ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2020 року Справа № 923/763/19

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В., при секретарі судового засідання Фінаровій О.Л., розглянувши справу у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, ,

до: Приватного підприємства "Херсонтеплогенерація", м. Херсон, ,

про стягнення 903854,14 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - адвокат Піун С.П., довіреність № 14-194 від 17.05.2009;

від відповідача - адвокат Ремига М.Л., ордер ХС №122827.

Судове засідання проводиться в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням програми EASYCON та у відповідності до ч.1 статті 222 Господарського процесуального кодексу України здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Обставини справи.

11 вересня 2019 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Херсонської області з позовною заявою про стягнення з Приватного підприємства "Херсонтеплогенерація" заборгованості у розмірі 1180713,12 грн., з якої: 443252, 43 грн. - пеня, 582256,33 грн. - сума інфляційних втрат та 155204,36 грн. - 3% річних. Судові витрати по справі позивач просить суд покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на невиконанням відповідачем зобов`язань за договором № 2540/1617-ТЕ-33 купівлі-продажу природного газу від 11.10.2016, на положення ст.ст. 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України та ст. 193 ГК України.

Ухвалою від 16 вересня 2019 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи № 923/763/19 визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Цією ж ухвалою суд запропонував відповідачу надати відзив на позовну заяву з документальним обґрунтуванням викладених в ньому обставин та заперечення (в разі надходження відповіді на відзив), а позивачу - відповідь на відзив.

15 жовтня 2019 року до суду від відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву.

Судом встановлено, що вказаний відзив подано з пропущенням строку для його подання, також відповідачем не надано обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного процесуального строку для надання відзиву на позовну заяву з зазначенням причин пропуску встановленого строку, а тому відповідно до ст. 118 ГПК України судом залишено без розгляду наданий відповідачем відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 16 жовтня 2019 року суд продовжив строк проведення підготовчого провадження у справі № 923/763/19 на 30 днів та відклав підготовче засідання у справі.

Ухвалою від 26 листопада 2019 року суд задовольнив клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 923/767/19, зупинено провадження у справі № 923/763/19 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/13675/19, яка розглядається Господарським судом міста Києва.

14 серпня 2020 року до Господарського суду Херсонської області від позивача у справі надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, оскільки постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2020 залишено в силі рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі № 910/13675/19, яким відмовлено ПП "Херсонтеплогенерація" у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору № 2540/1617-ТЕ-33 від 11 жовтня 2016 року, укладеного між АТ «НАК «Нафтогаз України» та ПП «Херсонтеплогенерація» на постачання природного газу.

Одночасно позивачем у справі подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, оскільки позивачем здійснено розрахунок позивних вимог про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та штрафних санкцій, відповідно до судової практики Верховного суду.

Ухвалою від 01.09.2020 поновлено провадження у справі № 923/763/19, задоволено заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог та визначено ціну позову у розмірі 903854,14 грн., з якої: 443252,43 грн. - сума пені, 155204,36 грн. - сума 3% річних та 582256,33 грн. - сума інфляційних втрат.

Вказаною ухвалою суд продовжив строк проведення підготовчого провадження у справі № 923/763/19 на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та призначив підготовче засідання у справі на 01.10.2020.

Ухвалою від 01 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у справі № 923/763/19, продовжено строк розгляду справи № 923/763/19 по суті на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.11.2020.

Ухвалою від 05.11.2020 суд відклав розгляд справи по суті на 10.11.2020.

Представник позивача у судовому засіданні 10.11.2020р. позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Щодо усного клопотання відповідача про зменшення розміру пені, просив відмовити, з підстав необґрунтованості.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.11.2020 позовні вимоги визнав, однак заявив усне клопотання, в якому просить суд зменшити заявлену до стягнення суму пені до 1 гривні, оскільки відповідач повністю розрахувався з позивачем за поставлений згідно Договору 2540/1617-ТЕ-33 від 11.10.2016 газ. Також відповідач зазначає, що прострочення платежів мало місце всього на декілька днів від 1 до 10 днів, і це свідчить про те, що господарське правопорушення формально допущене відповідачем є незначним, та таким що не завдало позивачеві будь-яких збитків. Наголошує, що відповідач є невеликим теплопостачальним підприємством і стягнення з нього коштів, які не закладені у складову тарифу є його прямими збитками. Основним видом діяльності відповідача є виробництво теплової енергії, кінцевими споживачами якої є населення міста, медичні, шкільні та дошкільні заклади. Питома вага теплової енергії, спожитої населенням складає 63%, бюджетними установами 35%, госпрозрахунковими організаціями 2%. Враховуючи, що предметом договору 2540/1617-ТЕ-33 від 11.10.2016 є постачання газу для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними організаціями м. Херсон, а також те, що ПП "Херсонтеплогенерація" є соціально орієнтованим підприємством м. Херсона, яке забезпечує централізоване теплопостачання населення, підприємств і установ бюджетної сфери в місті Херсоні, що прострочка з оплати газу за договором виникла через значну заборгованість населення та хронічні затримки бюджетних організацій з оплати послуг постачання теплової енергії, несвоєчасне відшкодування держави різниці в тарифах за надані відповідачем послуги з теплопостачання, а також, несвоєчасне надходження компенсації за поставлену відповідачем теплову енергію громадянам, яким надаються пільги та субсидії і яка, у разі її надходження, негайно перераховувалась на рахунок позивача в якості оплати за отриманий газ за спірним договором, застосування до відповідача штрафних санкцій у стовідсотковому розмірі може призвести до ще більшого погіршення його фінансового становища, а тому позивач просить суд зменшити заявлену до стягнення суму пені до 1 гривні.

У судовому засіданні 10.11.2020 проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представникам сторін про орієнтовний час складення повного рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд -

в с т а н о в и в :

Матеріали справи свідчать, що 11 жовтня 2016 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - постачальник або позивач) і Приватним підприємством "Херсонтеплогенерація" (надалі - споживач або відповідач) був укладений договір № 2540/1617-ТЕ-33 постачання природного газу (надалі - Договір), відповідно до якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Предметом договору є поставка позивачем відповідачу природного газу власного видобутку (природний газ, видобутий на території України та /або імпортований природний газ (за кодом згідно УКТЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України").

Сторонами Договору досягнуто згоди щодо істотних умов договору, визначено предмет договору, ціну договору, порядок та умови проведення розрахунків, термін дії Договору та інші умови.

Відповідно до умов п. 12.1. Договору він набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2016 до 31 березня 2017 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

В подальшому сторонами було укладено додаткові угоди до Договору, а саме: Додаткову угоду № 1 від 23.01.2017 та Додаткову угоду № 2 від 22.02.2017.

Сторонами договору погоджено, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 по 31 березня 2017 (включно) природний газ з урахуванням Додаткової угоди №2 від 22.02.2017 газ обсягом до 1977,995 тис. куб.м. (п.2.1. Договору).

Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ. ( п.3.1. Договору)

Відповідно до п. 3.4. Договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформляється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Пунктом 5.2. Договору встановлено, що ціна за 1000 куб.метрів природного газу за цим договором становить 4942,00 грн. крім податку на додану вартість (ПДВ) -20% . Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5930,40 грн.

Сторонами Договору визначено наступний порядок проведення розрахунків за поставлений газ, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. Договору).

Умовами Договору встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1. цього Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 8.2. Договору).

За твердженням позивача, відповідач здійснював оплату за переданий газ несвоєчасно, з порушенням встановлених умовами договору строків. Оскільки відповідачем було порушено строки проведення розрахунків за поставлений позивачем газ, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог у загальному розмірі 903854,14 грн., з якої: сума пені у розмірі 443252,43 грн., нарахованої на підставі п. 8.2. Договору, сума 3 % річних у розмірі 96040,16 грн. та сума інфляційних втрат в розмірі 364561,55 грн., які нараховані на підставі ст. 625 ЦК України.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами частини 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень частини 1 статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Матеріали справи свідчать, що укладений між позивачем та відповідачем договір за своєю правовою природою є договором поставки

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до положення частини 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На підтвердження належного виконанням зобов`язань за Договором, позивачем надано акти приймання-передачі природного газу за період з жовтеня 2016 по грудень 2016 та з січня 2017 по березень 2017 включно.

Позивачем на підтвердження факту прострочення відповідачем розрахунків за договором, надано сальдо по підприємству та довідку по операціях за Договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Згідно із частинами першою, другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказані інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування за загальним правилом здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Разом з тим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже при нарахуванні інфляційних та річних основними складовими частинами нарахування є сума заборгованості, період заборгованості та розмір процентів та коефіцієнтів, які діють у такий період.

Судом перевірено правильність виконаних позивачем розрахунків 3% річних і інфляційних втрат, та встановлено, що вони є вірними.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 364561,55 грн. та 3% річних у розмірі 96040,16 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Умовами Договору встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно п.6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 8.2. Договору).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем порушено умови розділу 6 Договору щодо своєчасних розрахунків за поставлений товар.

На підставі зазначеного, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 443252,43 грн. пені.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 ЦК України передбачено що в разі, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми пені, суд дійшов висновку про його правильність та відповідність умовам Договору.

Щодо усного клопотання відповідача про зменшення заявленої до стягнення суму пені до 1 гривні, то суд дійшов наступних висновків.

Як було вищевстановлено судом, Приватне підприємство "Херсонтеплогенерація" порушило умови Договору №2540/1617-ТЕ-33 щодо оплати поставленого йому природного газу.

У разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції - господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) (ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013р. №7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018р. у справі №916/65/18, від 03.07.2019р. у справі №917/791/18, від 22.10.2019р. у справі №904/5830/18, від 13.01.2020р. у справі №902/855/18, від 27.01.2020р. у справі №916/469/19, від 04.02.2020р. у справі №918/116/19.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Відповідно до ч.1 ст. 73, ч.ч.1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд звертає увагу на те, що відповідач повністю розрахувався за поставлений згідно Договору № 2540/1617-ТЕ-33 газ.

При цьому, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану та господарської діяльності позивача, докази настання негативних наслідків та понесення позивачем збитків саме в результаті порушення (невиконання) відповідачем умов Договору № 2540/1617-ТЕ-33.

Крім того, суд враховує, що природний газ використовується відповідачем для виробництва теплової енергії, а споживачами послуг з теплопостачання є населення, бюджетні установи та госпрозрахункові організації. ПП "Херсонтеплогенерація" є соціально орієнтованим підприємством м. Херсона, яке забезпечує централізоване теплопостачання населення, підприємств і установ бюджетної сфери в місті Херсоні.

Так, стягнення штрафних санкцій не є основним доходом АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України і не може впливати на його господарську діяльність.

Також, суд зазначає, що в межах розгляду даної справи позивачем вже було застосовано до відповідача таку міру відповідальності, як стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, що в певній мірі компенсує збитки позивача.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Отже, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача з приводу необхідності зменшення пені до 1 грн., з наступних підстав.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Вимагаючи суд зменшити суму пені до 1 грн., відповідач таким чином хоче ототожнити зменшення розміру неустойки з повним звільненням боржника від відповідальності за порушення зобов`язання (стаття 218 Господарського кодексу України), тоді як зі змісту статті 233 Господарського кодексу України, яка регулює зменшення розміру штрафних санкцій, чітко вбачається, що зменшення судом розміру стягуваної пені є проявом обмеження відповідальності боржника, але аж ніяк не звільненням його від відповідальності.

Зменшення розміру пені до 1 гривні фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.02.2020р. по справі №918/116/19.

Разом з цим, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на те, що визначення розміру, на який зменшуються нараховані штрафні санкції, є суб`єктивним правом суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми пені до 10% від суми пені, що була заявлена до стягнення. При цьому, суд вважає, що ним дотримано принцип розумного балансу між інтересами сторін, враховані обставини справи та матеріальний стан як відповідача, так і позивача у даній справі.

Отже, з відповідача підлягає стягненню пеня за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу у розмірі 44325,24 грн. (443252,43 грн. х 10%).

При цьому, суд зазначає, що присуджені до стягнення штрафні санкції є справедливою компенсацією за несвоєчасне виконання зобов`язання, у зв`язку з чим доходить висновку, що зменшення розміру неустойки у цій справі не призвело до нівелювання самого значення пені, як відповідальності за порушення відповідачем зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів позивача у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених Договором) отримання плати за поставлений газ.

Підсумовуючи усе вищевикладене, суд вказує, що стягнення зазначеної позивачем у відповідному позові суми пені в повному обсязі не є співрозмірним із можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання, що враховано судом при винесенні даного рішення.

Водночас, суд зазначає про відсутність можливості зменшення пені до 1 грн. з наведених вище підстав.

Згідно частини третьої статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідач, позовні вимоги належними та доступними засобами доказування не спростував, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Матеріали справи підтверджено, що позивачем при зверненні з позовною заявою сплачено судовий збір платіжним дорученням №7006806 від 24.07.2019 у розмірі 17710,70 грн. З урахуванням поданої позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог, поверненню позивачу з Державного бюджету підлягає судовий збір у розмірі 4152,89 грн.

Згідно ст.ст. 123, 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Херсонтеплогенерація" () на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" () суму пені у розмірі 44325,24 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 364561,55 грн., суму 3% річних у розмірі 96040,16 грн. та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 13557,81 грн.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Повернути Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" () з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 4152,89 грн., сплачений згідно платіжного доручення № 7006806 від 24 липня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 19.11.2020.

Суддя С.В. Нікітенко