ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2020м. ДніпроСправа № 904/2104/19 (904/3573/20)

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Владимиренко І.В. за участю секретаря судового засідання Сечиної Ю.Ю.

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" (51925, Дніпропетровська обл., м. Кам`янське, вул. Соборна, буд. 18 "Б"; )

про стягнення суми адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу створення робочого місця для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 25 122 460,88грн.

Представники:

від позивача представник Александрова І.І. дов. № 14/06-21 від 12.05.20р.

від відповідача представник Терехова О.О. дов. № 140 від 20.10.20р.

від Прокуратури Дніпропетровської області прокурор відділу Спиридонова Є.О. посв. № 036674 дійсне до 11.12.20р.

СУТЬ СПОРУ:

02.07.2020 Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ", 51925, Дніпропетровська область, місто Кам`янське, вулиця Соборна, 18-б; , про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу створення робочого місця для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 25 122 460,88 грн. в межах справи № 904/2104/19 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ".

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем вимог ч.1 ст.20 Закону №875-ХІІ від 21.03.1991 "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, а саме тим що, в 2019 році відповідачем не сплачено адміністративно-господарські санкції у розмірі 25 122 460,88 грн. за 149 робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю у 2019 році.

Судом за допомогою автоматизованої системи документообігу суду встановлено, що 31.05.2019 господарським судом Дніпропетровської області відносно відповідача - Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" відкрито провадження у справі про банкрутство № 904/2104/19, що перебуває на розгляді судді Господарського суду Дніпропетровської області.

Згідно розпорядження та витягу з протоколу судової справи раніше визначеному складу суду від 09.07.2020 та відповідно до положень ч. 3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, матеріали справи передані для розгляду судді Владимиренко І.В.

Ухвалою суду від 13.07.2020 позовну заяву Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Дніпро № 04-01/126 від 17.06.2020 про стягнення суми адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу створення робочого місця для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 25 122 460,88 грн. залишено без руху. Зобов`язано позивача протягом десяти днів з дня вручення ухвали суду усунути недоліки заяви, а саме: надати суду докази сплати судового збору.

30.07.2020 до господарського суду від позивача - Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Дніпро надійшла заява про усунення недоліків, які містилися у позовній заяві. Позивачем на виконання вимог ухвали суду від 13.07.2020 було додано до заяви докази сплати судового збору у розмірі 376 836,91грн.

Ухвалою суду від 30.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито позовне провадження по справі № 904/2104/19 (904/3573/20) за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захистц інвалідів, 49000, м.Дніпро, вул. Строкозацька, 52; , до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ", 51925, Дніпропетровська область, місто Кам`янське, вулиця Соборна, 18-б; , про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 25 122 460,88 грн. в межах справи № 904/2104/19 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ". Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 17.08.2020 о 09:30год. Викликано в судове засідання повноважних представників сторін, визнавши їх явку обов`язковою. Зобовязано до засідання подати: позивачу - відповідь на відзив відповідача (у разі його отримання - до дня першого підготовчого засідання), складену відповідно до вимог ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, документальне і нормативне обґрунтування викладених доводів; докази направлення копії відповіді на відзив відповідачу; оригінали документів, доданих до заяви (для огляду в судовому засіданні); відповідачу: - відповідно до ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив на позовну заяву і всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття; одночасно надіслати позивачу, докази такого направлення надати суду до початку підготовчого засідання - заперечення на відповідь на відзив (у разі її отримання - до дня першого підготовчого засідання), складене відповідно до вимог ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, документальне і нормативне обґрунтування викладених доводів; докази направлення копії заперечення позивачу; сторонам: - належним чином засвідчені копії документів на підтвердження процесуальних повноважень їх представників відповідно до вимог, передбачених статтею 60 Господарського процесуального кодексу України (оригінали надати для огляду в судове засідання).

14.08.2020 до суду від відповідача надійшов відзив № 017/МС-726 від 12.08.2020 на позовну заяву. Судом відзив прийнятий до відома.

Ухвалою господарського суду від 17.08.2020 підготовче судове засідання відкладено на 09.09.2020 об 11:15 год. за клопотанням позивача у зв`язку із перебуванням представника позивача у щорічній відпустці.

08.09.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Судом відповідь прийнята до відома.

Ухвалою господарського суду від 09.09.2020 р. за усним клопотанням відповідача підготовче провадження у справі продовжено на 30 днів з метою забезпечення можливості відповідачу для надання заперечень на відповідь на відзив, підготовче засідання відкладено на 21.10.2020 о 10:30 год.

06.10.2020 до суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. Судом заперечення прийняті до відома.

Ухвалою господарського суду від 21.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.11.2020 о 12:20год.

Господарський суд констатує, що сторони мали можливість та достатньо часу в підготовчому провадженні надати всі існуючі докази в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень до суду першої інстанції.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (стаття 194 Господарського процесуального кодексу України).

Справу розглянуто судом в розумний строк з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, положень законодавчих актів щодо запобігання поширення захворюваності на COVID-19 та щорічної планової відпустки судді.

В судовому засіданні, яке відбулося 18.11.2020, здійснено розгляд справи по суті.

Відповідно до статтей 233, 240 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 18.11.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" (далі по тексту - ПАТ "Дніпровський меткомбінат», відповідач) перебуває на обліку в Дніпропетровському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів, як підприємство, яке в своїй діяльності використовує найману працю.

Відповідачем до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подавався «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» за 2019 рік за формою № 10-ПІ (річна), затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 року № 42, відповідно до якого, середньооблікова чисельність штатних працівників відповідача у 2019 році становила 8 927 осіб.

Кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених згідно вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» - 357 осіб.

Проте, у 2019 році на підприємстві працювало 208 штатних працівника, яким встановлена інвалідність, що підтверджено звітом відповідача за формою № 10-ПІ.

За результатами перевірки звіту позивачем зроблено висновок, що відповідачч не виконав 4% нормативу, призначеного для працевлаштування інвалідів, як це передбачено статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

За розрахунком позивача розмір адміністративно-господарських санкцій, що підлягає стягненню з відповідача за незайняті 149 робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, становить 25 122 460,88 грн.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що ним було вжито передбачені законодавством залежні від нього заходи для забезпечення середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу, а невиконання нормативу сталось з незалежни від нього причин, тому в його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд виходить із наступного, що основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні врегульовано однойменним Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (надалі - Закон).

Згідно із частиною першою та другою статті 4 Закону діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті; соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 17 Закону з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Згідно з частинами першою-третьою статті 18 Закону забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 18-1 Закону особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна.

Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для осіб з інвалідністю, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За правилами частин першої-третьої, п`ятої, сьомої, дев`ятої, десятої статті 19 Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Порядок реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, строки подання йому звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, контролю за виконанням нормативу робочих місць та перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо їх реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, подачі щорічного звіту, а також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів).

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються в строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

У разі несплати адміністративно-господарських санкцій або пені чи неможливості їх сплати за рішенням суду їх стягнення в примусовому порядку може бути звернено на майно підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичної особи, яка використовує найману працю, в порядку, передбаченому законом.

Одночасно згідно ст.5 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067-VI від 05.07.2012 держава гарантує у сфері зайнятості додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян.

До категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать особи з інвалідністю, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (п.6 ч.1 ст.14 Закону України «Про зайнятість населення»).

Відповідно до пп.1 п.4 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №29, завданням Фонду є реалізація в межах своєї компетенції заходів щодо забезпечення зайнятості та працевлаштування інвалідів.

Згідно з ч.3 ст.18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Інформацію про попит на робочу силу (вакансії) подається роботодавцем за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) за формою звітності за формою № З-ПН „Інформація про попит на робочу силу (вакансії), затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 у визначенному даним наказом порядку подання звітності за формою № З-ПН.

Отже, звіт за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю і, водночас, запитом про направлення на підприємство для працевлаштування.

Згідно з п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 р. № 70 «Деякі питання реалізації норм Законів України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" та "Про зайнятість населення" (далі по тексту Порядок), звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінсоцполітики за погодженням з Держстатом.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу субсидіарно покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

При цьому на роботодавця покладається обов`язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, надавати до державної службі зайнятості інформацію про попит на робочу силу (вакансії), необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу органи працевлаштування, взаємодіючи між собою та з роботодавцем, забезпечують надання інформаційно-консультаційних послуг щодо працевлаштування інвалідів та здійснюють таке працевлаштування.

Працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.

Слід зазначити, що згідно норм чинного законодавства обов`язок підприємства зі створення, виділенням робочих місць для людей з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися пошуком людей з інвалідністю для працевлаштування.

З огляду на викладене, доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, звіт форми N 3-ПН, що подається у порядку, визначеному наказом Міністерства соціальної політики України N 316 від 31 травня 2013 року.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16.

Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 р. у справі № 360/1833/19, від 21 серпня 2018 року у справі № 817/650/17.

За наведеного, передбачена частиною першою статті 20 Закону міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку сплатити адміністративно-господарської санкції на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати у разі: порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону, а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону, що полягає у безпідставній відмові в працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

За наведеного, виходячи із фактичних обставин, предметом доказування у даному спорі є наявність чи відсутність фактичних та правових підстав для застосування до роботодавця адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю.

У відповідності до приписів статтей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та відповідно несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачаєтсья із матеріалів справи, позивачем на підтвердження своїх вимог надано до суду звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік, складений відповідачем 27.01.2020 р. за ф. № 10-ПІ, що був поданий відповідачем до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів 10.02.2020 р. за вхід. № 6448/03-07.

З даного звіту вбачається, що в 2019 році середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) на підприємстві відповідача складала 8 927 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 208 осіб. Кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» складала 357.

Таким чином кількість робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю у 2019 році на підприємстві дійсно складала 149 робочих місць.

Проте сам по собі факт відсутності працевлаштованих інвалідів відповідно до нормативу ще не є безспірною підставою для відповідальності роботодавця у відповідності до статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», виходячи із наступного.

Із матеріаліав справи вбачається, що відповідачем на виконання вимог статті 18 Закону щодо виділення та створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році було видано наказ по підприємству від 29.12.2018 № 1696 «Про бронювання робочих місць для осіб з інвалідністю.

Згідно пункту 2 наказу на 2019 на підприємстві відповідача заброньовано на 2019 рік у структурних підрозділах комбінату 365 робочих місць для осіб з інвалідністю у відповідності до додатку 1.

У зв`язку з наявністю вакансій для осіб з інвалідністю, відповідачем у 2019 році направлялись на адресу Камянського міського центру зайнятості звіти за формою №3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю від 03.01.2019, 05.02.2019, 20.03.2019, 03.04.2019, 08.05.2019, 28.05.2019, 03.06.2019, 25.06.2019, 04.07.2019, 05.08.2019, 20.08.2019, 04.09.2019 року, 13.09.2019, 17.09.2019, 25.09.2019, 04.10.2019,06.11.2019, 05.12.2019, з відповідними відмітками центру зайнятості про отримання.

Дані обставини позивачем не спростовано, не заперечувались.

Відтак, суд констатує, що відповідачем належними та допустимими доказами підтверджено належне виконання покладеного на нього законом обов`язку щодо створення робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, у кількості відповідно до нормативу, встановленого ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», та належне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць та потребу у направленні йому центром зайнятості осіб з інвалідністю для працевлаштування.

Також відповідачем надано докази здійснення додатково до законодавчо встановлених заходів по забезпеченню працевлаштування осіб з інвалідністю в 2019 році, а саме: участь відповідача у ярмарках вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю, круглому столі з роботодавцями з питань працевлаштування осіб з інвалідністю, які проводились у Кам`янському міському центрі зайнятості в 2019 році (лист директора Кам`янського міського центра зайнятості від 20.01.2020 №134); систематичну публікацію Відповідачем оголошень про вакансії робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у печатному виданні газети «ДМК. «Деятельность.Мнения.Комментарии» (мовою оригіналу); письмові звернення відповідача в 2019 року до місцевої громадської організації ветеранів та учасників АТО - ГО «Патріот 2015», Петриківської районної громадської організації інвалідів «Надія» у Дніпропетровській області, Кам`янського міського товариства інвалідів «Лелека» у Дніпропетровській області з приводу направлення бажаючих на працевлаштування на підприємство відповідача.

Листом Камянського міського центру зайнятості від 20.01.2020 № 134 підтверджено, що в 2019 році на обліку в міському центрі зайнятості станом на 2019 рік перебувало всього 114 осіб з інвалідністю, з яких впродовж 2019 року міським центром зайнятості було запропоновано працевлаштування на ПАТ «ДМК» 32 особам з інвалідністю, 6 осіб було працевлаштовано відповідачем, 24 особи - відмовились від працевлаштування, 2 особи не відповідають вимогам згідно медичного висновку (не пройшли медичну комісію).

В 2019 році на підприємстві відповідача було працевлаштовано 11 осіб з інвалідністю (як за направленням центру зайнятості населення, так і осіб, що самостійно звернулись з приводу працевлаштування), на підтвердження чого надано до суду копії наказів про прийняття на роботу та копії довідок МСЕК працевлаштованих осіб з інвалідністю.

За відсутності на обліку у міському центрі зайнятості осіб з інвалідністю, які мешкають на території, де знаходиться підприємство відповідача, і бажають працювати на вказаному підприємстві, у кількості, достатній для виконання нормативу, встановленого ст. 19 Закону, не вбачається об`єктивної можливості виконання відповідачем законодавчо встановленого нормативу з не залежних від нього причин.

Щодо доводів позивача про те, що відповідач скористався лише одним із найпростіших із передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю - це подання до центру зайнятості звітної форми № 3-ПН та не виконав усіх інших визначених Законом заходів щодо виконання нормативу, такі доводи відхиляються господарським судом як необґрунтовані, такі, що суперечать фактичним обставинам справи та спростовані відповідачем наданими до суду письмовими доказами.

Господарським судом також відхиляються інші доводи позивача щодо допущених відповідачем порушень, наведені у запереченнях на відповідь на відзив, з огляду на відсутність будь-якого їх нормативного обґрунтування та посилання на будь-які фактичні обставини та докази, що підтверджують доводи позивача. Незважаючи на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Підсумовуючи, господарський суд зазначає, що наявними у справі доказами підтверджено, що відповідачем у 2019 році були виконані вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" щодо вжиття заходів для працевлаштування інвалідів, доказів того, що відповідач не створив робочі місця для інвалідів, відмовляв інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, позивачем до суду не надано.

Тому в контексті фактичних обставин справи не вбачається законодавчих підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій за відсутності вини роботодавця у порушенні нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю.

Оскільки спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання суб`єктом владних повноважень саме з посиланням на порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це прямо вказано у ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Відповідно до статті 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Отже передбачені ст.20 Закону адміністративно-господарські санкції за своєю суттю не є податком, збором (обов`язковим платежем) чи альтернативним зобов`язанням, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

При цьому згідно загальних норм права елементами правопорушення, зокрема, є вина особи та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діянням і спричиненою таким діянням шкодою.

Таким чином, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб`єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.

Отже для стягнення (сплати) передбачених ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» адміністративно-господарських санкцій обов`язковою умовою є наявність вини особи в спричиненому нею правопорушенні.

Господарський суд погоджується з доводами відповідача, що причини не працевлаштування осіб з інвалідністю в межах нормативу, встановлено ст. 19 Закону, не залежали від самого роботодавця, що ним було вжито всіх можливих заходів для виконання нормативу у відповідності до вимог Закону, тому в його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Зазначений висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 14.02.2018 у справі № 820/2124/16, від 28.02.2018 у справі №807/612/16, від 26.06.2018 у справі №806/1368/17, від 11.09.2018 у справі №812/1127/18, від 19.12.2018 у справі №812/1140/18, від 28.05.2019 у справі № 807/554/17, від 23.07.2019 у справі №820/2204/16, від 31.07.2019 у справі №812/1164/18, від 29.04.2020 у справі № 360/1833/19, від 24.06.2020 у справі № 440/2008/19.

Враховуючи наведені обставини, господарський суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позивачем при зверненні до суду з позовною заявою сплачено судовий збір в розмірі 376 836,91грн., проте з урахуванням приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у позові відсутні підстави для відшкодування позивачу сплаченого судового збору за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 11,13, 73, 74, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (49000, м. Дніпро, вул Старокозацька, 52; ) до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" (51925, Дніпропетровська область, місто Кам`янське, вулиця Соборна, 18-б; ) про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 25 122 460,88 грн. відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення у справі набирають законної сили відповідно до ст. ст. 241, 284 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено - 19.11.2020р.

Суддя І.В. Владимиренко