер :03:002:0036, за результатами якої складено акт №1 (том 1 а.с. 113-134).
Відповідно до акту №1 від 03.07.2018 року на земельній ділянці загальною площею 0,50 га самовільно виконуються будівельні роботи з будівництва двоповерхової будівлі невизначеного призначення, геометричними розмірами в плані 17х34 м, висотою близько 8 м.
Отже, актом №1 встановлено, що робочий проект розроблено з порушенням будівельних норм, будівельні роботи виконуються на об`єкті без належним чином розробленої та затвердженої проектної документації, що у відповідності до ст. 376 Цивільного кодексу України є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом.
З огляду на вказані порушення 16.07.2018 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області відносно відповідача складено:
- припис №34 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил (а.с. 135-137) з вимогою в термін до 17.09.2018 року усунути порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності шляхом оформлення відповідних документів, що надають право виконувати будівельні роботи на об`єкті Будівництво двоповерхової будівлі невизначеного призначення по вул. Будівельників, 7/5 у м. Очаків Миколаївської області, земельна ділянка кадастровий №:03:002:0036;
- припис №33 про зупинення підготовчих та будівельних робіт (том 1 а.с. 138-139) з вимогою негайно зупинити будівельні роботи на об`єкті Будівництво двоповерхової будівлі невизначеного призначення по вул. Будівельників, 7/5 у м. Очаків Миколаївської області, земельна ділянка кадастровий №:03:002:0036;
- протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності (том 1 а.с. 140-141) про те, що за результатами позапланової перевірки, проведеної на об`єкті Будівництво двоповерхової будівлі невизначеного призначення по вул. Будівельників, 7/5 у м. Очаків Миколаївської області, земельна ділянка кадастровий №:03:002:0036 (будівництво здійснює ФОП Омельчук Валентин Миколайович) виявлено порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 34, ч. 1 ст. 31 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, ст.ст. 7, 9 Закону України Про архітектурну діяльність, а саме ФОП Омельчуком В.М. виконуються будівельні роботи по об`єкту Будівництво двоповерхової будівлі невизначеного призначення по вул. Будівельників, 7/5 у м. Очаків Миколаївської області, земельна ділянка кадастровий №:03:002:0036 без відповідних документів, які дають право виконувати такі роботи, та без затвердженої проектної документації на об`єкті, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1).
31.07.2018 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області винесено постанову №25/1014-3359-18 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності (том 1 а.с. 142-143), якою ФОП Омельчука В.М. визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 2 Закону України Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності та накладено штраф у сумі 66276 грн. Вказана постанова є чинною і відповідачем не оскаржена.
Оскільки самовільне будівництво ФОП Омельчуком В.М. об`єктів нерухомості на земельній ділянці комунальної власності грубо порушує інтереси територіальної громади міста Очаків та позбавляє Очаківську міську раду права законного розпорядника на вільне використання та розпорядження землями, призводить до недоотримання орендних платежів та, як наслідок, неможливості реалізації соціально-економічних і культурних програм відповідного рівня, Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся з відповідними позовними вимогами до Господарського суду Миколаївської області.
Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Стосовно доводів апеляційної скарги в частині відсутності у прокурора в даному випадку права на звернення до суду, судова колегія зазначає наступне.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до ч.4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі №п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень -це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.
При вирішенні питання про необхідність звернення до суду з позовом компетентний орган може діяти в умовах конфлікту інтересів - коли порушення інтересів держави, про яке стверджує прокурор, може бути пов`язане з раніше вчиненими протиправними діями цього органу чи бездіяльністю. Для врахування цих обставин ст. 55 Господарського процесуального кодексу України передбачає такі правила:
- якщо особа, яка має процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених позовних вимог, суд залишає заяву без розгляду, крім позову про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою, поданого власником (учасником, акціонером) цієї юридичної особи в її інтересах, а також позову прокурора в інтересах держави;
- відмова компетентного органу від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.
Втім, у перелічених у цій статті випадках ідеться про активні дії компетентного органу, який як учасник процесу та сторона спору (позивач) не підтримує позовних вимог або подає заяву про залишення позову без розгляду чи про відмову від позову. Якщо ж позов подано прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, і такий орган не здійснює процесуальних дій як позивач, його представник не з`являється у судові засідання, а суд уже після відкриття провадження у справі встановлює, що прокурор не підтвердив підстави для представництва, то, як і зазначено у пункті 54 цієї постанови, позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду).
З урахуванням наведеного апеляційний суд відзначає, що відповідно до частини 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічна позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частин 3,4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор при поданні позовної заяви та відповіді на відзив обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави позивачами, які не вживали заходів щодо звернення з відповідним позовом до суду.
В матеріалах справи наявний лист-повідомлення Очаківської міської ради від 13.07.2016 (вих.№1082/02-10-11), відповідно до якого ФОП Омельчука В.М. повідомлено закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки 21.06.2016, а також повідомлено про відсутність наміру продовжувати договір оренди. Крім того, Очаківська міська рада вимагала повернути земельну ділянку.
Листом від 09.11.2018 (вих. №(15-31)14826) прокурором повідомлено Очаківську міську раду про порушення законодавства Омельчуком В.М. при використанні мпірної земельної ділянки. Крім того, прокурор повідомив, що Миколаївською місцевою прокуратурою №1 пред`являється відповідний позов до Господарського суду Миколаївської області.
Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду, невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.
Таким чином, у разі виникнення сумнів щодо наявності у прокурора підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді місцевий суд мав застосувати положення, передбачені ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, про залишення позовної заяви без руху.
Так, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2018 позовну заяву Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Очаківської міської ради № (15-31)14859вих-18 від 09.11.2018 року залишено без руху.
Суд зазначав, що у позові не наведено обставин та не надано відповідних доказів щодо виконання прокурором обов`язку передбаченого ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" по повідомленню про здійснення представництва прокурором Очаківської міської ради саме як суб`єкта владних повноважень, до повноважень якого, як зазначив у позові прокурор, належить захист інтересів держави у спірних правовідносинах.
На виконання ухвали суду першої інстанції прокурором 23.11.2018 направлено копію повідомлення в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» про здійснення представництва прокурором Очаківської міської ради.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.11.2018 відкрито провадження у даній справі. Судом зазначено в ухвалі про те, що 23.11.2018 року прокурором усунуто недоліки позовної заяви.
З огляду на викладене, доводи апелянта в частині відсутності підстав для звернення прокурора з позовом не приймаються до уваги.
Стосовно доводів апеляційної скарги в частині того, що провадження у даній справі підлягає закриттю, у зв`язку з тим, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Державне регулювання та управління у сфері містобудування здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою та Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством (стаття 7 Закону України «Про основи містобудування», стаття 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За змістом положень ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.
Аналіз положень ч. 1 ст 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у взаємозв`язку з нормами частини першої статті 41 цього ж Закону дає підстави для висновку про те, що в разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, орган державного архітектурно-будівельного контролю уповноважений видати припис про усунення порушень.
Цей припис є обов`язковою передумовою для можливості контролюючого органу звернутися до суду на підставі ч. 1 ст. 38 цього Закону у зв`язку з його невиконанням.
Орган державного архітектурно-будівельного контролю діє як суб`єкт владних повноважень послідовно, в чітко визначеному порядку. Зокрема, такий орган, наділений контролюючими функціями, видає припис, який є обов`язковим до виконання і може бути оскаржений до суду. Оскільки дії щодо видання припису є публічно-правовими, то й подальше звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта зумовлене правовідносинами публічно-правового характеру.
Звертаючись до суду з позовом про знесення об`єкта самочинного будівництва і мотивуючи такий позов порушеннями архітектурних, містобудівних, пожежних, санітарних або інших подібних норм і правил, суб`єкт владних повноважень діє з метою захисту не своїх приватних прав та інтересів, а прав та інтересів громади або невизначеного кола осіб від можливих порушень їхніх прав, а також з метою запобігти можливим суспільно значимим несприятливим наслідкам порушення відповідних норм і правил.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 826/8743/15 (провадження № 11-1520апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про публічно-правовий характер спору, оскільки він виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення факту самочинного будівництва та усунення порушень шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта містобудування; справа за позовом такого суб`єкта владних повноважень, який звернувся до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта на підставі частини першої статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» належить до юрисдикції адміністративних судів.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 та 11 квітня 2018 року у справах № 1519/2-787/11 (провадження № 14-48цс18) та № 161/14920/16-а (провадження № 11-251апп18) відповідно, а також 16 жовтня 2018 року у справі № 826/12543/16 (провадження № 11-520апп18).
Разом з тим у справі, що розглядається, позов пред`явлено Прокурором в інтересах Очаківської міської ради з підстав порушення права власності територіальної громади. На думку позивача, дії відповідача із самовільного зайняття земельної ділянки порушують право територіальної громади, як її власника, на самостійне володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою.
Тобто цей позов про зобов`язання звільнити земельну ділянку та привести її до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, шляхом знесення забудови обумовлений не реалізацією передбачених законами України повноважень суб`єкта владних повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, а захистом права комунальної власності.
Адже здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності означає обов`язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб`єкта, що свідчить про владно-управлінський характер, а відтак і публічно-правову природу таких правовідносин.
Натомість Міськрада в межах наданих їй законами повноважень відповідних рішень, обов`язкових для виконання відповідачем, не приймала, приписів про усунення порушень не видавала, а спір, який є предметом цього судового розгляду, пов`язаний з вирішенням питання щодо звільнення земельної ділянки.
Наведене свідчить про приватноправовий характер спірних відносин.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №904/4713/18.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що спір в даній справі підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства, а доводи апелянта в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.
Крім того, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимого прокурора по знесення самочинно збудованого об`єкту, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Отже, єдиною підставою для набуття громадянами та юридичними особами права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України.
Частиною 1 ст. 375 Цивільного кодексу України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Згідно з ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
За змістом ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт "б" частини 3 статті 152 ЗК України).
У постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 910/22575/17 міститься такий правовий висновок:
"За змістом частини 4 статті 376 ЦК України збудований об`єкт нерухомості може бути знесений як особою, яка здійснила самочинне будівництво, так і особою яка здійснює самочинне будівництво. У справі встановлено, що право власності чи право користування земельною ділянкою, кадастровий номер :79:318:0082, відповідачами не оформлене, а забудова цієї земельної ділянки порушує права третіх осіб.".
У свою чергу, в постанові Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 916/2553/18 викладено таку правову позицію:
"Оскільки земельна ділянка, на якій перебуває спірний об`єкт нерухомого майна належить територіальній громаді міста Одеси, рішення щодо передачі у власність або користування цієї земельної ділянки ані ТОВ "Автомобільний дім Одеса", ані ПрАТ "Одеса-Авто" не приймалось, а проведена реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 5 є незаконною, розташоване на ній нерухоме майно є самочинно збудованим об`єктом, наявність якого на земельній ділянці порушує інтереси держави в особі територіальної громади м. Одеса на розпорядження та користування цією ділянкою, а свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно підлягають скасуванню, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що самочинно збудований об`єкт за адресою: м. Одеса, вул. В. Арнаутська, 85/1, повинен бути знесений особою, яка здійснила таке будівництво.".
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 924/623/16, від 20.09.2018 у справі №910/19726/17, від 29.08.2019 у справі № 910/551/18 зі спорів про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, що виникли з подібних правовідносин, пов`язаних із застосуванням частини 4 статті 376, статті 391 ЦК України та статті 152 ЗК України.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини 2 статті 16 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що правовми підставами позову прокурором визначено положення ст.ст. 376, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст.152 Земельного кодексу України, які не передбачають іншого способу усунення перешкод власнику у користуванні земельною ділянкою, ніж знесення об`єкта самочинного будівництва (дерев`яної двоповерхової будівлі), спорудженого на такій земельній ділянці, яку не було відведено забудовнику в користування для цілей будівництва.
Судова колегія Південн-західного апеляційного господарського суду зазначає, що в даному випадку позовна вимога про зобов`язання ФОП Омельчука О.М. знести самочинно збудований об`єкт нерухомості спрямована на усунення недоліків незаконних дій забудовника щодо самочинного будівництва земельній ділянці, не відведеній йому на відповідній правовій підставі для такого будівництва, тому така вимога спрямована на відновлення становища, яке існувало до порушення.
Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.
Статтею 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
З огляду на вищевикладене, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що здійсненням будівельних робіт на спірній земельній ділянці порушуються права територіальної громади як власника землі на вільне розпорядження та користування нею, оскільки не зважаючи на закінчення строку договору оренди, земельна продовжує використовуватись ФОП Омельчуком В.М. та забудовується останнім.
Доводи апелянта в частині наявності чинної Декларації про початок виконання робіт від 04.09.2013 за №МК315 не приймаються до уваги, оскільки адміністративним судом у справі №400/2759/19 не надавался оцінка законності здійснення ФОП Омельчуком В.М. будівництва спірного об`єкту нерухомості.
Крім того, як зазначалося раніше, ФОП Омельчуком В.М. здійснюється будівництво без отримання права оренди на земельну ділянку, без відповідного документа, який дає право виконувати відповідні будівельні роботи та належно затвердженого проекту.
У зв`язку з вищевикладеним, доводи апелянта в цій частині судовою колегією не приймаються до уваги, а висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог прокурора є обґрунтованим та таким, що відповідає законодавству України та обставинам справи.
Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 (Заява N4909/04) вказано, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У рішенні у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 (Заява N4241/03) Європейським судом зазначено, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Омельчука В.М. на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.03.2019 по справі №915/1237/18 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.03.2019 по справі №915/1237/18 залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявників апеляційних скарг.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Омельчука В.М. на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.03.2019 по справі №915/1237/18 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.03.2019 по справі №915/1237/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 19.11.2020 року.

Головуючий суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош