номер провадження справи 27/126/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2020 Справа № 908/2147/20

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової С.С. при секретарі судового засіданні Шолоховій С.В., розглянувши матеріали справи

За позовом: Фізичної особи-підприємця Прокопенко Вікторії Костянтинівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер юридичної особи НОМЕР_1 )

до відповідача Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 206, ідентифікаційний номер юридичної особи 37573068)

про стягнення 31231 грн. 86 коп.

за участю

представника позивача: Сідельникова О.Л., ордер АР № 1028635 від 16.11.2020

представник відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

20.08.2020 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Прокопенко Вікторії Костянтинівни про стягнення з Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради 21544 грн. 20 коп. - інфляційних нарахувань, 9687 грн. 67 коп. - 3 % річних.

Відповідно до витягу з протоколу розподілу судової справи між суддями від 20.08.2020 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/2147/20 та визначено до розгляду судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 25.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/2147/20, присвоєно справі номер провадження 27/126/20.

Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження на 16.09.2020.

За приписами ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Від відповідача 15.09.2020 надійшов письмовий відзив на позовну заяву (вих. № 102/02-03 від 14.09.2020), просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши, що заявлені до стягнення суми 3 % річних та втрат від інфляції є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами.

Ухвалою суду від 16.09.2020, відповідно до ст. 216 ГПК України розгляд справи відкладено на 05.10.2020.

Ухвалою суду від 05.10.2020, продовжено строк розгляду справи № 908/2147/20 відповідно до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, розгляд справи відкладено на 05.11.2020.

20.10.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 20669/08-08/20), відповідно до якої він зазначив, що твердження відповідача є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та просив суд позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 05.11.2020 судове засідання відкладено на 16.11.2020.

У судовому засіданні 16.11.2020 справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача в судовому засіданні 16.11.2020 підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 16.11.2020 не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, судом були вжиті достатні заходи для повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи № 908/2147/20.

З урахуванням викладеного, суд вирішив за доцільне розглянути справу по суті за наявними матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті, за відсутністю представника відповідача.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази, суд

УСТАНОВИВ:

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 1 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який право чин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань.

У відповідності до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність здійснюється суб`єктами господарювання, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Як зазначає позивач та встановлено рішенням Господарського суду Запорізької області у справі № 908/6289/15, 30.05.2003 між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Запорізькій області (Орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем Прокопенко Вікторією Костянтинівною (Орендар) було укладено Договір №1000 оренди державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі ВАТ "Запоріжхліб", відповідно до п.п. 1.1, 1.4 вказаного Договору, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, 26, яке знаходиться на балансі ВАТ "Запоріжхліб", та не увійшло до його статутного фонду, а саме: нежитлове приміщення вбудоване в перший поверх 9-ти поверхового будинку гуртожитку, загальною площею 133, 7 кв.м (літера А-9 з № 2 по № 13 та № 154), відповідно до викопіровки з технічного стану паспорту приміщення (додаток №3) Технічна характеристика приміщення на момент укладання договору та його місце розташування відображені у експертній оцінці об`єкту оренди, виконаній фірмами "БКІ" та "Бізнес партнер" на 30 04.2003.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що вступ орендаря у користування майном наступає одночасно з підписанням сторонами договору та акту прийому-передачі вказаного майна.

Пунктом 10.1 Договору визначено, що цей договір укладений з 30.05.2003 по 30.05.2006 строком на три роки.

30.05.2003 сторонами було підписано акт прийому-передачі орендованого майна.

Додатковими угодами № 1 від 01.10.2003, № 2 від 28.01.2004, № 3 від 30.06.2004, № 4 від 01.07.2004, № 6 від 15.05.2007, № 7 від 01.06.2007, № 10 від 08.04.2010 неодноразово змінювались орендодавці, балансоутримувач майна, розмір орендної плати, площа приміщення, призначення приміщення.

Додатковими угодами № 5 від 01.06.2006 до договору строк дії договору було продовжено до 24.05.2009, № 8 від 17.04.2009 - до 30.06.2009, № 9 від 25.06.2009 - до 31.12.2009.

Додатковою угодою № 1 від 01.10.2003 до договору оренди змінено орендодавця на Управління житлового господарства Запорізької міської ради, а балансоутримувачем майна визначено КП "Ремонтно-експлуатаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків".

Додатковою угодою № 11 від 01.06.2011 (з протоколом розбіжностей) до договору змінено орендодавця з Управління житлового господарства Запорізької міської ради на Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради. Термін дії договору оренди № 1000 від 30.05.2003 продовжено до 25.11.2016.

Відповідно до п. 2 рішення № 6 від 25.07.2012 Запорізької міської ради Міське комунальне підприємство "ОСНОВАНІЄ" є повним правонаступником КП "Ремонтно- експлуатаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків".

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.02.2016 у справі №908/6289/15 за позовом Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Міського комунального підприємства "ОСНОВАНІЄ" до Фізичної особи - підприємця Прокопенко Вікторії Костянтинівни про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 22941,04 грн., розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 30.05.2003 № 1000 та зобов`язання вчинити певні дії. Вказане судове рішення набрало законної сили.

Рішенням Господарського суду Запорізької області у справі № 908/6289/15 розірвано договір оренди нежитлового приміщення від 30.05.2003 №1000, укладений між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Фізичною особою - підприємцем Прокопенко Вікторією Костянтинівною. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Прокопенко Вікторії Костянтинівни заборгованість з орендної плати у розмірі 10 941,04 грн. Зобов`язано Фізичну особу-підприємця Прокопенко Вікторію Костянтинівну звільнити нежитлове приміщення площею 143,76 кв.м., яке розташоване на першому поверсі 9-ти поверхового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, 26 шляхом виселення на користь Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради.

11.03.2016 на виконання вказаного судового рішення у справі № 908/6289/15, яке набрало законної сили, видано відповідні накази.

Позивач вказав на те, що саме з моменту розірвання договору оренди позивач, згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 918/117/18 від 16.11.2018 - отримав право на відшкодування орендодавцем вартості здійснених поліпшень орендованого майна, однак Орендодавець свого зобов`язання щодо відшкодування вартості невід`ємних поліпшень не виконав в результаті чого Орендар вимушений був звертатись до суду з позовом про відшкодування вартості невід`ємних поліпшень (справа № 908/2756/18).

Також позивач зазначив, що у справі № 908/2756/18 судом встановлено, що розмір витрат на поліпшення орендованих приміщень, які Орендодавець повинен компенсувати Орендарю, в межах збільшення в результаті проведених поліпшень вартості орендованого майна становить 107 506,00 грн., а отже саме ця сума підлягала відшкодуванню. Вказане рішення набуло законної сили відповідно до ГПК України, а отже цей факт є звільненим від доказування.

Позивач послався на те, що в зв`язку з тим, що рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повному виконання зобов`язань.

Вказане вище стало підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача 9687 грн. 66 коп. 3 % річних та 21544 грн. 20 коп. втрат від інфляції.

За приписами ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною 4 ст. 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.11.2019 у справі № 908/2756/18, на яке посилається позивач, як на підставу своїх вимог щодо встановлення в даному рішенні обставин щодо витрат на поліпшення орендованих приміщень, які відповідач у даній справі повинен компенсувати відповідачу у даній справі, в межах збільшення в результаті проведених поліпшень вартості орендованого майна в розмірі 107 506 грн. відмовлено Фізичній особі-підприємцю Прокопенко В.К. в задоволенні позову.

Судом вбачається, що Господарським судом Запорізької області у справі № 908/2756/18 досліджувалось питання розміру можливого відшкодування вартості поліпшень орендованого майна, про що зазначено в мотивувальній частині рішення від 20.11.2019 № 908/2756/18. Однак, в резолютивній частині зазначеного рішення суду не зазначено жодного обов`язку Департаменту щодо відшкодування коштів ФОП Прокопенко В.К., з наведеного вбачається, що у відповідача зобов`язання перед позивачем щодо сплати коштів за витрати на поліпшення орендованих приміщень були відсутні.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що рішенням Господарського суду Запорізької області у справі № 908/2756/18, в задоволенні позовних вимог ФОП Прокопенко відмовлено в повному обсязі, відповідно у відповідача відсутні грошові зобов`язання перед позивачем.

В зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми інфляційних втрат в розмірі 21544,20 грн. та 3% річних в розмірі 9687,66 грн. є необґрунтованими та безпідставними.

Посилання позивача на висновки Верховного Суду у справі № 918/117/18 є безпідставними, оскільки вони стосуються питання невиконання рішення господарського суду про стягнення коштів, що не є аналогічною справою.

За таких обставин, вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 73, 77 ГПК України).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

В порядку ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 42, 123, 129, 233, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Прокопенко Вікторії Костянтинівни до Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради відмовити.

Рішення оформлено та підписано 20.11.2020.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя С.С. Дроздова