ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року Справа № 903/387/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

без виклику сторін у справі

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд", м.Луцьк

на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 01.09.20р. суддею Гарбар І. О. у м.Луцьку

у справі № 903/387/20

за позовом Приватного акціонерного товариства "Юрія", м.Черкаси

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд", м.Луцьк

про стягнення 10342,59 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 01.09.2020р. у справі №903/387/20 позов Приватного акціонерного товариства "Юрія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" про стягнення 10342,59грн. задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" на користь Приватного акціонерного товариства "Юрія" 10342,59грн. заборгованості, в т.ч.: 7110,03грн. основний борг, 1709,49грн. інфляційні втрати, 632,08грн. 3% річних, 890,99грн. пеня та 2102,00грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвали нове, яким у позові відмовити. Також, просить стягнути з позивача суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- вказує, що суд дійшов до необґрунтованого та непідтвердженого належними доказами висновку, що заборгованість по трьох доданих до позовної заяви накладних становить 7110,03грн., оскільки на думку суду кошти перераховані відповідачем по вказаним платіжним дорученням пішли на погашення заборгованості по інших накладних, по яким начебто поставлявся товар попередньо, однак, які позивачем суду надані не були. При цьому суд посилається на копію акту звірки розрахунків від 2017р.. Однак, акт звірки розрахунків від 2017р. в розумінні ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" не є первинним документом, який фіксує факти здійснення господарських операцій, тож судом порушено ст.ст.1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність";

- додає, що висновок суду про те, що акт звірки є належним доказом виникнення та існування у відповідача інших грошових зобов`язань на виконання яких начебто пішли сплачені згідно доданих відповідачем платіжних доручень кошти суперечить також позиції Верховного Суду, яка наведена у постанові від 05.03.2019р. по справі №910/1389/18, де зазначено, що акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб;

- вказує, що в даному випадку із 17 згаданих в акті звірки від 2017р. операцій поставки лише 3 являються підставами даного позову, а всі інші 14 позивачем до позовної заяви не додавались. Крім того, згідно копії акта звірки від 2017р. неможливо ідентифікувати підписи, відсутні дані про осіб, які його підписували зі сторони ТОВ "Континіум-Трейд", неможливо ідентифікувати наявність на ньому печатки товариства;

- зазначає, що відповідач наполягав на тому, що термін дії договору поставки №192-ПК-14 від 01.10.2014р. з врахуванням пролонгації закінчився 31.12.2016р., а тому поставка товарів згідно трьох доданих до позовної заяви накладних від 2017р. відбувалась не в рамках договору поставки 192-ПК-14 від 01.10.2014р., а як окремі правовідносини. Однак, судом першої інстанції доводи відповідача про припинення дії договору поставки №192-ПК-14 від 01.10.2014р. були проігноровані, жодних доводів та спростувань позиції відповідача судом у рішенні суду не наведено. Натомість, безпідставно стягнуто передбачені припиненим договором поставки пеню, інфляційні та 3% річних;

- вважає, що такі дії та висновки суду першої інстанції є порушенням ст.631 ЦК України, а також ст.625 ЦК України про строк виконання зобов`язання та наслідки його не встановлення;

- стверджує, що судом першої інстанції без будь-якого підтвердження первинними бухгалтерськими документами зроблено безпідставного висновку про виникнення та існування у відповідача грошових зобов`язань, про які позивачем заявлено не було і які позивачем первинними документами - видатковими накладними, тощо підтверджені не були, тим самим порушено ст.86 ГПК України;

- також додає, що в порушення ст.76 ГПК України, суд дійшов до необґрунтованого та непідтвердженого належними доказами висновку, що заборгованість по трьох доданих до позовної заяви накладних непогашена, оскільки на думку суду кошти перераховані відповідачем по вказаним платіжним дорученням пішли на погашення заборгованості по інших накладних, по яким начебто поставлявся товар попередньо, однак, які позивачем суду надані не були. При цьому суд послався на неналежний доказ - копію акту звірки розрахунків від 2017р.;

- вказує, що судом першої інстанції фактично було звільнено позивача від обов`язку доведення тих обставин на які він посилався, як на підставу своїх вимог та заперечень, натомість наведені відповідачем заперечення та додані на підтвердження заперечень докази судом першої інстанції були безпідставно відхилені в порушення ст.13 ГПК України.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №903/387/20/4961/20 від 23.09.2020р. матеріали справи №903/387/20 витребувано з Господарського суду Волинської області.

01.10.2020р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №903/387/20.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2020р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" на рішення Господарського суду Волинської області від 01.09.2020р. у справі №903/387/20 залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги та надання суду відповідні докази, зокрема, доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

21.10.2020р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду на виконання узвали суду від 02.10.2020р. про залишення апеляційної скарги без руху від Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" надійшла заява з додатком, зокрема, з платіжним дорученням від 16.10.2020р. №16875 про сплату судового збору в сумі 3153,00грн..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" на рішення Господарського суду Волинської області від 01.09.2020р. у справі №903/387/20, ухвалено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" на рішення Господарського суду Волинської області від 01.09.2020р. у справі №903/387/20 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження, тощо.

Позивач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 01.10.2014р. між Публічним акціонерним товариством "Юрія" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" (покупець) укладений договір поставки №192-ПК-14 (далі- договір), згідно п.2.1 якого постачальник зобов`язався поставляти і передавати у власність покупця товар, а покупець зобов`язався прийняти цей товар і здійснити оплату відповідно до умов договору. (а.с.53-60).

Відповідно до п.п.2.2, 2.3 договору, покупець направляє постачальнику замовлення на підставі Специфікації (яка діє на момент направлення замовлення покупцем), затвердженої сторонами. Замовлення оформляється на бланку Замовлення, де вказується асортимент, кількість і ціна товару, термін і місце поставки, загальна вартість замовлення.

Пунктом 3.1.1 договору сторони передбачили, що постачальник зобов`язується своєчасно поставати товар до місця поставки, в кількості, якості, по цінам та в асортименті згідно з умовам и цього договору, Специфікації замовлення.

Згідно п.3.2.1 договору, покупець зобов`язується прийняти поставлений відповідно до умов цього Договору товар і сплатити його вартість відповідно до розділу 8 даного договору.

Покупець має право у разі виникнення розбіжностей в розрахунках між сторонами скласти акт звірки взаєморозрахунків та надати його постачальнику. Постачальник зобов`язаний протягом 5 (п`яти) робочих днів провести звірку взаєморозрахунків, підписати акт звірки взаєморозрахунків та направити покупцю поштою або вручити уповноваженому представнику покупця (п.3.2.3 договору).

Згідно до п.6.3 договору, фактичною датою поставки товару є дата приймання покупцем товару в місці поставки, яка відповідає даті товарної накладної, підписаної сторонами.

У відповідності п.п.8.1.1, 8.1.3, 8.1.4 договору, ціна товару вказується у замовленні на підставі специфікації, яка діє на момент відправлення замовлення. Загальна вартість замовлення вказується в замовленні. При поставці ціна товару вказується в товарних накладних, які надаються постачальником покупцю разом з товаром, і ця ціна повинна відповідати ціні на товар, що вказана у підписаній Сторонами та дійсній на момент поставки Специфікації (з врахуванням положень п.п.8.1.2). У разі наявності відхилення між ціною, зазначеною в товарній накладній, за якою поставлені товари, та ціною зазначеною в діючій Специфікації (з врахуванням положень п.п.8.1.2.), покупець має право оприбуткувати товар за ціною, вказаною в діючій Специфікації. В такому випадку, надання необхідних накладних здійснюється в порядку, передбаченому п.п.3.1.5 даного договору.

Покупець здійснює оплату за поставлений товар, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 10 календарних/банківських днів з моменту поставки (п.8.2.1 договору)

У п.10.5. договору сторони передбачили, що в разі несвоєчасної оплати покупцем поставленого товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє на момент прострочення, від вартості поставленого, але несплаченого товару, за кожен день прострочення.

Відповідно до п.12.2 договору, сторони визначають, що всі можливі претензії за даним договором повинні бути розглянуті сторонами протягом 30 днів з моменту отримання претензії.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2015 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.31.1 договору).

Також, 01.10.2014р. між сторонами підписано додаткову угоду до договору поставки № 192-ПК-14 від 01.10.2014 (а.с.61) та протокол розбіжностей до договору (а.с.62-66).

Як вбачається з матеріалів справи, Приватне акціонерне товариство "Юрія" зобов`язання за договором виконало належно, що підтверджується видатковими накладними, які містять відмітки про прийняття замовлених партій товару.

Однак, Товариство з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" зобов`язання за договором виконало неналежно, а саме оплатило отриману продукцію не в повному обсязі, в результаті чого за ним утворилась заборгованість станом на 31.05.2017р. в сумі 24193,83грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків (а.с.74).

В подальшому, ПрАТ "Юрія" направило ТОВ "Континіум-Трейд" претензію про сплату заборгованості №811 від 01.09.2017 в сумі 24193,83грн. (а.с.75).

Надалі, ТОВ "Континіум-Трейд" надало відповідь на претензію №246 від 16.11.2017, в якій фактично визнавало існування заборгованості з підстав виникнення труднощів, що призвело до додаткового фінансового навантаження. Також, у своїй відповіді ТОВ "Континіум-Трейд" пропонував здійснити взаємозалік, підписавши Протокол зарахування зустрічних однорідних грошових вимог (Протокол) на суму 1083,81грн. (а.с.76).

31.10.2017р. між ПрАТ "Юрія" та ТОВ "Континіум-Трейд" підписано протокол зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, та проведено взаємозалік на суму 1083,81грн. (а.с.77), в результаті чого заборгованість ТОВ "Континіум-Трейд" перед ПрАТ "Юрія" за договором зменшилась на 1083,81грн..

Відповідно до підписаного протоколу, а саме п.1.1 ТОВ "Континіум-Трейд" визнало себе боржником згідно договору та визнало суму боргу 24190,83грн..

В подальшому, ТОВ "Континіум-Трейд" частково погасило заборгованість перераховуючи кошти на розрахункові рахунки ПрАТ "Юрія" в наступних розмірах:

1) 10 000,00грн. - 20.12.2017р. (а.с.111);

2) 6 000,00грн.- 25.02.2019р. (а.с.113).

Станом на 22.05.2020р. заборгованість ТОВ "Континіум-Трейд" перед ПрАТ "Юрія" згідно договору, складає 7110,03грн..

За даними ПрАТ "Юрія", неоплаченим лишився товар, що був поставлений згідно наступних видаткових накладних:

1. Видаткова накладна №ЦЮАБ0013059 від 19.05.2017р. на суму 7417,32грн., була частково погашена за рахунок останніх платежів ТОВ "Континіум-Трейд" на суму 3796,16грн., борг по даній накладній складає 3621,16грн..

2. Видаткова накладна №ЦЮАБ0013521 від 22.05.2017р. на суму 3123,47грн. (з врахуванням акту встановлення розбіжностей кількості та якості при постачанні товару).

3. Видаткова накладна №ЦІОАБОО13522 від 22.05.2017р. на суму 365,40грн..

20.01.2020р. ПрАТ "Юрія" звернувся до ТОВ "Континіум-Трейд" із претензією про сплату заборгованості №64 від 20.01.2020р. (а.с.78-79), однак вона залишилась без відповіді та задоволення.

За вказаних обставин, Приватне акціонерне товариство "Юрія" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" про стягнення 10342,59грн., в т.ч.7110,03грн. основного боргу, 890,99грн. пені, 632,08грн. 3% річних та 1709,49 грн. інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи позовну заяву, ПрАТ "Юрія" посилається на невиконання ТОВ "Континіум-Трейд" взятих на себе зобов`язань згідно договору поставки №192-ПК-14 від 01.10.2014р.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 02.06.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №903/387/20 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

22.06.2020р. до Господарського суду Волинської області відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку з повною оплатою. В підтвердження долучив платіжні доручення.

27.06.2020р. до Господарського суду Волинської області від позивача надійшло додаткові пояснення, в яких вказав, що рахунок, який належав підприємству був закритий ще 10.07.2018р., що підтвердив довідкою про закриття рахунків виданою 25.06.2020р. АТ "ОТП БАНК".

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 20.07.2020р. зобов`язано позивача подати письмові пояснення щодо зміни розрахункових рахунків постачальника і докази повідомлення відповідача про зміну розрахункових рахунків. Зобов`язано відповідача подати до 03.08.2020р. пояснення з посиланням на умови договору, стосовно перерахування грошових коштів на різні розрахункові рахунки, які зазначені в платіжних дорученнях №3724 від 20.12.2017р., №38 від 25.02.2019р., №2869 від 22.05.2017р. та №23 від 15.02.2019р..

Приватне акціонерне товариство "Юрія" 03.08.2020р. до Господарського суду Волинської області подало додаткові пояснення, в яких зазначило, що у відповідності до вимог Закону України "Про акціонерні товариства", згідно рішення загальних зборів акціонерів (протокол №1/2018 від 18.04.2018р.), Публічне акціонерне товариство "Юрія" перейменоване на Приватне акціонерне товариство "Юрія" (скорочена назва - ПрАТ "Юрія").

Зазначені зміни в найменуванні юридичної особи було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у встановленому Законом порядку 15.06.2018р..

Згідно до розділу XVI Закону України "Про акціонерні товариства" зміна типу товариства не є його перетворенням. Дане положення правової норми відображено в статуті ПрАТ "Юрія":

"1.1. ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ЮРІЯ" (надалі Товариство), яке у відповідності до норм Закону України "Про акціонерні товариства" в зв`язку зі зміною типу акціонерного товариства з публічного на приватний змінило своє найменування з "ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ЮРІЯ" на "ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ЮРІЯ", являється правонаступником прав та обов`язків ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ЮРІЯ".

ПрАТ "Юрія" має той же самий ідентифікаційний код за , індивідуальний податковий номер 11.

У зв`язку з вище викладеним, та керуючись приписами пункту 20.2. "Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах", затвердженої Постановою Правління Національного банку України 12.11.2003р. №492, що діяла в редакції від 21.12.2017р., поточні рахунки позивача в банках були закриті та відкриті нові.

В тому числі, був закритий р/р НОМЕР_1 в ПАТ "Сбербанк Росії", МФО 320627, що зазначений у договорі поставки №192-ПК-14 від 01.10.2014р..

Вказує, що 25.06.2018р. в АТ "Сбербанк" (МФО 320627, ), був відкритий р/р НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою №50- 4/330/5/41-1 від 25.06.2018р. виданою АТ "СБЕРБАНК".

Зазначає, що копія вказаної довідки та копія повідомлення про зміну найменування Публічного акціонерного товариства "Юрія" №662 від 15.06.2018р. направлялись відповідачеві. Письмових доказів направлення вказаних вище документів відповідачеві не збереглося. Проте, фактом підтвердження поінформованості відповідача, про зміну банківських реквізитів, може слугувати - здійснення оплати в розмірі: 6000,00грн. на новий р/р НОМЕР_2 , що підтверджується платіжним дорученням №38 від 25.02.2019р., яке міститься у матеріалах справи, і яке було надано суду самим відповідачем.

У відповідності до постанови Правління Національного банку України №162 від 28.12.2018р. "Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (ІВАN) в Україні" змінились формати розрахункових (поточних) рахунків.

Покликається на те, що присвоєння позивачеві рахунку у форматі ІВАN підтверджується довідкою №324/5/41-1 від 30.08.2019р., виданою АТ "СБЕРБАНК". В зв`язку з чим, у своїй претензії №64 від 20.01.2020р. позивач просить відповідача перерахувати суму заборгованості саме на р/р НОМЕР_3 .

Також, позивач зазначає, що не отримував коштів в рахунок оплати за поставлений товар по договору поставки №192-ПК-14 від 01.10.2014р., згідно платіжного доручення №23 від 15.02.2019р., у зв`язку з закриттям рахунку, на який здійснена оплата відповідачем.

Згідно положень "Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" затвердженої постановою Правління Національного банку України №22 від 21.01.2004р. кошти мали повернутись у банк, що обслуговує відповідача із зазначенням причини такого повернення.

Також, Товариство з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" 03.08.2020р. до Господарського суд Волинської області подало пояснення, в яких вказало, що договір укладався у 2014 році. Пунктом 8.2.1 договору не вказано, що здійснення платежів здійснюється виключно на один якийсь чітко визначений рахунок. Зазначає, що сплата коштів могла здійснюватися на різні рахунки позивача. Зміна рахунків або відкриття нових юридичною особою є звичайною практикою, тому перерахування коштів на інший ніж зазначено у реквізитах договору рахунок вважає належним доказом розрахунку. Не може вважатися належним доказом розрахунку здійснення платежу лише на такий рахунок, який не належить юридичній особі.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Волинської області від 01.09.2020р. у справі №903/387/20 позов задоволено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №.№2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За змістом ч. 1 ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, а тому обов`язок покупця сплатити продавцеві повну ціну переданого товару складає зміст основних його зобов`язань відповідно до ст.692 ЦК України.

За змістом ст.655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі ст.ст.193, 202 ГК України, ст.ст.525, 526, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За умовами ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2014р. між Публічним акціонерним товариством "Юрія" ( постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" (покупець) укладений договір поставки №192-ПК-14, згідно п.2.1 якого постачальник зобов`язався поставляти і передавати у власність покупця товар, а покупець зобов`язався прийняти цей товар і здійснити оплату відповідно до умов договору.

Судом встановлено, що Приватне акціонерне товариство "Юрія" зобов`язання за договором виконало належно, що підтверджується видатковими накладними, які містять відмітки про прийняття замовлених партій товару.

Однак, Товариство з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" зобов`язання за договором виконало неналежно, а саме оплатило отриману продукцію не в повному обсязі, в результаті чого за ним утворилась заборгованість станом на 31.05.2017р. в сумі 24193,83грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків.

В подальшому, ПрАТ "Юрія" направило ТОВ "Континіум-Трейд" претензію про сплату заборгованості №811 від 01.09.2017 в сумі 24193,83грн..

Надалі, ТОВ "Континіум-Трейд" надало відповідь на претензію №246 від 16.11.2017р., в якій фактично визнавало існування заборгованості з підстав виникнення труднощів, що призвело до додаткового фінансового навантаження. Також у своїй відповіді ТОВ "Континіум-Трейд", пропонував здійснити взаємозалік, підписавши Протокол зарахування зустрічних однорідних грошових вимог (Протокол) на суму 1083,81грн..

31.10.2017р. між ПрАТ "Юрія" та ТОВ "Континіум-Трейд" підписано протокол зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, та проведено взаємозалік на суму 1083,81грн., в результаті чого заборгованість ТОВ "Континіум-Трейд" перед ПрАТ "Юрія" за договором зменшилась на 1083,81грн..

Відповідно до підписаного протоколу, а саме п.1.1 ТОВ "Континіум-Трейд" визнало себе боржником згідно договору та визнало суму боргу 24190,83грн..

В подальшому, ТОВ "Континіум-Трейд" частково погасило заборгованість перераховуючи кошти на розрахункові рахунки ПрАТ "Юрія" в наступних розмірах:

1) 10 000,00грн. - 20.12.2017р.;

2) 6 000,00грн. - 25.02.2019р..

Станом на 22.05.2020р. заборгованість ТОВ "Континіум-Трейд" перед ПрАТ "Юрія" згідно договору складає 7110,03грн..

За даними ПрАТ "Юрія" неоплаченим лишився товар, що був поставлений згідно наступних видаткових накладних:

1. Видаткова накладна №ЦЮАБ0013059 від 19.05.2017 на суму 7417,32грн., була частково погашена за рахунок останніх платежів ТОВ "Континіум-Трейд" на суму 3796,16грн., борг по даній накладній складає 3621,16грн..

2. Видаткова накладна №ЦЮАБ0013521 від 22.05.2017р. на суму 3123,47грн. (з врахуванням акту встановлення розбіжностей кількості та якості при постачанні товару).

3. Видаткова накладна №ЦІОАБОО13522 від 22.05.2017р. на суму 365,40грн..

20.01.2020р. ПрАТ "Юрія" звернувся до ТОВ "Континіум-Трейд" із претензією про сплату заборгованості №64 від 20.01.2020р., однак вона залишилась без відповіді та задоволення.

Отже, на момент звернення до суду та на день розгляду справи заборгованість відповідача складає 7110,03грн..

Судом встановлено, що сума боргу повністю підтверджується наявними в матеріалах справи документами.

Матеріали справи не містять відповідних доказів на підтвердження сплати відповідачем позивачу вказаної заборгованості.

Таким чином, з огляду на викладене вище, укладення між сторонами договору, відпуск позивачем на виконання його умов відповідачу товарів, їх отримання відповідачем та не проведення при цьому всіх належних розрахунків і платежів, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про підставність пред`явленого позивачем до відповідача позову в частині стягнення заборгованості в сумі 7110,03грн..

Крім того, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань позивачем нараховано та заявлено до стягнення відповідно до ст.625 ЦК України 1709,49грн. інфляційних втрат та 632,08грн. - 3% річних, а також відповідно до п.10.5 договору пеню в розмірі 890,99грн..

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).

У відповідності до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим є зобов`язання, за яким боржник зобов`язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних в порядку ст.625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас, обов`язковою умовою для застосування відповідальності за неналежне виконання особою взятих на себе грошових зобов`язань є наявність прострочення боржником виконання такого зобов`язання.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Перевіривши здійснений позивачем та місцевим господарським судом розрахунки 3% річних за відповідні періоди з 06.06.2017р. по 22.05.2020р. (розрахунки додано), колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з їх розрахунками та зазначає, що задоволенню підлягає вимога позивача до відповідача про стягнення 1709,49грн. інфляційних втрат та 632,08грн. - 3% річних, нарахованих за вказані вище відповідні періоди.

За приписами ст.ст.546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 2 ст.232 ГК України).

За приписами ч.ч.1, 2 ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст.3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.7.2. договору, в разі несвоєчасної оплати покупцем поставленого товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє на момент прострочення, від вартості поставленого, але несплаченого товару, за кожен день прострочення.

Перевіривши здійснений позивачем та місцевим господарським судом розрахунки пені за відповідні періоди з 06.06.2017р. по 26.10.2017р та з 27.10.2017р. по 02.12.2017р. (розрахунки додано), колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з їх розрахунками та зазначає, що задоволенню підлягає вимога позивача до відповідача про стягнення 890,99грн. пені, нарахованих за вказані вище відповідні періоди.

Стосовно доводів відповідача про відсутність боргу за договором поставки №192-ПК-14 від 01.10.2014р. у зв`язку з повною оплатою, що підтверджується платіжними дорученнями, слід зазначити наступне.

Як вбачається з обґрунтувань позивача, кошти в якості оплати за поставлений товар в сумі зазначеній в платіжному дорученні №23 від 15.02.2019р., а саме 6000,00грн. не надходили.

Зокрема, у платіжному дорученні значиться номер рахунку отримувача коштів: 6997, який належав ПрАТ "Юрія", та обслуговувався Акціонерним товариством "ОТП БАНК". Проте, на момент здійснення відповідачем платежу, зазначений рахунок було закрито. Факт закриття рахунку 10.07.2018р. підтверджується копією довідки про закриття рахунків виданої 25.06.2020р. АТ "ОТП БАНК" (а.с.120).

У період, а саме станом на 15.02.2019р. ПрАТ "Юрія" мало інший розрахунковий рахунок в АТ "ОТП БАНК", а саме: НОМЕР_4 .

Як свідчить банківська виписка по рахунку НОМЕР_4 , за період з 01.02.2019р. по 28.02.2019р., надходжень коштів від відповідача не було.

Отже, ПрАТ "Юрія" не отримувало коштів в рахунок оплати за поставлений товар по Договору поставки № 192-ПК-14 від 01.10.2014р., згідно платіжного доручення №23 від 15.02.2019р. наданого відповідачем.

Водночас, як вбачається із додаткових пояснень позивача, у відповідності до вимог Закону України "Про акціонерні товариства", згідно рішення загальних зборів акціонерів (протокол №1/2018 від 18.04.2018р.), Публічне акціонерне товариство "Юрія" перейменоване на Приватне акціонерне товариство "Юрія" (скорочена назва - ПрАТ "Юрія"). Зазначені зміни в найменуванні юридичної особи було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у встановленому Законом порядку 15.06.2018р..

Згідно розділу XVI Закону України "Про акціонерні товариства" зміна типу товариства не є його перетворенням. Дане положення правової норми відображено в статуті ПрАТ "Юрія":

"1.1. Приватне акціонерне товариство "Юрія", яке у відповідності до норм Закону України "Про акціонерні товариства" в зв`язку зі зміною типу акціонерного товариства з публічного на приватний змінило своє найменування з Публічне акціонерне товариство "Юрія" на Приватне акціонерне товариство "Юрія", являється правонаступником прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства "Юрія".

ПрАТ "Юрія" має той же самий ідентифікаційний код за , індивідуальний податковий номер 11.

У зв`язку з вище викладеним та керуючись приписами пункту 20.2. "Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах", затвердженої постановою Правління Національного банку України 12.11.2003р. №492, що діяла в редакції від 21.12.2017р., поточні рахунки позивача в банках були закриті та відкриті нові.

В тому числі, був закритий р/р НОМЕР_1 в ПАТ "Сбербанк Росії", МФО 320627, що зазначений у Договорі поставки № 192-ПК-14 від 01.10.2014.

Однак, 25.06.2018р. в АТ "Сбербанк" (МФО 320627, ), був відкритий р/р НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою №50- 4/330/5/41-1 від 25.06.2018р. виданою АТ "СБЕРБАНК" .

Позивач зазначає, що копія вказаної довідки та копія повідомлення про зміну найменування Публічного акціонерного товариства "Юрія" №662 від 15.06.2018 направлялись відповідачеві.

Фактом підтвердження поінформованості відповідача про зміну банківських реквізитів може слугувати здійснення оплати в розмірі: 6000,00грн. на новий р/р НОМЕР_2 , що підтверджується платіжним дорученням №38 від 25.02.2019р., яке міститься у матеріалах справи і яке було надано суду самим відповідачем.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України №162 від 28.12.2018 "Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (ІВАN) в Україні" змінились формати розрахункових (поточних) рахунків.

Присвоєння позивачеві рахунку у форматі ІВАN підтверджується довідкою №324/5/41-1 від 30.08.2019р., виданою АТ "СБЕРБАНК". В зв`язку з чим, у своїй претензії №64 від 20.01.2020р. позивач просив відповідача перерахувати суму заборгованості саме на р/р НОМЕР_3 .

Згідно положень "Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004р. кошти мали повернутись у банк, що обслуговує відповідача із зазначенням причини такого повернення.

Таким чином з огляду на викладене, сплата коштів може здійснюватися на різні рахунки позивача. Зміна рахунків або відкриття нових юридичною особою є звичайною практикою, тому перерахування коштів на інший ніж зазначено у реквізитах договору рахунок вважається належним доказом розрахунку.

Водночас, не може вважатися належним доказом розрахунку здійснення платежу лише на такий рахунок, який не належить юридичній особі.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача за договором поставки №192-ПК-14 від 01.10.2014 підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована та підлягає до задоволення в сумі 10342,59грн. заборгованості, в т.ч.: 7110,03грн. основний борг, 1709,49 грн. інфляційні втрати, 632,08 грн. 3% річних та 890,99 грн. пеня.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Волинської області від 01.09.2020р. у справі №903/387/20 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Господарського суду Волинської області від 01.09.2020р. у справі №903/387/20 - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд", м.Луцьк залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 01.09.2020р. у справі №903/387/20 - без змін.

2. Справу №903/387/20 повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "23" листопада 2020 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.