ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 910/21578/16

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. (головуючий), Мамалуя О. О., Студенця В. І.,

за участю секретаря судового засідання Натаріної О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Київмедпрепарат»

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Підченко Ю. О.

від 24.01.2020

та на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Гаврилюка О. М., Ткаченка Б. О., Суліма В. В.

від 21.07.2020

за позовом Національного банку України

до Акціонерного товариства «Київмедпрепарат»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»

про звернення стягнення на предмет іпотеки

за участю представників:

позивача: Янголь О. О.

відповідача: Мартиновського О. В.

третьої особи:

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2016 року Національний банк України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Київмедпрепарат», в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог № 63-0008/58035/БТ від 06.11.2019 (т. 3, а.с. 125-132)), яка була прийнята Господарським судом міста Києва до розгляду, просив:

1) в рахунок часткового погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитними договорами № 48 від 21.10.2008, № 03/4 від 16.02.2009, № 03/28 від 10.07.2009, № 03/33 від 12.11.2009, № 03/35 від 02.09.2010, № 03/36 від 11.03.2014, № 63/1 від 04.11.2008, № 63/3 від 18.11.2008, № 03/6 від 05.03.2009 з усіма змінами та доповненнями до них перед Національним банком України станом на 22.10.2019 в загальній сумі 4 214 619 886,22 грн, яка складається із:

- заборгованості за кредитним договором № 48 від 21.10.2008 у сумі 304 611 737,10 грн, з яких: 268 734 831,49 грн - залишок заборгованості за кредитом, 35 765 068,49 грн - заборгованість по процентам, 111 837,12 грн - пеня за прострочення сплати процентів;

- заборгованості за кредитним договором № 03/4 від 16.02.2009 у сумі 365 534 084,52 грн, з яких: 322 481 797,79 грн - залишок заборгованості за кредитом, 42 918 082,19 грн - заборгованість по процентам, 134 204,54 - пеня за прострочення сплати процентів;

- заборгованості за кредитним договором № 03/28 від 10.07.2009 у сумі 1 204 557 942,70 грн, з яких: 1 057 740 296,74 грн - залишок заборгованості за кредитом, 146 509 512,33 грн - заборгованість по процентам, 308 133,63 грн - пеня за прострочення сплати процентів;

- заборгованості за кредитним договором № 03/33 від 12.11.2009 у сумі 222 571 681,94 грн, з яких: 195 443 513,81 грн - залишок заборгованості за кредитом, 27 071 232,87 грн - заборгованість по процентам, 56 935,26 грн - пеня за прострочення сплати процентів;

- заборгованості за кредитним договором № 03/35 від 02.09.2010 у сумі 432 645 020,23 грн, з яких: 379 912 045,62 грн - залишок заборгованості за кредитом, 52 622 301,25 грн - заборгованість по процентам, 110 673,36 грн - пеня за прострочення сплати процентів;

- заборгованості за кредитним договором № 03/36 від 11.03.2014 у сумі 512 759 216,82 грн, з яких: 469 489 307,78 грн - залишок заборгованості за кредитом, 43 140 410,73 грн - заборгованість по процентам, 129 498,31 грн - пеня за прострочення сплати процентів;

- заборгованості за кредитним договором № 63/1 від 04.11.2008 у сумі 664 607 426,40 грн, з яких: 586 330 541,43 грн - залишок заборгованості за кредитом, 78 032 876,71 грн - заборгованість по процентам, 244 008,26 грн - пеня за прострочення сплати процентів;

- заборгованості за кредитним договором № 63/3 від 18.11.2008 у сумі 443 071 617,60 грн, з яких: 390 887 027,62 грн - залишок заборгованості за кредитом, 52 021 917,81 грн - заборгованість по процентам, 162 672,17 грн - пеня за прострочення сплати процентів;

- заборгованості за кредитним договором № 03/6 від 05.03.2009 у сумі 64 261 158,91 грн, з яких: 56 600 000,00 грн - залишок заборгованості за кредитом, 7 661 158,91 грн - заборгованість по процентам,

звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24.04.2009, укладеним між Національним банком України та Акціонерним товариством «Київмедпрепарат», посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швайко О. Л. та зареєстрованим в реєстрі за № 310, зі змінами та доповненнями, на наступне нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 139, яким є: корпус № 20 (літера О) загальною площею 10 182,3 кв. м, та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності серія САВ № 553967, виданого 02.04.2008 Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва №433-В від 02.04.2008, та зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 21.04.2009, записаний у реєстрову книгу № д.26п-110 за реєстровим № 220п;

2) встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах із визначенням вартості майна у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в забезпечення виконання зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» як позичальника за укладеними між ним та позивачем кредитними договорами № 48 від 21.10.2008, № 03/4 від 16.02.2009, № 03/28 від 10.07.2009, № 03/33 від 12.11.2009, № 03/35 від 02.09.2010, № 03/36 від 11.03.2014, № 63/1 від 04.11.2008, № 63/3 від 18.11.2008, № 03/6 від 05.03.2009 між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Київмедпрепарат» був укладений іпотечний договір від 24.04.2009, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швайкою О. Л. та зареєстрований в реєстрі за № 310. Внаслідок прийняття Національним банком України постанови № 898 від 17.12.2015 «Про відкликання банківської ліцензії Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб рішення № 230 від 18.12.2015 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» позивач набув права вимагати дострокового виконання зобов`язань за цими кредитними договорами, забезпеченими іпотекою, та у зв`язку з невиконанням цих зобов`язань ні позичальником, ні іпотекодавцем позивач як іпотекодержатель набув право на задоволення своїх грошових вимог за кредитними договорами за рахунок предмету іпотеки - нерухомого майна: корпусу № 20 загальною площею 10 160,50 кв.м, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 139.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Між Національним банком України як кредитором та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» як позичальником була укладена низка кредитних договорів, зокрема: кредитні договори № 48 від 21.10.2008, № 63/1 від 04.11.2008, № 63/3 від 18.11.2008, № 03/4 від 16.02.2009, № 03/6 від 05.03.2009, № 03/18 від 18.05.2009, № 03/28 від 10.07.2009, № 03/33 від 12.11.2009, № 03/35 від 02.09.2010, № 03/36 від 11.03.2014 (далі по тексту - кредитні договори), відповідно до умов яких (з урахуванням внесених у подальшому до них змін та доповнень) кредитор надає позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитних договорах, а позичальник зобов`язується повернути кредит зі сплатою процентів за користування кредитом у порядку та строки, визначені у кредитних договорах.

24.04.2009 в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № 03/16 від 24.04.2009 між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством «Київмедпрепарат» був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швайкою О. Л., зареєстрований в реєстрі за № 310, відповідно до пункту 5 якого (у редакції договору про внесення змін від 29.09.2010) Іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно: корпус № 20 (літера О) загальною площею 10 160,50 кв. м, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 139 (далі по тексту - предмет іпотеки).

До іпотечного договору сторонами неодноразово вносилися зміни.

21.05.2014 між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством «Київмедпрепарат» був укладений договір про внесення змін до іпотечного договору, за яким пункт 1 статті «Предмет іпотеки» іпотечного договору був викладений його сторонами в іншій редакції. Зокрема, сторони погодили, що іпотекою за цим договором забезпечуються вимоги Іпотекодержателя, що випливають, зокрема з кредитних договорів № 48 від 21.10.2008, № 03/4 від 16.02.2009, № 03/18 від 18.05.2009, № 03/28 від 10.07.2009, № 03/33 від 12.11.2009, № 03/35 від 02.09.2010, № 03/36 від 11.03.2014, № 63/1 від 04.11.2008, № 63/3 від 18.11.2008, № 03/6 від 05.03.2009.

Відповідно до пункту 15.8.2. пункту 15 статті «Права та обов`язки сторін» іпотечного договору (у редакції договору про внесення змін від 21.05.2014) Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого іпотекою за цим договором, а якщо вимога не буде задоволена, звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитними договорами, зокрема у випадку віднесення Іпотекодавця/Позичальника до категорії неплатоспроможних; прийняття власником або компетентним органом рішення про ліквідацію Іпотекодавця/Позичальника.

Згідно з пунктом 20 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених умовами цього договору, відповідно до статті 24 та розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з пунктом 24 цього договору.

На виконання умов зазначених кредитних договорів Національний банк України як кредитор у період з 22.10.2008 по 12.03.2014 перерахував Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та кредит» як позичальнику грошові кошти у сумах, визначених кредитними договорами, на підставі меморіальних ордерів:

№ 4564 (#346101101) від 22.10.2008 на суму 275 000 000,00 грн,

№ 4712 (#349349501) від 04.11.2008 на суму 600 000 000,00 грн,

№ 4712 (#352424201) від 19.11.2008 на суму 400 000 000,00 грн,

№ 5361 (#370555801) від 17.02.2009 на суму 330 000 000,00 грн,

№ 5361 (#374093101) від 05.03.2009 на суму 56 600 000,00 грн,

№ 5361 (#387619101) від 18.05.2009 на суму 193 000 000,00 грн,

№ 5361 (#398258401) від 10.07.2009 на суму 432 400 000,00 грн,

№ 5361 (#405139501) від 14.08.2009 на суму 290 000 000,00 грн,

№ 5361 (#422929801)від 13.11.2009 на суму 200 000 000,00 грн,

№ 38-2/146 (#442482901) від 23.02.2010 на суму 360 000 000,00 грн,

№ 38-2/810 (#481589201) від 06.09.2010 на суму 153 000 000,00 грн,

№ 38-2/812 (#482135001) від 08.09.2010 на суму 153 000 000,00 грн,

№ 38-2/53 (#482647301) від 10.09.2010 на суму 152 800 000,00 грн,

№ від 12.03.2014 на суму 650 000 000,00 грн,

а всього за усіма кредитними договорами № 48 від 21.10.2008, № 03/4 від 16.02.2009, № 03/18 від 18.05.2009, № 03/28 від 10.07.2009, № 03/33 від 12.11.2009, № 03/35 від 02.09.2010, № 03/36 від 11.03.2014, № 63/1 від 04.11.2008, № 63/3 від 18.11.2008, № 03/6 від 05.03.2009 перерахував грошові кошти у загальній сумі 4 245 800 000,00 грн.

Постановою Правління Національного банку України № 612 від 17.09.2015 Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» віднесене до категорії неплатоспроможних, у зв`язку з чим Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 171 від 17.09.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Банк "Фінанси та Кредит», згідно з яким у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджена тимчасова адміністрація та призначена уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію.

17.12.2015 Національний банк України Постановою № 898 від 17.12.2015 відкликав банківську ліцензію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», а виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 230 від 18.12.2015 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Набувши право вимагати дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого іпотекою, та у зв`язку з невиконання позичальником зобов`язань за кредитними договорами Національний банк України звернувся до Публічного акціонерного товариства «Київмедпрепарат» як Іпотекодавця з вимогою (лист № 18-0005/26377 від 29.03.2016) про сплату заборгованості за кредитними договорами.

Однак Іпотекодавець вимогу Національного банку України не виконав, у зв`язку з чим Національний банк України, посилаючись на набуття ним права звернення на предмет іпотеки звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Київмедпрепарат» про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24.04.2009, укладеним між Національним банком України та Акціонерним товариством «Київмедпрепарат», посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швайко О. Л. та зареєстрованим в реєстрі за № 310, в рахунок часткового погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитними договорами № 48 від 21.10.2008, № 03/4 від 16.02.2009, № 03/18 від 18.05.2009, № 03/28 від 10.07.2009, № 03/33 від 12.11.2009, № 03/35 від 02.09.2010, № 03/36 від 11.03.2014, № 63/1 від 04.11.2008, № 63/3 від 18.11.2008, № 03/6 від 05.03.2009 з усіма змінами та доповненнями до них перед Національним банком України станом на 22.10.2019 в загальній сумі 4 312 623 261,82 грн, шляхом продажу на прилюдних торгах із визначенням вартості майна у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

У подальшому Національний банк України заявами № 63-0008/37383 від 18.07.2019 (т. 3, а. с. 34-41) та № 63-0008/58035/БТ від 06.11.2019 (т. 3, а.с. 125-132), які були прийняті Господарським судом міста Києва до розгляду, уточнив позовні вимоги, а саме:

- уточнив загальну площу нерухомого майна, що є предметом іпотеки, (замість зазначеної у позовній заяві площі 10 160,50 кв.м вказав площу 10 182,3 кв.м, предмета іпотеки, яка вказана як площа предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна);

- виключив з позовних вимог посилання на початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації з метою приведення позовних вимог у відповідність до вимог Закону України «Про іпотеку» в редакції, що набула чинності 04.02.2019, зокрема статей 38, 39 Закону, та до висновків Верховного Суду;

- виключив з позовних вимог кредитний договір № 03/18 від 18.05.2009, зменшив загальну суму заборгованості за кредитними договорами, пославшись при цьому на часткове погашення заборгованості за вказаними кредитними договорами та повне погашення заборгованості за кредитним договором № 03/18 від 18.05.2009, з огляду на що просив звернути на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитними договорами № 48 від 21.10.2008, № 03/4 від 16.02.2009, № 03/28 від 10.07.2009, № 03/33 від 12.11.2009, № 03/35 від 02.09.2010, № 03/36 від 11.03.2014, № 63/1 від 04.11.2008, № 63/3 від 18.11.2008, № 03/6 від 05.03.2009 з усіма змінами та доповненнями до них перед Національним банком України станом на 22.10.2019 в загальній сумі 4 214 619 886,22 грн.

Отже предметом позову у цій справі є вимоги позивача у редакції останньої заяви про уточнення позовних вимог № 63-0008/58035/БТ від 06.11.2019.

3. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.

Господарський суд міста Києва рішенням від 24.01.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2020, позовні вимоги задовольнив повністю.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що Національний банк України як Іпотекодержатель набув право звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24.04.2009 у зв`язку з прийняттям компетентним органом рішення про ліквідацію позичальника та невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитними договорами, забезпечених іпотекою за цим іпотечним договором.

Суди визнали доведеним визначений позивачем загальний розмір заборгованості з кредитними договорами станом на 22.10.2019, в рахунок погашення якого слід звернути стягнення на предмет іпотеки. За висновком судів факт отримання позичальником від Національного банку України як кредитора кредиту за вказаними позивачем кредитними договорами в обумовлених ними сумах підтверджується належними та допустимими доказами: наявними в матеріалах справи меморіальними ордерами, оборотно-сальдовою відомістю, виписками по особовому рахунку, довідками-розрахунками заборгованості, третьою особою (позичальником) не заперечується, а також цей факт був встановлений господарськими судами у рішеннях в інших справах, що за висновком судів, відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України є обставиною, яка не потребує доказування.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі відповідач - Акціонерне товариство «Київмедпрепарат» просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підстави касаційного оскарження судових рішень скаржник послався на пункти 1 та 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права. Зокрема скаржник послався на те, що суди попередніх інстанцій:

- не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України та преюдиційності встановлених судами в інших справах обставин, викладені у постанові від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16, з огляду на що порушили частину 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, помилково послались як на преюдиційні на обставини, встановлені у судових рішеннях у справах № 913/985/17, № 913/986/17, не врахували те, що відповідач не був стороною кредитних договорів, вказаних позивачем у позові, не був учасником цих інших господарських справ, з огляду на що не міг підтвердити або спростувати обставини, встановлені у цих справах.

- не встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо розміру заборгованості позичальника за вказаними позивачем кредитними договорами, не дослідили зміст наведених позивачем умов кредитних договорів, не надали оцінку обставинам, за яких змінювалася відсоткова ставка у кредитних правовідносинах, не дослідили розрахунок заборгованості, докази видачі кредиту;

- не врахували висновок Верховного Суду щодо тлумачення умов договору відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що:

- доводи скаржника зводяться до встановлення обставин справи та переоцінки наявних у справі доказів, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції;

- обставини видачі позивачем третій особі у справі як позичальнику кредиту за кредитними договорами, що становлять предмет дослідження у цій справі, а також обставини наявності заборгованості за цими кредитними договорами були встановлені судами попередніх інстанцій, підтверджуються наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами та не були спростовані відповідачем;

- висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник, не підлягають врахуванню судами у цій справі, оскільки були зроблені у справах, правовідносини в яких не є подібними правовідносинам у цій справі.

Третя особа відзиву на касаційну скаргу не надала.

7. Позиція Верховного Суду.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанцій.

Касаційний господарський суд, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судами, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема заставою.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 575 Цивільного кодексу України іпотека є окремим видом застави.

Згідно з частиною 1 цієї статті Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає, зокрема на підставі договору (частини 1 статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Отже у спірних правовідносинах, що склалися між сторонами у цій справі, іпотека виникла на підставі укладеного між ними іпотечного договору від 24.04.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швайкою О. Л., зареєстрованого в реєстрі за № 310.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, за змістом частини 1 цієї статті у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Отже чинне законодавство передбачає право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Як встановили суди попередніх інстанцій у пункті 1 статті «Предмет договору» укладеного між сторонами у цій справі іпотечного договору від 24.04.2009 (в редакції договору про внесення змін до іпотечного договору від 21.05.2014) сторони узгодили, що іпотекою за цим договором забезпечуються вимоги Іпотекодержателя, що випливають, зокрема з кредитних договорів № 48 від 21.10.2008, № 03/4 від 16.02.2009, № 03/28 від 10.07.2009, № 03/33 від 12.11.2009, № 03/35 від 02.09.2010, № 03/36 від 11.03.2014, № 63/1 від 04.11.2008, № 63/3 від 18.11.2008, № 03/6 від 05.03.2009 зі всіма змінами та доповненнями до них, що викладені шляхом укладення додаткових договорів до них, у тому числі і тими, які будуть укладені у майбутньому, а саме: з повернення кредиту в сумі та строки повернення, що обумовлені кредитними договорами, сплати відсотків за користування кредитом, штрафних санкцій у розмірі та порядку, передбачених кредитними договорами

Як встановили суди попередніх інстанцій Національний банк України у період з 22.10.2008 по 12.03.2014 на виконання умов кредитних договорів № 48 від 21.10.2008, № 63/1 від 04.11.2008, № 63/3 від 18.11.2008, № 03/4 від 16.02.2009, № 03/6 від 05.03.2009, № 03/18 від 18.05.2009, № 03/28 від 10.07.2009, № 03/33 від 12.11.2009, № 03/35 від 02.09.2010, № 03/36 від 11.03.2014 надавав позичальнику кредит на загальну суму (за усіма зазначеними кредитними договорами) 4 245 800 000,00 грн.

Факт надання позивачем та отримання позичальником (третьою особою у справі) грошових коштів у зазначеному розмірі підтверджується наданими позивачем до матеріалів справи меморіальними ордерами, оборотно-сальдовими відомостями, виписками по особовому рахунку та довідками-розрахунками заборгованості, які наявні у матеріалах справи.

Відповідно до стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення

Перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити визначений Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України № 254 від 18.06.2003 (далі - Положення № 254), який був чинним у період видачі позивачем кредиту за зазначеними вище кредитними договорами (з 22.10.2008 по 12.03.2014).

Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.

До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до пункту 1.19-1 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пункту 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004, меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно з пунктом 5.1. глави 5 Положення № 254 інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується у регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка.

Отже виписка з особового рахунка клієнта банку (банківська виписка з рахунку позичальника) може слугувати документом, що підтверджує рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій правильно взяли до уваги та визнали належними та допустимими доказами у справі надані позивачем до матеріалів справи в обґрунтування обставин видачі позичальнику кредиту та в підтвердження розміру виданого кредиту (за усіма наведеними позивачем кредитними договорами) меморіальні ордери, оборотно-сальдові відомості та виписки по особовому рахунку позичальника, які є первинними бухгалтерськими документами, регістрами аналітичного обліку, тобто доказами, що містять відомості про внутрішньобанківські операції, у даному випадку відомості про видачу позивачем позичальнику кредитів за зазначеними позивачем кредитними договорами та відомості щодо розміру виданих кредитів.

Крім того суди встановили, що обставини видачі позивачем та отримання позичальником кредиту за наведеними позивачем кредитними договорами № 48 від 21.10.2008, № 03/4 від 16.02.2009, № 03/28 від 10.07.2009, № 03/33 від 12.11.2009, № 03/35 від 02.09.2010, № 03/36 від 11.03.2014, № 63/1 від 04.11.2008, № 63/3 від 18.11.2008 не заперечується і самим позичальником (третьою особою у справі), а також ці обставини були встановлені господарськими судами у судових рішеннях від 20.02.2019 у справі № 905/3021/17 та від 19.03.2018 у справі № 913/987/17, у яких брали участь в якості позивача та третьої особи сторони цих кредитних договорів: Національний банк України як кредитор та Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» як позичальник, стосовно яких і були встановлені ці обставини, та які також є учасниками у цій справі № 910/21578/16.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій правильно відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України взяли до уваги встановлені у судових рішеннях у зазначених господарських справах обставини надання позивачем третій особі як позичальнику кредиту за кредитними договорами № 48 від 21.10.2008, № 03/4 від 16.02.2009, № 03/28 від 10.07.2009, № 03/33 від 12.11.2009, № 03/35 від 02.09.2010, № 03/36 від 11.03.2014, № 63/1 від 04.11.2008, № 63/3 від 18.11.2008, оскільки ці встановлені господарськими судами у рішеннях від 20.02.2019 у справі № 905/3021/17 та від 19.03.2018 у справі № 913/987/17 обставини були встановлені щодо сторін кредитних договорів (Національного банку України та Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»), які брали участь у цих справах та є також учасниками цієї справи № 910/21578/16.

У касаційній скарзі відповідач посилається на порушення судами попередніх інстанцій частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми процесуального права, викладені у постанові від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16, зазначає про те, що суди помилково послались як на преюдиційні на обставини, встановлені у судових рішеннях у справах № 913/985/17, № 913/986/17, не врахували те, що відповідач не був стороною цих договорів, не був учасником цих інших господарських справ, з огляду на що не міг підтвердити або спростувати обставини, встановлені у цих справах.

Верховний Суд не бере до уваги ці посилання відповідача у касаційній скарзі, оскільки суди попередніх інстанцій врахували та послалися в оскаржуваних судових рішеннях як на преюдиційні на обставини, встановлені у судових рішеннях у справах № 905/3021/17 та № 913/987/17, № 913/228/18 та № 913/229/18. Посилань на обставини, встановлені у судових рішеннях у справах № 913/985/17, № 913/986/17, які відповідач вказує у касаційній скарзі, оскаржувані судові рішення не містять.

Крім того, як уже зазначалося, обставини, встановлені у судових рішеннях у справах № 905/3021/17 та № 913/987/17, були встановлені щодо сторін кредитних договорів (Національного банку України та Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»), які брали участь у цих справах та є також учасниками цієї справи № 910/21578/16, що відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України надає суду можливість вважати ці обставини доведеними.

При цьому відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, не враховує положення частини пятої цієї статті, відповідно до якої обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Однак, як встановили суди попередніх інстанцій, наведені відповідачем в заперечення позову доводи не спростовують обставини, встановлені господарськими судами у судових рішеннях у справах № 905/3021/17 та № 913/987/17 щодо видачі позивачем та отримання позичальником кредиту за кредитними договорами № 48 від 21.10.2008, № 03/4 від 16.02.2009, № 03/28 від 10.07.2009, № 03/33 від 12.11.2009, № 03/35 від 02.09.2010, № 03/36 від 11.03.2014, № 63/1 від 04.11.2008, № 63/3 від 18.11.2008 та розміру такого кредиту. Твердження відповідача про неналежність поданих позивачем доказів (меморіальних ордерів, оборотно-сальдових відомостей та виписок по особовому рахунку позичальника) є безпідставними, оскільки, як зазначалося вище, ці докази є належними та допустимими доказами у справі.

Верховний Суд не вбачає порушення судами попередніх інстанцій положень частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що суди ухвалили оскаржувані судові рішення з дотриманням цієї норми процесуального права, з дотриманням правил про преюдицію, висновки судів в частині врахування обставин, встановлених господарськими судами в інших господарських справах, не суперечать висновкам Верховного Суду щодо правил преюдиції, викладеним у постанові від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16, а відповідач суб`єктивно на власний розсуд трактує як положення частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, так застосування цієї норми Верховним Судом при ухваленні постанов у справах № 910/11164/16 та № 925/698/16.

Доводи скаржника щодо застосування частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України зводяться фактично до того, що положення цієї норми застосовуються лише у разі, якщо суб`єктний склад учасників справи, що розглядається, є тотожним складу учасників у іншій справі, в якій вже встановлені такі обставини.

Однак таке тлумачення відповідачем частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не відповідає змісту цієї норми, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в іншій господарській, цивільній або адміністративній справі, можуть бути преюдиційними для іншої справи навіть у разі їх встановлення стосовно однієї особи, яка бере участь у справі.

У постановах Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16 та від 10.12.2019 у справі № 925/698/16, на які послався скаржник, також відсутні висновки про те, що правила про преюдицію, передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, застосовуються лише у разі тотожності суб`єктного складу сторін у іншій судовій справі, в якій вже встановлені такі обставини, та у справі, що розглядається.

З огляду на викладене Верховний Суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, посилання відповідача у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили докази видачі кредиту та розрахунок заборгованості за наведеними позивачем кредитними договорами, забезпеченими іпотекою, оскільки, як зазначалося, такі докази були досліджені судами, на підставі цих доказів суди встановили обставини видачі позивачем позичальнику та отримання останнім кредиту за кредитними договорами, забезпеченими іпотекою, що становлять предмет дослідження у цій справі, у розмірі 4 245 800 000,00 грн, також встановили розмір заборгованості позичальника за кредитними договорами станом на 22.10.2019, який складає 4 214 619 886,22 грн.

Крім того зазначені доводи скаржника зводяться до встановлення обставин справи, оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Отже, як встановили суди попередніх інстанцій, загальний розмір заборгованості за наведеними позивачем кредитними договорами, в рахунок погашення якого позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, станом на 22.10.2019 складає 4 214 619 886,22 грн та є доведеним.

Відповідно до пункту 15.8.2. пункту 15 статті «Права та обов`язки сторін» іпотечного договору (у редакції договору про внесення змін від 21.05.2014) позивач як Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого іпотекою за цим договором, а якщо вимога не буде задоволена, звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитними договорами, зокрема у випадку віднесення Іпотекодавця/Позичальника до категорії неплатоспроможних; прийняття власником або компетентним органом рішення про ліквідацію Іпотекодавця/Позичальника.

Згідно з пунктом 20 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених умовами цього договору, відповідно до статті 24 та розділу V Закону України «Про іпотеку», зокрема на підставі рішення суду.

Суди попередніх інстанцій встановили, що Національний банк України постановою № 898 17.12.2015 відкликав банківську ліцензію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси і кредит», а Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 230 від 18.12.2015 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси і кредит».

Отже суди, встановивши настання випадку, передбаченого пунктом 15.8.2. пункту 15 статті «Права та обов`язки сторін» іпотечного договору (у редакції договору про внесення змін від 21.05.2014), за яким позивач набуває право вимоги дострокового виконання зобов`язань за кредитними договорами та право звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: прийняття компетентним органом рішення про ліквідацію позичальника та невиконання позичальником вимоги позивача про дострокове виконання зобов`язань за кредитними договорами, дійшли правильного висновку про те, що відповідно до умов іпотечного договору Національний банк України як Іпотекодержатель набув право звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24.04.2009, у зв`язку з чим звернувся з позовом у цій справі.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у кредитора у зв`язку з невиконанням боржником та іпотекодавцем вимоги позивача про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про обґрунтованість заявлених Національним банком України позовних вимог у цій справі.

Суди попередніх інстанцій, врахувавши правову природу (сутність) договору іпотеки (як заходу забезпечення основного зобов`язання), взявши до уваги зміни, погоджені та внесені сторонами у справі до договору іпотеки, проаналізувавши умови кредитних договорів та договору іпотеки з урахуванням змін до цих договорів, зокрема встановивши те, що у кредитних договорах були визначені розміри кредиту, умови його надання, а у договорі іпотеки сторони узгодили, які зобов`язання забезпечуються іпотекою та визначили майно, яким забезпечується ці зобов`язання, дійшли правильних висновків про наявність правових підстав для звернення стягнення на майно, що перебуває в іпотеці позивача за іпотечним договором від 24.04.2009, правильно та обґрунтовано задовольнили позовні вимоги у цій справі.

При цьому Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника як на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду щодо тлумачення умов договору відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц.

Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаної підстави може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

У визначенні подібності правовідносин Верховний Суд враховує правові висновки, викладені у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 925/3/17, пункт 40 постанов Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року по справі № 923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Проаналізувавши висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц, на яку послався відповідач у касаційній скарзі як на висновки Верховного Суду, які не були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи, суд касаційної інстанції вважає, що висновки у цій справі були зроблені у правовідносинах, які не є подібними правовідносинам у справі, що переглядається. Ця постанова ухвалена у цивільній справі, предметом спору у якій є стягнення заборгованості за договором купівлі - продажу квартири, спір у справі виник з приводу валюти розрахунку за договором купівлі-продажу, з відповідним матеріально-правовим обґрунтуванням.

Отже зміст та характер порушеного права позивача у справі № 753/11000/14-ц, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, що відображається у предметі позову, підстава позову, зміст правовідносин та, відповідно їх правове регулювання є відмінними від таких у цій справі № 910/21578/16.

З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про необґрунтованість заявлених відповідачем у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 та 4 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з цим Верховний Суд не вважає за доцільне закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України в частині оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки касаційна скарга крім цієї підстави мотивована також наявністю підстав передбачених пунктом 4 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, і наведені відповідачем аргументи тісно пов`язані між собою.

При цьому Верховний Суд вважає безпідставним посилання скаржника на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вони виходять за межі розгляду справи касаційним судом, зводяться до встановлення обставин справи, оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Разом з цим Верховний Суд зазначає про те, що суди попередніх інстанцій помилково взяли до уваги обставини, встановлені у судових рішеннях від 18.09.2018 у справі № 913/228/18 та від 03.09.2018 у справі № 913/229/18, оскільки у зазначених справах предметом дослідження був кредитний договір № 03/32 від 29.09.2009, укладений між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит», який не є предметом дослідження у цій справі. Однак зазначена помилка судів не вплинула на правильність ухваленого судами попередніх інстанцій по суті спору рішення у цій справі.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Матеріали справи свідчать про те, що суди попередніх інстанцій правильно з дотриманням норм процесуального права, правильним застосуванням норм матеріального права вирішили спір у справі.

Доводи відповідача у касаційній скарзі про порушення і неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, а наведені ним підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1 та 4 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованими, у зв`язку з чим Касаційний господарський суд не вбачає підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2020.

9. Судові витрати.

Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Київмедпрепарат» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 у справі № 910/21578/16 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. Баранець

Судді О. Мамалуй

В. Студенець