УХВАЛА

12 листопада 2020 року

м. Київ

cправа № 922/3628/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Мазуренко М.В.,

та представників

позивача: не з`явились,

відповідача-1: Лопатін В.С., Пацурковська О.М.,

відповідача-2: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ектів Оперейшнс"

на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.06.2020

за заявою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Черемушки-2017" про стягнення витрат на правничу допомогу (вх. №903)

у справі № 922/3628/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ектів Оперейшнс"

до:

1. Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Черемушки-2017";

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Макснет"

про визнання недійсним договору сервітуту та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ектів Оперейшнс" (далі - ТОВ "Ектів Оперейшнс") звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Черемушки-2017" (далі - ОСББ "Черемушки-2017") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Макснет" (далі - ТОВ "Макснет"), в якому просило, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог: 1) визнати недійсним договір сервітуту № 270 (на право користуватися чужим майном) від 07.02.2018, який укладений між ОСББ "Черемушки-2017" та ТОВ "Макснет"; 2) зобов`язати ТОВ "Макснет" демонтувати (прибрати) розміщені у будинку, розташованому за адресою: м. Харків, пр-т Перемоги, 65-Г, корпус 1, телекомунікаційні мережі (комплекс технічних засобів телекомунікацій та споруд, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по радіо, проводових, оптичних чи інших електромагнітних системах між кінцевим обладнанням), технічні засоби телекомунікацій (обладнання, станційні та лінійні споруди, призначені для утворення телекомунікаційних мереж), телемережі (телекомунікаційні мережі загального користування, що призначаються для передавання програм радіо та телебачення, а також інших телекомунікаційних і мультимедійних послуг і можуть інтегруватися з іншими телекомунікаційними мережами загального користування) та інше обладнання, яке розміщено та встановлено без достатніх для цього правових підстав та не у відповідності до діючого законодавства України.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 19.02.2020, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2020, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 02.03.2020, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2020, стягнуто з позивача на користь відповідача-1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 13 000 грн.

Додатковою постановою Східного апеляційного господарського суду від 19.06.2020 (колегія суддів у складі: Пушай В.І. - головуючий, Попков Д.О., Стойка О.В.) задоволено заяву відповідача-1 (вх. № 903) про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі № 922/3628/19 та стягнуто з позивача на користь ОСББ "Черемушки-17" 2 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з додатковою постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСББ "Черемушки-2017" про відшкодуванні витрат на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн. залишити без задоволення. Також у касаційній скарзі її заявник робить заяву щодо можливості подати докази понесених витрат на правничу допомогу протягом 5 днів після ухвалення рішення за касаційною скаргою та зазначає, що розмір витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом касаційної скарги складається з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що при застосуванні норм права судом не взята до уваги постанова пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 та взагалі не враховано висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17; постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17; постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.01.2019 у справі № 906/418/14; постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.01.2020 у справі № 904/10222/17) та відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах - стосовно можливості чи неможливості визнання договорів недійсними у випадку невиконання таких договорі у повному обсязі та у випадку розірвання таких договорів у день їх укладення.

Скаржник стверджує, що: відповідачем-1 копія заяви про подання доказів про розмір судових витрат на професійну правничу допомогу і стягнення витрат з позивача не надсилалась та завчасно для ознайомлення не надавалась, а тому суд не мав прав брати до уваги подані відповідачем докази; відповідач-1 заявив до стягнення 2 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції лише за одне судове засідання, яке розпочалось зі стадії судових дебатів і тривало незначний проміжок часу; витрати на правничу допомогу завищені у 40 разів; сума витрат, заявлена до відшкодування, перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.07.2020 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22.09.2020 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 25.08.2020.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 26.08.2020 від відповідача-1 надійшов відзив на касаційну скаргу, поданий 20.08.2020, у якому він просить останню залишити без задоволення, а оскаржувану додаткову постанову - без змін, посилаючись на правильність зроблених в них висновків та помилковість доводів скаржника. Також у відзиві відповідач-1 вказує, що орієнтовно очікує понести за розгляд касаційної скарги 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, та зазначає, що докази понесення таких витрат будуть надані протягом 5-ти денного строку з дня ухвалення рішення.

Ухвалою від 22.09.2020 розгляд касаційної скарги відкладено на 22.10.2020.

У судовому засіданні 22.10.2020 оголошувалась перерва до 12.11.2020.

Заслухавши доповідь головуючого судді та пояснення представників відповідача-1, переглянувши в касаційному порядку додаткову постанову апеляційного господарського суду, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про закриття провадження, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 300 ГПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Отже, з`ясування наявності права скаржника на касаційний перегляд судових рішень з підстав, наведених у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, перебуває в залежності від встановлення сукупності таких складових елементів (критеріїв) як подібність предмета спору (заявлених вимог), підстав позову (вимог), змісту позовних вимог та встановлених судами фактичних обставин, а також наявності однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин.

В обґрунтування підстав для відкриття касаційного провадження ТОВ "Ектів Оперейшнс" посилалось на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а саме: постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17; постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17; постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.01.2019 у справі № 906/418/14; постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.01.2020 у справі № 904/10222/17) та на п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах - стосовно можливості чи неможливості визнання договорів недійсними у випадку невиконання таких договорі у повному обсязі та у випадку розірвання таких договорів у день їх укладення).

В свою чергу, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 прийнята у справі, відносини у якій не є подібними тим, що склалися у справі № 922/3628/19. У справі № 905/1227/17 досліджувалися обставини, пов`язані з реальним виконанням договору: використанням нежитлових приміщень стороною договору протягом тривалого часу (з 2011 по 2017 рік, що випливає з п. 22 та 24 постанови ВП ВС) та повернення з оренди нежитлових приміщень, у справі № 922/3628/19 договір відповідачами не виконувався.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17 суди попередніх інстанцій закрили провадження у справі в частині визнання недійсним договору внаслідок відсутності предмета спору на тій підставі, що строк дії оспорюваного договору закінчився 31.12.2017, а зобов`язання не може бути припинено на майбутнє. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на свій висновок, викладений у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, судові рішення в частині закриття провадження у справі скасувала, а справу в цій частині направила до суду першої інстанції для продовження розгляду, що не свідчить про остаточне вирішення спору. Тобто питання про визнання недійсними договорів не було вирішено у цій справі.

Так само і у постанові від 31.01.2019 у справі № 906/418/14 Касаційний господарський суду у складі Верховного Суду скасував постанову суду апеляційної інстанції, якою залишено без змін ухвалу місцевого господарського суду про закриття провадження у справі в частині визнання недійсним договору оренди землі, та з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, направив справу на розгляд суду першої інстанції.

В свою чергу, у постанові від 14.01.2020 у справі № 904/10222/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, залишаючи без змін рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів про задоволення позову в частині визнання недійсними договорів оренди земель водного фонду зазначив, що: "за змістом оскаржуваної постанови апеляційний суд перевірив доводи ТОВ "Лан", викладені в апеляційній скарзі, щодо відсутності порушеного права позивача та дійшов обґрунтованого висновку про їх безпідставність з огляду на те, що внаслідок прийняття оскаржуваного розпорядження, яке суперечить вимогам законодавства, порушено інтереси держави в особі Дніпропетровської ОДА у сфері використання та охорони земель. Відповідно до статті 124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу. З матеріалів справи не вбачається та судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які б у розумінні наведених норм звільняли відповідний уповноважений орган від обов`язку щодо проведення земельних торгів стосовно спірної земельної ділянки, адже, ТОВ "Лан" не відноситься до кола суб`єктів, для яких встановлюються неконкурентні засади набуття права оренди, а спірні земельні ділянки ніколи не відносились до вичерпного переліку земельних ділянок, які не підлягають продажу або прав на них на конкурентних засадах (земельних торгах), наведеного у статті 134 Земельного кодексу України, чого не заперечує і ТОВ "Лан". Недотримання зазначеної процедури є порушенням чинного законодавства під час укладання договорів оренди земельних ділянок водного фонду від 23.09.2010."

Постанова пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 взагалі не є підставою для відкриття провадження та стосується питань визнання правочинів (господарських договорів) недійсними.

Верховний Суд зауважує, що судові рішенні Верховного Суду, на які скаржник посилався як на підставу відкриття провадження у справі, не стосуються питання вирішення розподілу судових витрат та свідчать про необґрунтованість касаційної скарги.

Посилання на постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.12.2019 не містять номерів справ, у яких прийняті відповідні судові рішення, а тому колегією суддів не розглядаються. В свою чергу положення ГПК України (в редакції, чинній з 08.02.2020) покладають обов`язок з визначення та доведення того, якого висновку Верховного Суду не було враховано при прийнятті оскаржуваного рішення, саме на скаржника, що, з урахуванням положень ст. 290 ГПК України, зобов`язує останнього, а не Суд, у скарзі повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми. При цьому Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які не були враховані судами попередніх інстанцій, і які сам заявник скарги не викладав у тексті касаційної скарги.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у більшій мірі доводи касаційної скарги та посилання на висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18, зводяться до незгоди з наданою оцінкою судами доказів понесення відповідачем-1 витрат на професійну правничу допомогу, однак перевірка доводів позивача щодо його незгоди з такою сумою витрат перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки останній згідно з ч. 2 ст. 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що правовідносини у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення в яких посилався скаржник, обґрунтовуючи підстави для відкриття касаційного оскарження, не є подібними з викладеного вище.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Суд нагадує, що вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним.

Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine").

Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п. 31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція, викладена в ухвалі ОП КГС від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.

Стосовно посилань скаржника на те, що копія заяви про подання доказів про розмір судових витрат на професійну правничу допомогу і стягнення витрат з позивача з відповідними додатками йому не надсилались та завчасно для ознайомлення не надавались, то як вбачається з матеріалів справи, вказані доводи спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

Хоча поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення,

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Керуючись ст.ст. 234, 235, 287, 296, 326 ГПК України, Верховний Суд, -

У Х В А Л И В :

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ектів Оперейшнс" на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.06.2020 у справі № 922/3628/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.