ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2020 справа № 914/1446/19

Позивач-1: Львівська обласна організація Національної спілки художників України (79000, м.Львів, вул.Коперніка, 17; ідент.код 02916619),

Позивач-2: Український національний комітет Міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць (04071, м.Київ, Андріївський узвіз, 5/31; адреса для листування: 79025, м.Львів, вул. Машиністів, 15/1; ідент.код 20051927),

Відповідач-1: Виконавчий комітет Львівської міської ради (79006, м.Львів, Площа Ринок, 1; ідент.код 26256622),

Відповідач-2: Львівська міська рада (79006, м.Львів, Площа Ринок,1; ідент.код 04055896),

Відповідач-3: Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості (79018, м.Львів, вул.Героїв УПА, 72; ідент.код 33252934), -

Третя особа-1 (на стороні Позивачів), що не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору: Кабінет Міністрів України (01008, м.Київ, вул. Грушевського, 12/2; ідент.код 00019442),

Третя особа-2 (на стороні Позивачів), що не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору: Виконавчий комітет Львівської обласної ради (79008, м.Львів, вул.Винниченка, 18; ідент.код 22340506),

Третя особа-3 (на стороні Позивачів), що не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору: Міністерство культури та інформаційної політики (01008, м.Київ, вул.Михайла Грушевського, 12/2; 01030, м.Київ, вул. Івана Франка, 16; ідент.код 43220275),

Третя особа-4 (на стороні Відповідачів-1 та -2), що не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору: Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради (79008, м.Львів, вул.Валова, 20; ідент.код 26256659),

Третя особа-5 (на стороні Позивачів), що не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору: Львівська обласна державна адміністрація (79008, м.Львів, вул.Винниченка, 18; ідент.код 00022562), -

про визнання незаконними (недійсними) та скасування Рішень, Ухвали і Державного акту на право власності.

Суддя: Стороженко О.Ф.

Секретар: Мазуркевич М.Р.

Представники:

Позивача-1: Яцишин А.В. Довіреність №1 від 03.01.2020;

Позивача-2: Яцишин А.В. Ордер ЛВ №111685 від 28.05.2019;

Відповідача-1: Кубай Ю.Г. Довіреність №2901/вих-49 від 21.01.2020;

Відповідача-2: Кубай Ю.Г. Довіреність №2901-вих-50 від 21.01.2020;

Відповідача-3: Ступінський Я.В. Довіреність №02-09/19 від 02.09.2019;

Третьої особи-1: Ган П.Х. Витяг з ЄДР ЮО, ФОП та ГФ;

Третьої особи-2: не прибув;

Третьої особи-3: не прибув;

Третьої особи-4: не прибув;

Третьої особи-5: Махник А.І. Довіреність №5/9-206/0/2-20/1-2 від 11.01.2020.

Процесуальні дії вчинено Судом у приміщенні Господарського суду Львівської області: зал судового засідання №11.

Суд встановив:

Львівською обласною організацією Національної спілки художників України (Позивач-1) та Українським національним комітетом міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць (Позивач-2) подано Позовну заяву з вимогами:

-визнати незаконною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради №831 від 23.11.2000 Про надання дозволу ВАТ Львівнафтопродукт на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові;

-визнати незаконним та скасувати Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001 Про затвердження проекту відведення та надання у довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ Львівнафтопродукт для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9;

-визнати незаконним та скасувати Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 386 від 03.08.2001 Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові в частині продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ Львівнафтопродукт;

-виключити з Додатку № 1 до Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 386 від 03.08.2001 Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові пункт № 5;

-визнати недійсним та скасувати Державний акт серії Я А № 422460 від 04.04.2005 на право власності на земельну ділянку на пл. Міцкевича, 9 у м.Львові.

Позивачами підставами позову, зокрема, зазначено:

-Постановою Ради Міністрів УРСР №297 від 12.06.1975 створено Державний історико-архітектурний заповідник в межах давньоруської та середньовічної частини міста Львова і підпорядковано його Львівському облвиконкому,а методичне керівництво справою охорони, реставрації та використання пам`ятників архітектури, археології і мистецтва, що знаходяться на території Заповідника,покладено було на Держбуд УРСР і Міністерство культури УРСР;

-на виконання Указу Президента України від 02.07.1997 «Про збереження історичної забудови в центральній частині м. Львова», Кабінетом Міністрів України 15.11.1997 прийнято Постанову № 1266 «Про комплексну програму збереження історичної забудови м. Львова»,якою уповноважено Львівську обласну державну адміністрацію та Виконавчий комітет Львівської міської ради реалізовувати вказану Програму, у зв`язку з чим до ЮНЕСКО подано матеріали для внесення історичного центру міста Львова до Списку Всесвітньої спадщини в межах, визначених Постановою Ради Міністрів УРСР №297 від 12.06.1975;

-на 22-й конференції Комітету Світової спадщини ЮНЕСКО (Кіото) у 1998 році історичний центр Львова внесено до Списку Світової спадщини ЮНЕСКО;

-відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №878 від 26.07.2001«Про затвердження Списку історичних населених місць України», з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць України, на виконання вимог статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», затверджено Список історичних населених місць України, до якого включено місто Львів, та зобов`язано Державний комітет будівництва, архітектури та житлової політики разом з обласними державними адміністраціями затвердити науково-проектну документацію з визначення меж історичних ареалів населених місць, включених до зазначеного Списку;

-зі змісту Постанови Кабінету Міністрів України №1761 від 27.12.2001 «Про занесення пам`яток історії, монументального мистецтва та археології національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток»(яка втратила чинність тільки у 2009 році, тобто була чинною на момент прийняття Міською радою оскаржуваних Ухвал №2241 від 14.04.2005, № 885 від 24.05.2007 та № 1003 від 05.07.2007) вбачається, що до Державного реєстру нерухомих пам`яток України Державний історико-архітектурний заповідник у м. Львові занесений як пам`ятка історії, монументального мистецтва та археології національного значення;

-Законом України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції, чинній на момент прийняття Кабміном України Постанови № 1761 від 27.12.2001 та на момент прийняття Міською радою оскаржуваних Ухвали) врегульовані правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері: охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини в суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і прийдешніх поколінь;

-об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України,охороняються Державою;

-статтею 33 Закону передбачено, що ансамблі і комплекси пам`яток, які становлять виняткову антропологічну, археологічну, естетичну, етнографічну, історичну,мистецьку, наукову чи художню цінність, можуть бути оголошені рішеннями Кабінету Міністрів України державними історико-культурними (історико - архітектурними,архітектурно-історичними, історико - меморіальними, історико-археологічними, історико- етнографічними) заповідниками чи музеями-заповідниками, охорона яких здійснюється відповідно до цього Закону та інших законів;

-території пам`яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної документації (частина 1 статті 34 вказаного Закону);

-межі історичного ареалу міста Львова визначено Рішенням Львівської міської ради №1311 від 09.12.2005 «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова»;

-Додатком № 1 до вказаного Рішення Виконкому, графічно зображено межі історичного ареалу м. Львова та межі території історичної забудови, внесеної до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО;

-у межах історичного ареалу м. Львова, внесеного до всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, знаходиться пам`ятка культури національного значення - житловий будинок,1839 р. (фундаменти колишнього будинку), на пл. Міцкевича, 9 (охоронний № 1326);

-збережені приміщення та фундаменти окремої будівлі - пам`ятки історії та культури (Підприємства громадської організації «Львівський художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації Національної спілки художників України, що знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9) перебувають у Державному реєстрі пам`яток культурної спадщини національного значення під охоронним номером 1326, а Постановами Ради Міністрів УРСР №970 від 24.08.1963 і №442 від 06.09.1979, даний нерухомий об`єкт включено у Список пам`ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною Держави (під охоронним номером 1326);

-у 2005 році Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради та Львівською обласною організацією Національної спілки художників України укладено Охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини - Житловий будинок,1839 р. (фундаменти колишнього будинку); пл. Міцкевича, 9 (охоронний № 1326);

-відповідно до ст. 11 Конституції України, Держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України;

-згідно з умовами Охоронного договору, Позивач зобов`язаний вчиняти усі необхідні дії з приводу недопущення руйнування та збереження вказаної пам`ятки;

-відповідно до Статуту Львівської обласної організації Національної спілки художників України, основною метою Спілки є захист професійних і соціальних інтересів членів Спілки;

-Міжнародна рада з питань пам`яток і визначних місць (IКOMOС)створена у 1965 році як неурядова громадська організація, відіграє провідну роль у світовій пам`яткоохоронній діяльності і зосереджує свою діяльність на вивченні та пропаганді світової культурної спадщини, сприяє охороні й використанню пам`яток шляхом вивчення та поширення досягнень охоронно-реставраційної науки і практики,розвиває співробітництво в розробці пам`яткоохоронних технологій, допомагає в підготовці кадрів охорони і реставрації об`єктів культурної спадщини;

-Міжнародна рада з охорони пам`яток та історичних місць (ІКОМОС) міжнародна асоціація професіоналів, метою діяльності якої є збереження та захист культурної спадщини в усьому світі, і базує свою діяльність на принципах, закріплених 1964 року Міжнародною хартією зі збереження та відродження пам`яток та історичних місць (Венеційська хартія);

-ідея, покладена в основу ІКОМОС, сформульована Афінською нарадою з питань відновлення історичних будівель (1931), організованою Міжнародною музейною радою (Афінська хартія 1931 ввела поняття міжнаціональної спадщини);

-II Нарада архітекторів і спеціалістів з історичних будівель відбулась у 1964 році у Венеції і узгодила 13 резолюцій;перша створювала Міжнародну хартію зі збереження та відновлення пам`яток та історичних місць (Венеційська хартія); друга,запропонована ЮНЕСКО, створила ІКОМОС для опікування цією Хартією;

-Український національний комітет Міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць збирає та вивчає принципи і технології охорони, реставрації та використання пам`яток, ансамблів і визначних місць; сприяє впровадженню в життя відповідних міжнародних рекомендацій; інформує міжнародну громадськість про стан справ в Україні з вивчення, охорони і використання історико-культурної спадщини та про методи реставрації і консервації пам`яток, сприяє державному контролю за станом охорони і використання пам`яток культури, їх реставрації та досліджень;

-провідна роль ІКОМОС у пам`яткоохоронній сфері України закріплена в національному законодавстві, зокрема: статті 49 Закону України «Про охорону культурної спадщини», яка (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) визначала, що «подання про внесення пам`яток до Списку всесвітньої спадщини здійснює Кабінет Міністрів України за рекомендацією центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини та Українського національного комітету Міжнародної ради з питань пам`яток та визначних місць (ІКОМОС)»;

-відповідно до п. 2.1 Статуту Позивача-2, основною метою Комітету є сприяння охороні, реставрації та використанню пам`яток, ансамблів і визначних місць та захисту законних соціальних, економічних, творчих, національно-культурних та інших спільних інтересів своїх членів.

-згідно з п. 2.3 Статуту Позивача-2, для виконання своїх завдань Комітет в установленому законом порядку: представляє і захищає свої законні інтереси та інтереси своїх членів у державних та громадських органах;

-оскаржувані Рішення та Державний акт є такими, що порушують законні права та інтереси Позивачів, зокрема, право на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів,що становлять культурну цінність; право на розвиток національних культурних традицій, право на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, розвиток національних культурних традицій, збереження життєвого середовища в місцях їх історичного і сучасного розселення з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб;

-статтею 54 Конституції України чітко передбачено, що Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність;

-нормою ч. 1 ст. 21 ЦК України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси;

-здійснюючи свій обов`язок щодо збереження пам`ятки культурної спадщини, розташованої на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові, Позивачам (Львівській обласній організації Національної спілки художників України та Міжнародній раді з питань пам`яток і визначних місць) стало відомо про існування оскаржуваних Рішень органу місцевого самоврядування, що порушують публічний порядок;

-Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 та №386 в частині, що стосується продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ «Львівнафтопродукт», прийняті усупереч нормам чинного законодавства та порушують публічний порядок, а також грубо порушують права та інтереси Позивача і загрожують повному знищенню пам`ятки культури національного значення, що знаходиться на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові;

-згідно з Рішенням Виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів №345 від 20.07.1982 «Про створення Будинку художника в м. Львові»,було вирішено створити у м. Львові Будинок художника з розміщенням в ньому служб відділення Спілки художників УРСР та Художнього фонду (з виставочними залами та дитячою художньою школою) в приміщенні будинку на пл. Міцкевича, 9 (загальною площею 3000 кв.м.);

-також, згідно з п.п. 2.1, 2.2 Рішення Виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів № 345, Виконком Львівської міської ради народних депутатів було зобов`язано провести відселення мешканців, що проживають у будинку на пл. Міцкевича, 9, за рахунок лімітів на житлове будівництво Спілки художників УРСР (також необхідно було виділити рівноцінне приміщення під перукарню);

-відселення мешканців із вказаного будинку відбулось та житлові приміщення були переведені у нежитлові і зняті з балансу, що підтверджують: Рішення Виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 14.09.1982 №509; Накладна № 1 від 10.04.1984; Акти передачі жилої площі від 25.07.1984, 08.08.1984, 04.10.1985, Рішення Виконкому Львівської обласної ради народних депутатів №92 від 21.03.1989 «Про переведення жилих будинків в нежилі,зняття будівель з балансу житлових організацій та затвердження рішень міськрайвиконкомів про знесення будинків»; Акт від 10.04.1989;

-вказаними документами чітко встановлено, що відселення відбувалось за рахунок грошових коштів Позивача; крім того, Позивач ніс витрати на утримання будинку на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові, а також витрати на укріплення конструкцій і фундаментів будинку;

-Львівська обласна організація Національної спілки художників України є правонаступником усієї сукупності прав та обов`язків Львівської обласної організації Спілки художників України;

-Національна спілка художників України є правонаступником усієї сукупності прав та обов`язків Спілки художників України, яка зареєстрована Мінюстом 17.12.1991 (перереєстрована 12.11.1992), та яка стала правонаступником Спілки художників СРСР, її республіканської організації СХ УРСР;

-Реєстраційне посвідчення Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 15 червня 1989 року видано Львівському художньо-виробничому комбінату на підставі вказаного Рішення Виконкому № 92;

-згідно з Актом приймання-передачі Підприємства від 22 квітня 1991 року, Художнім фондом УРСР передано Львівський художньо-виробничий комбінат Львівській організації Спілки художників УРСР;

-на підставі Реєстраційного посвідчення Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 16 липня 1992 року № 2024, право власності на буд. № 9 на пл. Міцкевича зареєстровано за Львівською спілкою художників;

-таким чином, Виконком Львівської міської ради у 1989 році передав будинок на пл.Міцкевича, 9 у м. Львові Художньо-виробничому комбінату на праві повного господарського відання;даний факт встановлено судовим рішенням у справі № 3/41 від 23 лютого 1993 року (за позовом Прокурора Львівської області в інтересах ДКП «Жень-Шень» до відповідачів: Львівської Спілки художників, Львівського художньо-виробничого комбінату; третіх осіб: Львівський міськвиконком, ПП фірма «Галтекс» про визнання недійсним Договору оренди між ХВК і «Галтексом» і спонукання Львівського міськвиконкому до укладення договору оренди з ДКП «Жень-Шень»), яким встановлено, що Виконком Львівської міськради, як власник, в межах своїх повноважень, розпорядився будинком № 9 на пл. Міцкевича ще у 1989 році, а потім передав його на баланс ХВК;

-Будинок № 9 Міськвиконкомом було передано на баланс ХВК на підставі Рішень Облвиконкому № 345 і № 92 та, згідно зі ст. 10 Закону України «Про підприємства», належить йому на праві повного господарського відання;

-факт перебування будинку на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові у загальнодержавній власності встановлено Рішенням Арбітражного суду Львівської області від 06 вересня1994 року у справі № 3/390 (за позовом Львівського художньо-виробничого комбінату Спілки художників до Львівського державно-комунального підприємства «Жень-Шень» про виселення),у якому зазначається, що Художньо-виробничий комбінат не є власником цього будинку, а має право повного господарського відання (оперативного управління) державним майном;

-даними судовими рішеннями встановлено факт перебування будинку на пл.Міцкевича, 9 у м. Львові у загальнодержавній власності;

-про відсутність будинку на пл.Міцкевича, 9 у комунальній власності вбачається також із Листа № 26/2-642 від 26 грудня 1994 року Управління комунального майна м. Львова;

-відповідно до статей 1, 2 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною Держави; право власності на землю гарантується; використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі;

-Главою 2 Земельного кодексу передбачено повноваження Верховної Ради України та органів місцевого самоврядування в галузі земельних відносин і статтею 12 встановлено, що до повноважень сільських,селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу;

-до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин, зокрема, належать: розпорядження землями державної власності в межах, визначених Земельним Кодексом; реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону (стаття 13 ЗК України);

-статтею 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі історико-культурного призначення;

-за приписами статей 53, 54 Земельного кодексу України, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані: історико-культурні заповідники, музеї-заповідники, меморіальні парки,меморіальні (цивільні та військові) кладовища, могили, історичні або меморіальні садиби,будинки, споруди і пам`ятні місця, пов`язані з історичними подіями, городища, архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів, споруди цивільної,промислової, військової, культової архітектури, народного зодчества, садово-паркові комплекси, фонова забудова;

-землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній,комунальній та приватній власності;

-навколо історико-культурних заповідників, меморіальних парків, давніх поховань, архітектурних ансамблів і комплексів встановлюються охоронні зони з забороною діяльності, яка шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання цих земель; порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом;

-право державної власності на землю набувається і реалізується Державою в особі Кабінету Міністрів України, обласних, міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону;

-до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі під історико-культурними об`єктами, що мають національне та загальнодержавне значення;

-територія ансамблю історичного центру Львова складається зі 120 га давньоруської і середньовічної частини міста Львова та території собору св. Юра на Святоюрській горі, при цьому пам`ятки у центральній частині м. Львова мають статус пам`яток національного і місцевого значення;

-статтею 150 Земельного кодексу України передбачено, що до особливо цінних земель відносяться, зокрема, землі історико-культурного призначення;

-земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів,осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України;

-приміщення та фундаменти окремої будівлі - пам`ятки історії та культури (Підприємства громадської організації «Львівський художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації Національної спілки художників України, що знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9) перебувають у Державному реєстрі пам`яток культурної спадщини національного значення під охоронним номером 1326, а Постановами Ради Міністрів УРСР №970 від 24.08.1963 та №442 від 06.09.1979 даний нерухомий об`єкт включено у Список пам`ятників архітектури Української РСР,що перебувають під охороною Держави (під охоронним номером 1326);

-відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені (без зміни її цільового призначення) в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача);

-таку ж норму містить і ст. 120 ЗК України, а саме: у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти; до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені,без зміни її цільового призначення;

-статтею 121 Земельного кодексу України визначені норми безоплатної передачі земельних ділянок у власність, зокрема необхідних для обслуговування об`єктів нерухомості;

-отже, ділянка на пл. Міцкевича, 9 є приналежністю до об`єкту нерухомого майна за цією ж адресою, як така, що необхідна для його обслуговування;

-таким чином,беручи до уваги Постанови Ради Міністрів Української РСР №970 від 24.08.1963 та №442 від 06.09.1979, вона також перебуває в реєстрі пам`яток національного значення;

-також, відповідно до абз. 2 ч. З ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у випадках, визначених цією частиною, за відсутності плану зонування або детального плану території не допускається, якщо земельна ділянка віднесена до категорії земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, рекреаційного призначення (крім земель для дачного будівництва), лісогосподарського призначення;

-до таких висновків прийшов Вищий господарський суд України у Постанові від 30.07.2013 у справі № 5015/5589/11 (за позовом Об`єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу, Представництва Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Гадянського Союзу, Єврейської релігійної громади «Турей Загав» («Золота Роза») до Львівської міської ради; треті особи: Кабінет Міністрів України, Міністерство культури України,Львівська обласна рада, Управління охорони культурної спадщини Львівської обласної державної адміністрації, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські Інвестиційні Системи», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Головне управління Держземагенства у Львівській області) про визнання недійсними Ухвал;

-крім того, відповідно до п. 1 Положення про Міністерство культури України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011, Міністерство культури України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади щодо формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини;

-до завдань Міністерства культури України, відповідно до Положення, зокрема відноситься: погодження проектів відведення земельних ділянок, питання щодо зміни власника земельної ділянки (землекористувача) у межах території, на якій розташовані пам`ятки, та в їх охоронних зонах, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць; участь у межах своєї компетенції у здійсненні державного контролю за використанням земель історико-культурного призначення;

-таким чином, Виконавчий комітет Львівської міської ради, здійснюючи відчуження земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ «Львівнафтопродукт», фактично розпорядилось майном, що перебуває у державній власності, без погоджень Кабінету Міністрів України та Міністерства культури України, тим самим порушивши процедуру розпорядження такими ділянками та втрутившись і перейнявши на себе повноваження вказаних органів виконавчої влади;

-Львівська обласна організація Національної спілки художників України зверталась із подібним позовом до Галицького районного суду м. Львова за правилами адміністративного судочинства, проте провадження у справах №№462/10997/14-а, 876/6184/17, 2а-267/2011 закрито, так як спори не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Також, Позивачами подано Відповідь на Відзиви Відповідачів та, зокрема, зазначено:

- у Позовній заяві чітко вказано про те, що у 2005 році Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради та Львівською обласною організацією Національної спілки художників України було укладено Охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини - Житловий будинок, 1839 р. (фундаменти колишнього будинку); пл. Міцкевича, 9 (охоронний № 1326), який є дійсним;

- статтею 204 ЦК України чітко визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним;

- Український ІКОМОС сприяє державному контролю за станом охорони і використання пам`яток культури, їх реставрації та досліджень;

- провідна роль ІКОМОС у пам`яткоохоронній сфері України закріплена в національному законодавстві, зокрема статті 49 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції, що була чинна на момент прийняття оскаржуваного Рішення);

- оскаржувані Рішення та Державний акт є такими, що порушують законні права та інтереси Позивачів, зокрема: право на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність; право на розвиток національних культурних традицій; право на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, розвиток національних культурних традицій, збереження життєвого середовища в місцях їх історичного і сучасного розселення з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб;

- відповідно до ст. 11 Конституції України, Держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України;

-статтею 54 Конституції України також чітко передбачено, що Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність;

-ствердження Відповідачів, що у Позивачів відсутнє порушене право, не грунтується на нормах чинного законодавства України;

-безпідставне ствердження Відповідачів, що оскаржувані Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради та Львівської міської ради вичерпали свою дію фактом укладення Договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки саме на підставі оскаржуваних Рішень органу місцевого самоврядування (прийнятих всупереч законодавству України) земельна ділянка на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові перебуває у власності Відповідача-3;

-наявна правова позиція Верховного суду України, висловлена у Постанові від16.03.2016 у справі № 6-1428цс15, відповідно до якої: статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій;

-відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України, до повноважень сільських,селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;

-згідно з частинами першою, другою статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування;

-як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб;

-оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний зв`язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим одержанням її власником державного акта на право власності, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності, який був виданий на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування;

-вчинення в такому разі на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта як недійсного;

-з наведеного вбачається однозначний висновок про незаконність (нікчемність) усіх правочинів щодо відчуження земельної ділянки, які були укладені на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, а тому неможливим є визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку без визнання недійсними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування, на підставі яких була відчужена земельна ділянка;

-наявні також судові рішення у справі № 5015/5589/11, в межах якої була прийнята Постанова Вищого господарського суду України від 25.11.2014 про залишення без змін Постанови Львівського апеляційного господарського суду від 01.10.2014, якою позовні вимоги Об`єднання комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу та Представництва Американського об`єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу задоволено частково;

-важливі висновки містяться у Постановах Вищого господарського суду України від 18.02.2014 у справі № 5015/5527/12 та від 13.08.2014 у справі №914/4078/13;

-крім того, наявні судові рішення, які стосуються відносин у сфері містобудування та захисту історичної частини міста Львова: Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19.04.2016 року у справі №813/716/16 (за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 до Львівської міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії) адміністративний позов задоволено повністю, а саме: визнано протиправною бездіяльність Львівської міської ради щодо незабезпечення проведення робіт з винесенням меж історичного ареалу м. Львова та закріплення їх в натурі (на місцевості) і віднесення в його межах земель до земель історико-культурного призначення; зобов`язано Львівську міську раду відповідно до вимог чинного законодавства України забезпечити проведення робіт з винесення меж історичного ареалу м. Львова та закріплення їх в натурі (на місцевості) і віднесення земель в його межах до земель історико-культурного призначення;

-зокрема, вказаною Постановою Львівського окружного адміністративного суду встановлено: « 09.12.2005 Львівською міською радою прийнято Рішення № 1311«Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова»;

-Постановою Кабінету Міністрів України №1266 від 15.11.1997 (на виконання Указу Президента України №603 від 2 липня 1997 «Про збереження історичної забудови у центральній частині м.Львова») затверджено Комплексну програму збереження історичної забудови м.Львова;

-важливі також висновки Верховного Суду, викладені у Постановах від 24.07.2019 у справі № 813/6602/13-а та 31.07.2019 у справі №813/4701/16;

-статтею 20 Земельного кодексу України визначено, що зміна цільового призначення особливо цінних земель допускається лише для розміщення на них об`єктів загальнодержавного значення;

-віднесення особливо цінних земель державної чи комунальної власності, визначених у пунктах "а" і "б" частини першої статті 150 Земельного Кодексу, до земель інших категорій здійснюється за погодженням з Верховною Радою України;

-погодження матеріалів місця розташування об`єкта, що передбачається розмістити на земельній ділянці особливо цінних земель державної чи комунальної власності із зміною її цільового призначення, здійснюється за погодженням з Верховною Радою України в порядку,визначеному статтею 151 цього Кодексу;

-зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України;

-відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Відповідачами-1, -2 та Відповідачем-3 подано Відзиви, у яких викладено обґрунтування безпідставності позовних вимог та, зокрема, зазначено:

-Рішенням Виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 21.03.1989 будинок на пл. Міцкевича, 9 було передано з балансу ЖЕД-102 Ленінського району м. Львова (для бухгалтерського обліку) на баланс Львівського художньо-виробничого комбінату Художнього фонду УРСР;

-при цьому зазначеним Рішенням не була змінена форма власності на будинок, який продовжував залишатися власністю територіальної громади м. Львова;

-Ухвалою Львівської міської ради народних депутатів від 09.02.1995 власником будинку № 9 на пл. Міцкевича у м. Львові визначено Львівську міську раду із залишенням вказаного будинку на балансі Львівського художньо-виробничого комбінату;

-Ухвалою Львівської міської ради №378 від 26.06.1996 були внесені зміни до п. 2 Ухвали від 09.02.1995 в частині передачі на баланс будинку № 9 на пл. Міцкевича у м. Львові Львівському художньо-виробничому комбінату:будинок знято з балансу Львівського художньо-виробничого комбінату Спілки художників України і передано його на баланс ДКП «Айсберг» Галицького району м.Львова;

-Ухвалою Львівської міської ради №755 від 29.05.1997р. «Про знос аварійного будинку, що загрожує обвалом, на площі Міцкевича, 9, та передачу земельної ділянки під забудову», з метою запобігання нещасним випадкам, які можуть трапитися внаслідок непрогнозованого руйнування аварійного будинку, затверджено Рішення Виконкому Львівської міської ради про знос зазначеного будинку;

-на виконання Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001 «Про затвердження проекту відведення та надання у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл.Міцкевича, 9», яким було затверджено проект відведення земельної ділянки у тимчасове довгострокове користування ВАТ «Львівнафтопродукт» на умовах оренди терміном на 50 років з правом викупу для будівництва адміністративно-торгового центру, ВАТ «Львівнафтопродукт» набуло право власності на вільну від забудови земельну ділянку (за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9) на підставі Договору купівлі-продажу АЕВ №878836 від 29.08.2001, укладеного із Львівською міською радою;

-усі зазначені Ухвали та Рішення Львівської міської ради станом на сьогоднішній день є чинними; судовими рішеннями (що набрали законної сили) було неодноразово відмовлено Національній спілці художників України у їх скасуванні;

-окрім того, судовими рішеннями у справі № 3/215 встановлено відсутність у Національної спілки художників України права власності на будь-який об`єкт нерухомого майна на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові та фізичну відсутність самого об`єкта нерухомого майна за вказаною адресою;

-зазначеними судовими рішеннями також було скасовано Наказ Фонду державного майна України №338 про видачу Свідоцтва про право власності П-693 № 338 від 24.02.2004;

-знесений, на підставі Ухвали Львівської міської ради №755 від 29.05.1997, будинок XIX ст. на пл. Міцкевича, 9 у м.Львові був включений у Список пам`яток архітектури Української РСР, затверджений Постановою Ради Міністрів УРСР №970 від 24.08.1963 «Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР»;

-Листом № 5/3-385/1-16 від 05.02.1998 Львівська обласна державна адміністрація, у зв`язку з неконтрольованим руйнуванням та загрозою обвалу, зверталася до Кабінету Міністрів України з проханням провести вилучення згаданої споруди із Переліку пам`яток архітектури;

-Наказом Міністерства культури України № 429 від 10.06.2016 об`єкт на пл.Міцкевича, 9 у м. Львові визнано таким, що не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам`яток України у зв`язку з невідповідністю критеріям,встановленим Порядком визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №1760 від 27.12.2001);

-Постановою Кабінету Міністрів України №1768 від 21.12.2001 затверджено Порядок укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, згідно з п. 2 якого власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язані не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини (Постановою затверджено типову форму охоронного договору з визначенням предмету охорони - пам`ятка культурної спадщини);

-обов`язковою передумовою укладення охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини є наявність предмета договору (власне пам`ятки культурної спадщини), а також наявність у сторони договору, що бере на себе обов`язки із охорони цієї пам`ятки, права власності на неї;

-Охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини від 31.10.2005 щодо охорони пам`ятки архітектури XIX ст., фундаментів будинку на пл. Міцкевича, 9 (охоронний № 1326), підписано Управлінням охорони історичного середовища Виконавчого комітету Львівської міської ради та Львівською обласною організацією Національної спілки художників на підставі Свідоцтва про право власності П-693 №338 від 24.02.2004;

-Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.07.2008 у справі № 3/215 визнано недійсним Наказ Фонду державного майна України № 338 від 24.02.2004 «Щодо передачі Львівського художньо-виробничого комбінату Художнього фонду УРСР у власність Національної спілки художників України», на виконання п. 2 якого 24.02.2004 Національній спілці художників України було видано Свідоцтво про право власностіП-693 № 338;

-згідно з ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення;

-відтак Наказ Фонду державного майна України № 338 від 24.02.2004 та Свідоцтво про право власності П-693 № 338 від 24.02.2004 є недійсними та такими, що не породжують жодних правових наслідків з моменту їх винесення (24.02.2004);

-Ухвалою Львівської міської ради №755 від 29.05.1997р. «Про знос аварійного будинку, що загрожує обвалом, на площі Міцкевича, 9, та передачу земельної ділянки під забудову», з метою запобігання нещасним випадкам, які можуть трапитися внаслідок непрогнозованого руйнування аварійного будинку, затверджено Рішення Виконкому Львівської міської ради про знос зазначеного будинку;

-Рішеннями судів у справі № 3/215 встановлена фактична відсутність предмету матеріального світу - приміщення підвалу площею 1007 м кв. у будинку на пл.Міцкевича, 9 у м. Львові та неможливість віднесення фундаменту знесеного будинку на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові до нерухомого майна, а відтак, неможливість виникнення у будь-якої особи права власності чи будь-яких інших прав на цей об`єкт відповідно до Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки», Постанови Кабінету Міністрів України № 1058 від 10.07.1998 «Про передачу нерухомого майна творчим спілкам»;

-таким чином станом на час підписання Охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини від 31.10.2005 був відсутній його предмет - пам`ятка архітектури XIX ст. на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові, що була демонтована на підставі Ухвали Львівської міської ради №755 від 29.05.1997 «Про знос аварійного будинку, що загрожує обвалом, на площі Міцкевича, 9, та передачу земельної ділянки під забудову»;

-з огляду на викладене, беручи до уваги факт фізичної відсутності на момент підписання Охоронного договору від 31.10.2005 самого його предмету та відсутність у Львівської обласної організації Національної спілки художників України станом на дату підписання Договору права власності на таку пам`ятку архітектури, Охоронний договір є неукладеним та таким, що не породжує жодних правових наслідків;

-Верховний Суд у Постанові від 28 лютого 2019 у справі №522/3665/17 (пункт 71) зазначив, що обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є: незаконність інтересу (його суперечність Конституції, законам України,принципам права); неправовий характер вимог (вимоги не породжують правових наслідків для позивача),що виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України; позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - Держави, громади,фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб;

-якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження;

-відтак у даній справі наявні правові підстави для відмови в задоволенні позову з огляду на відсутність у Позивачів порушеного права;

-крім того, відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини», історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку (ст.1);

-з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України; Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України (ст.32);

-межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини (частина друга статті 32 в редакції, чинній на дату прийняття Рішення №1311 від 09.12.2005; ця норма є чинною на момент прийняття оскарженого Рішення №933 від 22.08.2018, змін зазнало лише формулювання назви центрального органу виконавчої влади);

-на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини (частина третя статті 32);

-визначення меж територій пам`яток національного значення та затвердження їх зон охорони, охоронюваних археологічних територій, історичних ареалів населених місць належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини (пункт 12 частини першої статті 5);

- Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць (затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №318 від13 березня 2002) встановлює: відповідальними за визначення меж і режимів використання історичних ареалів є Мінкультури та уповноважені ним органи охорони культурної спадщини (пункт 4);межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць (пункт 5);визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури (пункт 12);для кожного історичного ареалу визначаються режим використання та конкретні обмеження господарської діяльності на його території, які встановлюються правилами охорони та використання історичних ареалів населених місць (пункт 16);

- аналіз цих норм у їх взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що передумовою для встановлення меж історичного ареалу населеного місця є розробка науково-проектної документації під час розроблення історико-архітектурних опорних планів населених місць, яка повинна бути погоджена відповідним органом місцевого самоврядування та затверджена Міністерством культури України як центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини;

- на офіційному сайті Міністерства культури України, в підрозділі «ІСТОРИЧНІ АРЕАЛИ (ПЕРЕЛІК)», оприлюднено інформацію про затвердження меж та режимів використання історичних ареалів населених місць і місто Львів у Переліку відсутнє;

- Львівською міською радою було оголошено конкурс на розробку науково-проектної документації історико-архітектурного опорного плану м. Львова, переможцем якого є Підприємство об`єднання громадян «Інститут культурної спадщини» Всеукраїнської Ради з охорони культурної спадщини України;

-станом на дату розгляду справи, Міністерство культури України не затвердило меж історичного ареалу міста Львова та не встановило режиму його використання;

- з огляду на викладене, межі історичного ареалу міста Львова та режим його використання фактично не встановлені, а відтак немає підстав стверджувати, що земельна ділянка на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові перебуває в межах історичного ареалу міста Львова;

- Позивачі стверджують про порушення Львівською міською радою (при прийнятті оскарженої Ухвали) та Виконавчим комітетом Львівської міської ради (при прийнятті оскаржених Рішень) норм чинних Земельного та Цивільного Кодексів України, проте не враховують норм Кодексів, чинних на час виникнення правовідносин;

- в обгрунтування позовних вимог Позивачі посилаються на Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», який прийнято 17.02.2011 (набрав чинності 12.03.2011);

- отже, вказані норми законодавства станом на час прийняття оскаржених рішень не діяли, тому відсутні підстави для їх застосування до спірних правовідносин;

- крім того, ТзОВ «Центр розвитку нерухомості» є власником земельної ділянки (кадастровий номер :02:006:0007, цільове призначення:«будівництво та обслуговування адміністративно-торгового центру»), розташованої за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 422460 від 04.04.2005, виданим на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки (посвідченого нотаріусом);

- у Рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 у справі № 1-9/2009 Конституційний суд України зазначив, що в Конституції України закріплено принцип,за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності Держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3);

- органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74), таким чином, вони не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення;

- це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата;

- ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання;

- усі Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради, що передували відчуженню Львівською міською радою земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м.Львові та подальшій видачі Товариству «Центр розвитку нерухомості» Державного акту, вичерпали свою дію фактом укладення Львівською міською радою та ВАТ «Львівнафтопродукт» Договору купівлі-продажу земельної ділянки, у зв`язку з чим не породжують і не можуть породжувати для Позивачів, що не є власниками чи користувачами будь-якого майна за вказаною адресою, жодних правових наслідків;

- правомірність дій Львівської міської ради при передачі земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові у власність ВАТ «Львівнафтопродукт» згідно з Рішенням №157 від 06.04.2001 року встановлена судовими рішеннями, що набрали законної сили;

- питання щодо правомірності відчуження Львівською міською радою земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ «Львівнафтопродукт», яке в подальшому відчужило дану земельну ділянку ТзОВ «Центр розвитку нерухомості», досліджувалося у справі № 22/8 (Рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.2009);

- судами в рамках розгляду справи було встановлено правомірність та дійсність Договору купівлі-продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові від 29.08.2001, укладеного Львівською міською радою та ВАТ «Львівнафтопродукт», та Договору купівлі-продажу земельної ділянки на пл.Міцкевича, 9 у м. Львові від 25.03.2005 року, укладеного ВАТ «Львівнафтопродукт» та ТзОВ «Центр розвитку нерухомості»;

- окрім того судами у справі № 22/8 також було встановлено, що посилання Національної спілки художників України на наявність у неї права власності на підвальні приміщення та фундамент будинку на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові не заслуговують на увагу, оскільки Рішенням Виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 21.03.1989 будинок на пл. Міцкевича, 9 був лише переданий з балансу ЖЕД-102 Ленінського району м. Львова на баланс Львівського художньо-виробничого комбінату художнього фонду УРСР і зазначеним Рішенням не змінена форма власності на будинок;

- зазначене підтверджується також тією обставиною, що згідно із п. п. 1, 2 Ухвали Львівської міської ради народних депутатів від 09.02.1995 власником зазначеного будинку визначено Львівську міську раду із залишенням вказаного будинку на балансі Львівського художньо-виробничого комбінату (зазначена Ухвала Позивачем чи його право попередниками не оскаржувалась, недійсною не визнавалась);

-Ухвалою Львівської міської ради №378 від 26.06.1996 були внесені зміни до п. 2 Ухвали від 09.02.1995 в частині передачі на баланс цього будинку вказаному Комбінату та викладено цей пункт у новій редакції: зняти з балансу Львівського художньо-виробничого комбінату Спілки художників України будинок №9 на пл. Міцкевича і передати його у встановленому порядку на баланс ДКП «Айсберг» Галицького району;

- на виконання цієї Ухвали Львівське міжміське бюро технічної інвентаризації 17.05.1997 перереєструвало цей будинок за ДКП «Айсберг» Галицького району на праві особистої власності;

- також у судових рішеннях у справі №22/8 зазначено, що як вбачається з Ухвали Львівської міської ради №755 від 29.05.1997 «Про знос аварійного будинку, що загрожує обвалом, на площі Міцкевича, 9, та передачу земельної ділянки під забудову», з метою запобігання нещасним випадкам, які можуть трапитися внаслідок непрогнозованого руйнування аварійного будинку, затверджено Рішення Виконкому Львівської міської ради про знос зазначеного будинку;

- згідно з п. 2 Ухвали, комісію з питань оренди та продажу у власність нежитлових приміщень спільно із утвореною комісією зобов`язано здійснити відбір організації-забудовника на умовах забезпечення інтересів орендарів, у тому числі Львівської обласної організації Спілки художників України;

- з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що будинок на площі Міцкевича, 9 у м. Львові було знесено;

- знищення об`єкту власності тягне за собою припинення права власності на нього;

- не заслуговують на увагу також посилання Позивача на те, що внаслідок знесення будинку залишились підвальні приміщення та фундаменти, які мають культурну та історичну цінність і які були передані Позивачу на підставі Наказу ФДМУ №338 від 24.02.2004;

- згідно із ст. 187 ЦК України, складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлено від речі без її пошкодження або істотного знецінення;

- при переході права на річ, її складові частини не підлягають відокремленню;

- підвальні приміщення та фундаменти є складовою частиною речі-будинку, а відтак не можуть бути окремим об`єктом передачі у власність як нерухоме майно.

Також, Відповідачами-1 та -2 надано Пояснення, у яких, зокрема, зазначено:

-стаття 58 Конституції України встановлює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи;

-враховуючи ст. 58 Конституції України, норми чинного Земельного кодексу України (який набрав чинності 01.01.2002) не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, які виникли до набрання ним чинності;

-на момент прийняття Львівською міською радою Ухвали №831 від 23.11.2000, а також прийняття Виконавчим комітетом Львівської міської ради Рішень №157 від 06.04.2001 та №386 від 03.08.2001, земельні відносини в Україні регулювалися нормами Земельного кодексу України від 18.12.1990 (в редакції від 12.07.2000);

-статтею 2 цього Кодексу було визначено склад земель України та порядок віднесення їх до категорій і переведення з однієї категорії до іншої;

-відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Кодексу, відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу;

-частинами 2-3 ст. 2 Кодексу визначено, що віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення; переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель;

-відповідно до ч. 4 ст. 2 Кодексу, віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення;

-форми власності на землю та порядок розпорядження землею встановлені у ст. 3 Кодексу, згідно з якою власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну (усі форми власності є рівноправними);

-розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх;

-повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування;

-відповідно до ст. 4 Кодексу, у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність;

-суб`єктами права державної власності на землю виступають: Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України: обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності;

-землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України;

-згідно з положеннями ст. 7 Кодексу, «у тимчасове користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності..., промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям...»;

-статтею 8 Кодексу передбачена оренда землі, зокрема визначено, що у тимчасове користування на умовах оренди земля надається громадянам України, та підприємствам, установам і організаціям;

-орендодавцями землі є сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів і власники землі;

-земля може надаватися в оренду в короткострокове (до трьох років) і довгострокове користування (до п`ятдесяти років);

-статтею 10 Кодексу встановлена компетенція міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин;

-так, до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції;

-згідно з ч.ч. 1-2 ст. 63 Кодексу, до земель міста належать усі землі в межах міста; землі міста перебувають у віданні міської Ради народних депутатів;

-відповідно до ст. 75 Кодексу, до земель історико-культурного призначення належать землі історико-культурних заповідників, меморіальних парків, поховань, археологічних і архітектурних пам`яток та архітектурно-ландшафтних комплексів;

-на землях історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, що суперечить їх цільовому призначенню;

-для забезпечення режиму історико-культурних заповідників, меморіальних парків, поховань, археологічних і архітектурних пам`яток та архітектурно-ландшафтних комплексів встановлюються охоронні зони з забороною на землях цих зон діяльності, яка шкідливо впливає або може вплинути на забезпечення дотримання режиму земель історико-культурного призначення;

-порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законодавством України;

-крім того, на момент прийняття оскаржуваних Ухвали ЛМР та Рішень ВК ЛМР, був чинний Закон України «Про охорону культурної спадщини» в редакції від 08.06.2000;

-статтею 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції від 08.06.2000) врегульовано статус територій, пов`язаних з охороною культурної спадщини, зокрема, передбачено, що території пам`яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної документації;

-встановлення зон охорони пам`яток та затвердження меж історичних ареалів населених місць не може бути підставою для примусового вилучення з володіння (користування) земельних ділянок у юридичних та фізичних осіб за умов дотримання землевласниками та землекористувачами правил використання земель історико-культурного призначення;

-відповідно до ст. 33 цього Закону, ансамблі і комплекси пам`яток, які становлять виняткову антропологічну, археологічну, естетичну, етнографічну, історичну, мистецьку, наукову чи художню цінність, можуть бути оголошені рішеннями Кабінету Міністрів України державними історико-культурними (історико-архітектурними, архітектурно-історичними, історико-меморіальними, історико-археологічними, історико-етнографічними) заповідниками чи музеями- заповідниками, охорона яких здійснюється відповідно до цього Закону та інших законів (типові положення про заповідники затверджуються Кабінетом Міністрів України);

-враховуючи положення ст. 58 Конституції України, норми Постанови КМУ №878 від 26.07.2001 «Про затвердження Списку історичних населених місць України» (яка офіційно опублікована 09.08.2001, а тому набрала чинності 10.08.2001 року), Постанови КМУ №1761 від 27.12.2001 «Про занесення пам`яток історії, монументального мистецтва та археології національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (який набрав чинності 12.03.2011) та Указу Президента України від 06.04.2011 № 388/2011 (яким затверджено Положення про Міністерство культури України) не мають зворотної дії в часі, а тому не можуть бути застосовані до спірних правовідносин;

-на момент прийняття оскаржуваних Ухвали та Рішень, земельна ділянка на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові відносилася до земель міста Львова, що не була надана у власність або користування, на спірній земельній ділянці не було пам`ятки архітектури; тому, спірна земельна ділянка перебувала у віданні Львівської міської ради та не відносилася до земель історико-культурного призначення;

-Рішенням Виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 21.03.1989 будинок на пл. Міцкевича, 9 був переданий з балансу ЖЕД-102 Ленінського району м. Львова (для бухгалтерського обліку) на баланс Львівського художньо-виробничого комбінату художнього фонду УРСР;

-вказаним Рішенням не була змінена форма власності на будинок, який продовжував залишатися власністю територіальної громади м. Львова;

-Ухвалою Львівської міської ради народних депутатів від 09.02.1995 власником будинку № 9 на пл. Міцкевича у м.Львові визначена Львівська міська рада із залишенням вказаного будинку на балансі Львівського художньо-виробничого комбінату;

-Ухвалою Львівської міської ради №378 від 26.06.1996 внесено зміни до п. 2 Ухвали від 09.02.1995 року в частині передачі на баланс Львівському художньо-виробничому комбінату будинку № 9 на пл.Міцкевича у м. Львові: будинок знято з балансу Львівського художньо-виробничого комбінату Спілки художників України і передано на баланс ДКП «Айсберг» Галицького району м. Львова;

-Ухвалою Львівської міської ради №755 від 29.05.1997 «Про знос аварійного будинку, що загрожує обвалом, на площі Міцкевича, 9, та передачу земельної ділянки під забудову» затверджено Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради про знос зазначеного будинку;

-фактична відсутність предмету матеріального світу - приміщення підвалу площею 1700 кв.м. у будинку на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові та неможливість віднесення фундаменту знесеного будинку до нерухомого майна встановлені Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.07.2008 (та Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2008, Постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2009, Ухвалою Верховного суду України від 03.09.2009) у справі № 3/215;

-таким чином, після того, як на виконання Ухвали Львівської міської ради №755 від 29.05.1997 «Про знос аварійного будинку, що загрожує обвалом, на площі Міцкевича, 9, та передачу земельної ділянки під забудову», будинок - пам`ятка архітектури XIX ст. на пл. Міцкевича, 9 (у м. Львові) був знесений, така земельна ділянка була вільна від забудови;

-знесений на підставі Ухвали Львівської міської ради №755 від 29.05.1997 будинок був включений у Список пам`яток архітектури Української РСР, затверджений Постановою РМ УРСР №970 від 24.08.1963 «Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР»;

-з проханням провести вилучення згаданої споруди із Переліку пам`яток архітектури у зв`язку з неконтрольованим руйнуванням та загрозою обвалу до КМУ зверталася ЛОДА Листом від 05.02.1998;

-Наказом Міністерства культури України №429 від 10.06.2016 об`єкт на пл.Міцкевича, 9 у м. Львові визнано таким, що не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам`яток України у зв`язку з невідповідністю критеріям, визначеним Порядком визначення категорій пам`яток до занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (затвердженим Постановою КМУ від 27.12.2001 № 1760);

-отже, на момент прийняття оскаржуваних Ухвали та Рішень, на земельній ділянці на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові не було будинку - пам`ятки архітектури, а тому, така земельна ділянка не могла в силу закону належати до категорії земель історико-культурного призначення;

-розпорядившись спірною земельною ділянкою, Львівська міська рада та її Виконавчий комітет діяли в межах повноважень, визначених законом;

-на момент прийняття оскаржуваних Ухвали та Рішень, земельна ділянка на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові не знаходилася в межах історичного ареалу, а на спірній земельній ділянці не було розміщено історико-культурних заповідників;

-Постановою КМ №878У від 26.07.2001 до Списку історичних населених місць України включено м. Львів;

-Постановою КМ №878 від 26.07.2001 також доручено Державному комітетові будівництва, архітектури та житлової політики разом з обласними, державними адміністраціями забезпечити протягом 2001-2003 років розроблення та затвердження науково-проектної документації з визначення меж історичних ареалів населених місць, включених до зазначеного Списку;

-однак, до сьогоднішнього дня положення Постанови КМУ №878 від 26.07.2001 не виконані, науково-проектна документація з визначення меж історичного ареалу м. Львова не затверджена;

-Позивачі стверджують про те, що земельна ділянка на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові знаходиться в межах історичного ареалу населеного місця, проте єдиним належним доказом цьому, відповідно до Постанови КМУ №318 від 13 березня 2002

«Про затвердження Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць», може бути тільки науково-проектна документація, якою визначені межі історичних ареалів та яка затверджена Мінкультури;

-такі докази в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази порушення Відповідачем Постанови КМУ №878 від 26.07.2001;

-крім того, вказана Постанова КМУ №878 від 26.07.2001 була опублікована в «Урядовому кур`єрі» (№ 142) лише 09.08.2001 року, тобто така Постанова набрала чинності після прийняття відповідачами оскаржуваних Рішень;

-стаття 57 Конституції України гарантує кожному право знати свої права і обов`язки; закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом;

-стаття 58 Конституції України встановлює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи; ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення;

-11.11.2009 Уряд видав Розпорядження «Про затвердження плану заходів, спрямованих на відновлення діяльності державного історико архітектурного заповідника у м. Львові», яким передбачалось визначити межі державного історико -архітектурного заповідника у м. Львові;

-на момент прийняття Львівською міською радою та її Виконавчим комітетом оскаржуваних Рішень, межі державного історико архітектурного заповідника у м. Львові не були визначені, тому, немає доказів того, що земельна ділянка на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові входила у межі вказаного Заповідника;

-відсутні також докази, що Заповідник мав статус юридичної особи, за якою закріплене на праві оперативного управління майно, в тому числі - спірна земельна ділянка;

-25.01.2019 введено в дію прийнятий 19.06.2018 Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" щодо збереження пам`яток культурної спадщини, включених до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО»;

-згідно з цим Законом, до Закону України "Про охорону культурної спадщини" були внесені зміни, зокрема:

статтю 1 доповнено визначеннями понять «об`єкт всесвітньої спадщини», «видатна універсальна цінністю», «номінування об`єкта культурної спадщини до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО», «буферна зона»;

у статті 32: назву викладено в такій редакції: "Стаття 32. Зони охорони пам`яток, буферні зони об`єктів всесвітньої спадщини, історичні ареали населених місць"; після частини першої доповнено новою частиною такого змісту: "2. З метою забезпечення збереження видатної універсальної цінності об`єктів всесвітньої спадщини навколо них встановлюються буферні зони, про затвердження яких центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, в установленому порядку інформує Комітет всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Межі та режими використання буферних зон об`єктів всесвітньої спадщини визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини";

доповнено розділом VI'1 «ОСОБЛИВОСТІ ОХОРОНИ ОБ`ЄКТІВ ВСЕСВІТНЬОЇ СПАДЩИНИ»; у ст. 372 цього розділу вперше на законодавчому рівні було закріплено правовий статус об`єкта всесвітньої спадщини: «Об`єкт всесвітньої спадщини має правовий статус пам`ятки національного значення з урахуванням особливостей, встановлених Конвенцією, цим Законом і планом управління об`єктом всесвітньої спадщини»;

-межі території об`єкта всесвітньої спадщини і його буферної зони позначаються відповідними знаками, форма та порядок встановлення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини;

-отже, чинне на момент прийняття оскаржуваних Ухвали та Рішень законодавство України не надавало історичному центру м. Львова, включеного до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, правового статусу пам`ятки національного значення;

-у 1998 році до Списку Світової спадщини ЮНЕСКО було внесено історичний центр Львова, як територію, враховуючи наявність на ній цінних об`єктів, проте, не всі об`єкти, які знаходяться в межах цієї території, є пам`ятками та несуть цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду;

-при цьому, на момент внесення історичного центру Львова до Списку Світової спадщини ЮНЕСКО, будинку на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові вже не було. Такий будинок був знесений на підставі Ухвали Львівської міської ради №755 від 29.05.1997 «Про знос аварійного будинку, що загрожує обвалом, на площі Міцкевича, 9, та передачу земельної ділянки під забудову»;

-Позивачем-1 (Львівською обласною організацією Національної спілки художників України) не обгрунтовано порушень його прав та інтересів оскаржуваними Ухвалою та Рішеннями;

-Позивачі зазначають, що оскаржувані Рішення та Ухвала прийняті з перевищенням компетенції Міської ради, оскільки земельна ділянка належить до державної власності, розпоряджатися якою вправі тільки Кабінет Міністрів України, однак, таке ствердження може свідчити про порушення прав та законних інтересів Кабінету Міністрів України як суб`єкта, який вправі розпоряджатися землями державної власності, і саме останній у такому разі може звернутися з позовом про захист свого права самостійно, або уповноважити для цього іншу особу;

-проте, з позовом звернулися Львівська обласна організація Національної спілки художників України та Український національний комітет міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць (ІКОМОС), які не подали доказів того, що вони уповноважені Кабінетом Міністрів України представляти його інтереси;

-крім того, Кабінет Міністрів України не скористався своїм правом, передбаченим ст. 49 ГПК України, та не заявив самостійних вимог на предмет спору, а чинне законодавство не надає суду права приймати рішення в інтересах осіб, які не заявляли позовних вимог;

-Позивач-1 зазначає, що оскаржувані Рішення та Ухвала порушують його права як власника об`єкту нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові, однак, таке ствердження суперечать матеріалам справи, адже докази того, що на праві власності Позивачу-1 належить будь-яке нерухоме майно за вказаною адресою, - відсутні (навпаки, у матеріалах справи містяться судові рішення у справі № 3/215, якими встановлено юридичний факт перебування будинку на пл. Міцкевича, 9 у власності територіальної громади м. Львова);

-обов`язковою передумовою укладення охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини є наявність предмета договору (власне пам`ятки культурної спадщини), а також наявність у сторони договору, що бере на себе обов`язки із охорони цієї пам`ятки, права власності на неї, так як, згідно з п. 2 Порядку укладення охоронний договорів на пам`ятки культурної спадщини (затвердженого Постановою КМУ від 21.12.2001 № 1768), власник пам`ятки або повноважений ним орган (особа) зобов`язані не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини (цією ж Постановою затверджено типову форму охоронного договору, п. 1 якого визначає предмет охорони - пам`ятка культурної спадщини);

-Охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини від 31.10.2005 щодо охорони пам`ятки архітектури XIX ст., фундаментів будинку на пл. Міцкевича, 9 (охоронний № 1326) укладено Позивачем-1 та Управлінням охорони історичного середовища ЛМР на підставі Свідоцтва про право власності П-693 № 338 від 24.02.2004;

-Наказ Фонду державного майна України №338 від 24.02.2004 «Щодо передачі Львівського художньо-виробничого комбінату Художнього фонду УРСР у власність Національної спілки художників України», на виконання пункту 2 якого 24.02.2004 Національній спілці художників України було видано Свідоцтво про право власності П-693 № 338, визнано недійсним Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.07.2008 у справі № 3/215 (залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій);

-у силу норми ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, Наказ Фонду державного майна України та Свідоцтво про право власності від 24.02.2004 року є недійсними та такими, що не породжують жодних правових наслідків з моменту їх винесення;

-фактична відсутність предмету матеріального світу - приміщення підвалу площею 1700 кв.м. у будинку на пл. Міцкевтач, 9 у м. Львові та неможливість віднесення фундаменту знесеного будинку на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові до нерухомого майна, а відтак неможливість виникнення у будь-якої особи права власності чи будь-яких прав на цей об`єкт відповідно до Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки», Постанови КМУ № 1058 від 10.07.1998 «Про передачу нерухомого майна творчим спілкам», встановлені Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.07.2008 (Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2008, Постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2009, Ухвалою Верховного суду України від 03.09.2009) у справі № 3/215;

-таким чином, станом на дату підписання Охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини від 31.10.2005 був відсутній його предмет - пам`ятка архітектури XIX ст., що була демонтована згідно з Ухвалою Львівської міської ради №755 від 29.05.1997 «Про знос аварійного будинку, що загрожує обвалом, на площі Міцкевича, 9 та передачу земельної ділянки під забудову»;

-враховуючи норми ст. 203 ЦК України, беручи до уваги факт фізичної відсутності на момент підписання Охоронного договору самого його предмету - пам`ятки архітектури XIX ст. на п. Міцкевича, 9 у м. Львові, а також факт відсутності у Позивача-1 права власності на пам`ятку архітектури, Охоронний договір від 31.10.2005 є неукладеним та таким, що не породжує жодних правових наслідків;

-Відповідно до Закону України "Про громадські об`єднання", громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних,

Зокрема, економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів; громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка; громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи;

-у Статуті ІКОМОС закріплено основну мету діяльності Позивача-2: сприяння охороні, реставрації та використанню пам`яток, ансамблів і визначних місць та захисту законних соціальних, економічних, творчих, національно-культурних та інших спільних інтересів своїх членів;

-з огляду на заявлену в Статуті ІКОМОС мету діяльності Позивача-2 та законодавче визначення поняття "громадська організація" можна дійти висновку, що ГО наділена повноваженнями захищати в судовому порядку законні права та інтереси її членів;

-однак, Позивачем-2 не обгрунтовано порушень прав та інтересів його членів у зв`язку з відчуженням спірної земельної ділянки;

-усі обґрунтування Позивачами неправомірності прийнятих Львівською міською радою та її Виконавчим комітетом Ухвали та Рішень зводяться лише до того, що Відповідачі не мали права розпоряджатися земельною ділянкою на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові, бо це відноситься до компетенції КМУ; водночас захист інтересів Держави в особі КМУ не входить до повноважень громадської організації;

-Позивачі просять визнати незаконним та скасувати Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №386 від 03.08.2001 в частині продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ «Львівнафтопродукт» та виключити з Додатку № 1 до Рішення пункт № 5; проте, такі вимоги взаємовиключні;

-станом на 30.12.1999, 23.11.2000, 06.04.2001, 03.08.2001, земельні відносини в Україні регулювалися нормами Земельного кодексу України від 18.12.1990;

-статтею 2 цього Кодексу було визначено склад земель України, віднесення їх до категорій і переведення з однієї категорії до іншої;

-згідно з ч. 1 ст. 2 цього Кодексу, відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу;

-згідно з частинами 2-4 ст. 2 Кодексу, віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення; переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель; віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення;

-форми власності на землю та розпорядження землею встановлені у ст. 3 Кодексу, згідно з якою власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну; усі форми власності є рівноправними;

-розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх;

-повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування;

-Ухвалою Львівської міської ради від 30.12.1999р. №448 («Про затвердження Спільному українсько-австрійському підприємству "Галінвест" у формі ТзОВ матеріалів попереднього погодження місця розташування та надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки на пл.Міцкевнча, 9») затверджено Спільному українсько-австрійському підприємству "Галінвест" у формі ТзОВ матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки та дозволено складання проекту відведення земельної ділянки у постійне користування площею 0,109 га на пл. Міцкевича, 9 для будівництва адміністративно-торгового центру;

-23.11.2000 Львівською міською радою прийнято Ухвалу № 831 «Про надання дозволу ВАТ "Львівнафтопродукт" на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м.Львові», якою внесено зміни в Ухвалу від 30.12.1999р. №448: замість слів "Спільне українсько-австрійське підприємство Таліннест" у формі ТзОВ читати "Відкрите акціонерне товариство "Львівнафтопродукт"; в п.1 замість слів у "постійне користування" читати "в тимчасове користування на умовах оренди терміном на 50 років з правом викупу";

-отже, цільове призначення вказаної земельної ділянки станом на 30.12.1999 та 23.11.2000 було визначено на підставі вказаних Ухвал Львівської міської ради - для будівництва адміністративно-торгового центру;

-06.04.2001 Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято Рішення № 157 «Про затвердження проекту відведення та надання у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл.Міцкевича, 9 у м. Львові»; пунктом 2 вказаного Рішення Відкритому акціонерному товаристу Львівнафтопродукт затверджено проект відведення земельної ділянки у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном на 50 років з правом викупу землі площею 0,1090 га для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9;

-отже, станом на 06.04.2001 цільове призначення вказаної земельної ділянки було визначено вказаним Рішенням ВК Львівської міської ради - для будівництва адміністративно-торгового центру;

-03.08.2001 Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято Рішення № 386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові», яким передбачено продати суб`єктам підприємницької діяльності земельні ділянки несільськогосподарського призначення за цільовим призначенням;

-у Додаток №1 до Рішення включена земельна ділянка на пл. Міцкевича, 9, яка пропонується для продажу ВАТ Львівнафтопродукт;

-у Додатку № 2 до Рішення вказано цільове призначення спірної земельної ділянки - для будівництва адміністративно-торгового центру.

Також Відповідачем-3, у Клопотанні про долучення до матеріалів справи судових рішень, зазначено:

- Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2019 у справі № 1.380.2019.000722 (залишеним без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019) відмовлено у задоволенні позову Львівської обласної організації Національної спілки художників України, Українського національного комітету міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць (ІКОМОС) до Виконавчого комітету Львівської міської ради (треті особи: ТзОВ "Центр розвитку нерухомості", Міністерство культури України) про визнання протиправним та скасування Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1414 від 21.12.2018 "Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва та будівництво ТзОВ "Центр розвитку нерухомості" готелю з адміністративно-торговими приміщеннями з підземними паркінгом та даховою котельнею на пл.А.Міцкевича, 9 у м.Львові;

-у вказаній адміністративній справі фігурували ті самі учасники, а позовні вимоги Львівської обласної організації Національної спілки художників України та Українського національного комітет у міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць (ІКОМОС) базувалися на тих самих доводах, шо й у поточній справі № 914/1446/19;

-відтак в адміністративному спорі між тими ж учасниками було надано правову оцінку позиції Львівської обласної організації Національної спілки художників України та Українського національного комітету міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць (ІКОМОС), яка відображена у позовній заяві в поточній справі № 914/1446/19.

Третьою особою-1 (Кабінетом Міністрів України) надано Пояснення стосовно обставин спору та, зокрема, зазначено:

-місто Львів внесено до Списку історичних населених місць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №878 від 26.07.2001;

-Україна є учасницею Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини від 16.11.1972, Європейської конвенції про охорону археологічної спадщини від 16.01.1992;

-на виконання своїх міжнародних зобов`язань, прийнято Закони України «Про охорону культурної спадщини» (від 08.06.2000), «Про охорону археологічної спадщини» (від 18.03.2004);

-статтею 1 розділу 1 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини (Конвенцію ратифіковано Указом Президії Верховної Ради №6673-ХІ (6673-11) від 04.10.1988) визначено поняття «культурна спадщина», зокрема, ансамблі: групи ізольованих чи об`єднаних будівель, архітектура, єдність чи зв`язок з пейзажем яких є видатною універсальною цінністю з точки зору історії, мистецтва чи науки;

-згідно з Конвенцією про охорону архітектурної спадщини Європи (03.10.1985), «архітектурна спадщина» включає нерухомі об`єкти, - пам`ятки: усі будівлі та споруди, що мають непересічне історичне, археологічне, мистецьке, наукове, соціальне або технічне значення, включаючи усі особливості їхнього технічного виконання та оздоблення, архітектурні ансамблі, однорідні групи міських або сільських будівель, що мають непересічне історичне, археологічне, мистецьке, наукове, соціальне або технічне значення і характеризуються спільністю чітких територіальних ознак;

-об`єктом культурної спадщини Закон визнає місце, споруду, комплекс (ансамбль), їх частини, пов`язані з ними території, інші природні, природні упорядковані чи створені людиною об`єкти, незалежно від стану схоронності, що донесли до нашого часу цінність з антропологічної, археологічної, естетичної, етнографічної, історичної, наукової та ін. точки зору, і зберегли свою автентичність;

-відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини», до історичних об`єктів культурної спадщини відносяться окремі поховання та некрополі, місця масових поховань померлих, визначні місця, пов`язані з важливими історичними подіями, з життям та діяльністю відомих осіб, культурою та побутом народів;

-поняття земель історико - культурного призначення наводиться у ст. 53 Земельного кодексу України шляхом перелічення їхнього складу: до земель історико - культурного призначення належать землі, на яких розташовані, зокрема, пам`ятки культурної спадщини;

-для визначення категорії земель як земель історико культурного призначення необхідні певні правові факти, які б установлювали, що той чи інший об`єкт відноситься до об`єктів, перелічених у ст. 53 Земельного кодексу України;

-такими правовими фактами є: внесення історико - культурних об`єктів до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; встановлення охоронних зон історико - культурних об`єктів; встановлення режиму заповідної охорони історико культурних об`єктів; встановлення правового режиму охоронюваної археологічної території; встановлення правового режиму історичного ареалу населеного пункту, занесеного до Списку історичних населених пунктів;

-відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

-відповідно до ст.14 Закону України «Про охорону культурної спадщини», занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки, зокрема: пам`ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини протягом одного року з дня одержання подання (пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання);

-об`єкт культурної спадщини, до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки, вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (ст.14 Закону);

-переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини (ст.14);

-порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини (ст.14);

-Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, видає власнику пам`ятки або уповноваженому ним органу свідоцтво про реєстрацію об`єкта культурної спадщини як пам 'ятки (ст.14);

-Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, надає органам охорони культурної спадщини обласних, районних державних адміністрацій, відповідним виконавчим органам сільської, селищної, міської ради витяги з Реєстру щодо пам`яток, які розташовані на їхніх територіях (ст.14);

-для всебічного розгляду даної справи доцільно надати трохи історичної довідки, щодо площі Міцкевича та будинку № 9 на площі Міцкевича: площа Міцкевича спершу називалася площею Фердинанда; вона виникла у центрі Львова й почала набувати нинішнього вигляду після того, як річку Полтву заховали у каналізаційний колектор; у 1862 році її було перейменовано у Марійську (Маріацьку), а в 1944 році вона отримала нинішню назву - Адама Міцкевича;

-будинок № 9 на колишній пл. Марійській було збудовано архітектором Вільгельмом Шмідтом для ОСОБА_1 у 1839 році (це одна з перших будівель цієї площі);

-згодом власником будови став зять ОСОБА_2 , а близько 1880 року кам яницю придбав відомий львівський промисловець ОСОБА_3 ; по його смерті у будинку мешкає донька ОСОБА_4 з родиною ( ОСОБА_5 була дружиною відомого правника, міністра справ Галіції - Владіслава Дулємби);

-у 70-х роках XIX ст. в партері правого крила будинку містився магазин фірми «Рудольф Дітмар у Відні. Ц.к. привілейована фабрика ламп. Віденські блискавичні метеорні лампи»;

-це була філія відомої з 1840 р. фабрики садового інвентарю братів Дітмарів, прізвище яких пов`язане з великим відкриттям, яке було зроблене в 1852 р. в одній з найбільших галицьких аптек аптеці «Під Золотою Зіркою» ОСОБА_6 ;

-фармацевт Ігнацій Лукасевич спільно з ОСОБА_7 здійснили дистиляцію нафти, з якої отримали легкозаймистий препарат, що був названий каміном; у 1853 р. Ігнацій ОСОБА_8 на замовлення ОСОБА_9 опрацював, сконструював, а львівський бляхар ОСОБА_10 виготовив першу в світі нафтову лампу, яка засвітилась в березні 1853 р. в аптеці ОСОБА_11 (це було початком історії світового нафтового промислу);

-в партері лівого крила будинку на пл. Марійській, 9 розташовувався ресторан: у 1888 р. це ресторан Гживинського, а в 1894 р. Вуазе;

-у 1909-1920 рр. в партері та приміщеннях II поверху будівлі були ресторан, кімнати для сніданків, а також: магазин делікатесів, вин та прянощів ОСОБА_12 ; в ресторані щоденно відбувався концерт салонної музики;

-у 20 30-х роках власником закладу був ОСОБА_13 ; за міжвоєнних часів у кам яниці знайшли прихисток кілька крамничок, транспортна спілка, спортивний клуб, салон мод; по Другій світовій війні більшу частину будинку зайняла Львівська філія Спілки художників УРСР;

-старожили Львова пам`ятають також, що у партері будинку містився диспетчерський пункт таксі й центральна таксо стоянка; досить тривалий час на Міцкевича, 9 працювала перукарня, одна з найпопулярніших в радянському Львові;

-однак, простоявши півтора сторіччя, будинок почав поволі валитися і, врешті-решт, у 1998 році його розібрали;

-справи щодо земельної ділянки пл.Міцкевича, 9 розглядалися судами різних інстанцій (№461/10997/14-а; №461/180/15-а; №876/5875/17);

-статтею 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі історико-культурного призначення;

-за приписами статті 53 Земельного кодексу України, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико культурні заповідники, історико - культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї садиби;

-відповідно до статті 54 Земельного кодексу України, землі історико - культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності; навколо історико - культурних заповідників, історико - культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель;

-порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом;

-відповідно до статті 84 Земельного кодексу України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності; право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом; до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами історико-культурного призначення, що мають особливу історико-культурну цінність;

-відповідно до статей 122, 149 Земельного кодексу України, розпорядження землями державної власності історико-культурного-призначення належить до повноважень Кабінету Міністрів України за погодженням з Верховною Радою України;

-статтею 150 Земельного кодексу України передбачено, що до особливо цінних земель відносяться, зокрема, землі історико-культурного призначення; припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, зокрема історико-культурного призначення, на підставі добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України;

-погодження матеріалів вилучення (викупу) земельних ділянок особливо цінних земель, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, провадиться Верховною Радою України за поданням ради;

-згідно з роз`ясненнями Конституційного Суду України (Рішення від 01.12.2004 у справі № 18-рп/2004), "охоронюваний законом інтерес" - прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам;

-охоронюваний законом інтерес стосується: права на розвиток етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності позивачів, як національної меншини України (стаття 11 Конституції України); права на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність (стаття 54 Конституції України); права на розвиток національних культурних традицій, відзначення національних свят, сповідування своєї релігії (стаття 6 Закону України "Про національні меншини в Україні"); права на збереження життєвого середовища у місцях їх історичного й сучасного розселення (стаття 10 Закону України "Про національні меншини в Україні"); інтерес до прагнення користування конкретним матеріальним та нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу на розвиток етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності апелянта як національної меншини України, збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, розвиток національних культурних традицій, відзначення національних свят, сповідування своєї релігії, збереження життєвого середовища місцях їх історичного й сучасного розселення з метою задоволення індивідуальних колективних потреб;

-відповідно до абз.2 пункту 1 Положення «Про Міністерство культури та інформаційної політики України» (затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2019 р. № 885), Міністерство культури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах культури, державної мовної політики, популяризації України у світі, державного іномовлення, інформаційного суверенітету України та інформаційної безпеки, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах кінематографії, відновлення та збереження національної пам`яті, міжнаціональних відносин, релігії та захисту прав національних меншин в Україні, мистецтв, охорони культурної спадщини, музейної справи, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей;

-для всебічного з`ясування обставин, що мають значення у справі № 914/1446/19, доцільним було б ознайомитись з певними поясненнями Міністерства культури України, які на даний час не надходили.

Третьою особою-3 надано Пояснення стосовно окремих обставин і, зокрема, зазначено:

-відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», пам`ятка культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;

-об`єкт, що розташований за адресою: площа Міцкевича, 9, у м. Львові, Постановою Ради Міністрів УРСР №442 від 06.09.79 було взято під охорону Держави як пам`ятку архітектури національного значення (охор. № 1326);

-станом на сьогодні відповідних документів щодо включення даного об`єкту до Реєстру від органу охорони культурної спадщини Львівської обласної державної адміністрації не надходило;

-одним із повноважень МКМС, відповідно до статті 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини», є погодження відчуження або передачі пам`яток національного значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління;

-відповідно до статті 18 Закону, об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини;

-за результатами перевірки електронної бази документообігу, погоджень щодо відчуження зазначеного об`єкта у володіння іншій фізичній чи юридичній особі Міністерством культури України та Міністерством культури, молоді та спорту України не надавалось;

-згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №829 від 02.09.2019 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», утворено Міністерство культури, молоді та спорту України та ліквідовано Міністерство культури і Міністерство молоді та спорту.

Третьою особою-5 надано Пояснення, у яких, зокрема, зазначено:

-за приписами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

-Колегією Рахункової палати, за результатами перевірки використання коштів субвенції з Державного бюджету України, виділеної у 2005 році міському бюджету м. Львова на збереження історичної забудови міста та об`єктів історико-культурної спадщини, встановлено, що прийнята Кабінетом Міністрів України Постанова від 15 листопада 1997 р. N 1266 «Про Комплексну програму збереження історичної забудови м. Львова» (на 1998-2007 роки), внаслідок затвердження у ній лише загальних напрямів робіт і обсягів фінансування без визначення конкретних об`єктів та першочерговості виконання робіт, невнесення до неї необхідних змін, була такою, що не забезпечила досягнення поставленої мети;

-Львівською міською радою не створено цілісної системи заходів виконання вищевказаної Комплексної програми, внаслідок чого відсутній послідовний, комплексний підхід до вирішення проблеми збереження історичної забудови м. Львова;

-за таких умов, зокрема у 2005 році, кошти субвенції розпорошувалися на фінансування значної кількості об`єктів (79), що призводить до затягування термінів завершення робіт на спорудах історико-культурної спадщини та неефективного використання бюджетних асигнувань;

-Львівською міською радою не виконано вимоги Розпорядження Кабінету Міністрів України № 5-р від 14.01.2005 «Про відзначення 750-річчя заснування м. Львова» і не забезпечено співфінансування з міського бюджету восьми заходів на суму 14,3 млн. грн., при тому, що за рахунок субвенції вони профінансовані у повному обсязі;

-в порушення вимог статті 26 Закону України "Про охорону культурної спадщини", Управлінням капітального будівництва Львівської міської ради у 2005 році видатки за рахунок коштів субвенції на проведення реставрації, реконструкції та ремонту 21 пам`ятки національного значення здійснені без письмового дозволу Мінкультури та погодження реставраційного завдання;

-використання коштів субвенції на збереження історичної забудови міста та об`єктів історико-культурної спадщини м.Львова здійснювалося Управлінням капітального будівництва Львівської міської ради з численними порушеннями законодавства; перевіркою встановлені факти бюджетних правопорушень, незаконне і нецільове використання коштів субвенції (у тому числі, внаслідок порушення встановленого порядку проведення тендерних процедур, завищення обсягів виконаних робіт) на загальну суму 19,2 млн. грн. (38% до виділених асигнувань);

-Колегія Рахункової палати також зробила висновок, що для вирішення проблеми збереження історико-культурної спадщини м.Львова існуюча Комплексна програма потребує докорінних змін з визначенням у ній конкретних заходів, об`єктів, обсягів фінансування за рахунок державного і місцевих бюджетів та інших джерел, термінів виконання та завершення ремонтно-реставраційних робіт;

-орган охорони культурної спадщини Обласної державної адміністрації (відділ охорони культурної спадщини Облдержадміністрації) був утворений згідно з Розпорядженням голови Обласної державної адміністрації від 21.06.2005 № 453 «Про впорядкування структури Облдержадміністрації», з цієї причини в Львівській обласній державній адміністрації відсутня більш конкретна інформація про стан виконання зазначеної Комплексної програми.

Представники Учасників справи надали пояснення стосовно обставин спору.

Справу, згідно з нормами статей 12, 247 ГПК України, розглянуто за правилами загального позовного провадження.

У ході дослідження обставин справи та поданих доказів, - Суд встановив:

Предмет позову стосується земельної ділянки, розташованої на площі Міцкевича, 9 у м.Львові, яка, за оспореними Ухвалою Львівської міської ради та Рішеннями Виконкому Львівської міської ради, надавалась у користування, а потім відчужена Відкритому акціонерному товариству «Львівнатопродукт» (на даний час - ліквідоване), яке відчужило земельну ділянку Товариству з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості» (Відповідач-3) за Договором купівлі-продажу від 05.03.2005.

Спір виник стосовно правомірності (неправомірності) прийняття у 2000-2001 роках Відповідачами-1 і -2 оскаржених Ухвали та Рішень, а також щодо правомірності (неправомірності) отримання Відповідачем-3 Державного акту (від 04.04.2005) на право власності на спірну земельну ділянку.

Згідно з нормою ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи (та інші особи) вправі звертатись до Господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорених прав та законних інтересів.

Отже, первинно, для правильного вирішення спору, необхідно встановити, чи заявлені позовні вимоги дійсно спрямовані на захист прав чи законних інтересів Позивачів-1 і -2 стосовно земельної ділянки на площі Міцкевича, 9 у м.Львові.

Позивачами не надано жодних доказів наявності у них певних речових прав на спірну земельну ділянку.

При цьому, Позивачами ототожнено права на Пам`ятку культурної спадщини і на земельну ділянку (на якій розташована Пам`ятка), і не враховано, що це різні об`єкти цивільних прав.

Позивачем-1 основною підставою заявлення позову зазначено факт наявності у нього Охоронного договору на Пам`ятку культурної спадщини: Житловий будинок, 1839 року (фундаменти колишнього будинку), пл. Міцкевича, 9; охоронний №1326, який укладено 31.10.2005 з Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради.

Проте, наявність зазначеного Охоронного договору не підтверджує факту порушення Відповідачами прав чи законних інтересів Позивача-1 стосовно спірної земельної ділянки, так як:

-спірні Ухвала і Рішення прийнято Відповідачами-1 і -2 до часу укладення Охоронного договору від 31.10.2005;

-Державний акт на право власності на земельну ділянку видано Відповідачу-3 також до часу укладення Охоронного договору;

-тобто, на час прийняття Відповідачами-1 та -2 спірних Ухвали і Рішення та видачі Відповідачу-3 Державного акту, у Позивача-1 відсутніми були певні законні права щодо Пам`ятки культурної спадщини, яка розташована на спірній земельній ділянці.

Крім цього, важливими є й інші обставини, зокрема:

-в Охоронному договорі (у преамбулі) зазначено, що підставою укладення Охоронного договору з Львівською обласною організацією Національної спілки художників України є Свідоцтво від 24.02.2004 про право власності на Львівський художньо-виробничий комбінат (приміщення та фундамент будівлі пам`ятки історії та культури), проте, як зазначено у Судових Рішеннях у господарських справах №3/215 та №22/8, таке Свідоцтво було видано Національній спілці художників України, а не Львівській обласній організації, і доказів правового переходу відповідного права Національної спілки на об`єкт нерухомості до Львівської обласної організації не надано;

-тобто, наявний факт укладення Охоронного договору з Львівською обласною організацією Національної спілки художників України при відсутності необхідних правових підстав;

-крім цього, зазначене в Охоронному договорі Свідоцтво про право власності було видано Національній спілці художників на підставі Наказу Фонду державного майна України №338 від 24.02.2004, який визнано недійсним Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2008 у справі №3/215;

-оскільки єдиною підставою видачі Свідоцтва був Наказ ФДМ України, який визнано недійсним Рішенням Суду, тому Свідоцтво втратило свою чинність у зв`язку з відсутністю правових підстав його видачі;

-також, Рішенням Господарського суду Львівської області у справі №22/8 встановлено, що Свідоцтво не є правовстановлюючим документом, тому не може породжувати виникнення певного речового права.

Враховуючи зазначене, Позивачем-1 не доведено наявності у нього певних прав чи законних інтересів стосовно спірної земельної ділянки, і, відповідно, - не доведено факту порушення Відповідачами таких прав чи інтересів.

Також, Позивачем-1 не надано доказів наявності у нього права на заявлення позову в інтересах Держави чи інших осіб.

Отже, наявний факт безпідставного заявлення Позивачем-1 позовних вимог у даній справі.

Позивачем-2 підставами заявлення позову, зокрема, зазначено:

-в Українського національного комітету Міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць, згідно з нормою ст.49 Закону «Про охорону культурної спадщини», наявні певні повноваження у пам`яткоохоронній сфері: надання Кабінету Міністрів України рекомендацій про внесення пам`яток культурної спадщини до Списку всесвітньої спадщини.

-відповідно до Статуту (п.п.2.1, 2.2), основною метою діяльності Комітету є: сприяння охороні, реставрації та використанню пам`яток, ансамблів і визначних місць та захисту інтересів своїх членів; сприяння державному контролю за станом охорони і використання пам`яток культурної спадщини.

Проте, ні зазначені Позивачем-2 обставини, ні положення розділів 2, 3 Статуту Комітету не підтверджують наявності у нього права на звернення до Суду за захистом прав Держави чи інших осіб стосовно земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти культурної спадщини.

Отже, Позивачем-2 заявлено позов у даній справі при відсутності права на звернення до Суду з відповідними вимогами.

Оскільки у даній справі наявний факт заявлення позову неналежними Позивачами, тому у Суду відсутня необхідність дослідження інших обставин спору, які стосуються правомірності (неправомірності) прийняття Відповідачами-1 та -2 оскаржених Ухвали і Рішень, а також правомірності (неправомірності) видачі Відповідачу-3 Державного акту про право власності на спірну земельну ділянку.

Отже, наявні підстави для відмови у задоволенні позову повністю.

Згідно з нормою п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, наявні також підстави для покладення на Позивачів судових витрат у справі.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 2, 12-14, 73-80, 86, 91, 129,232, 233, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, - Суд

ВИРІШИВ:

1.Відмовити у задоволенні позову повністю.

Дане Рішення набирає законної сили відповідно до норм статей 240, 241, 254, 256, 257 ГПК України, а саме:

- у випадку відсутності апеляційного оскарження у 20-денний строк після закінчення вказаного строку, встановленого на подання апеляційної скарги (до Західного апеляційного господарського суду), який обчислюється з дня складення повного Рішення;

- у випадку апеляційного оскарження (у 20-денний строк) і відсутності факту скасування після ухвалення Західним апеляційним господарським судом відповідного судового рішення.

Повне Рішення складено 16.11.2020.

Суддя Стороженко О.Ф.