УХВАЛА

12 листопада 2020 року

м. Київ

cправа № 922/3628/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Мазуренко М.В.,

та представників

позивача: Баранов Т.О.,

відповідача-1: Лопатін В.С., Пацурковська О.М.,

відповідача-2: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ектів Оперейшнс"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2020

та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 02.03.2020

у справі № 922/3628/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ектів Оперейшнс"

до:

1. Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Черемушки-2017";

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Макснет",

про визнання недійсним договору сервітуту та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ектів Оперейшнс" (далі - ТОВ "Ектів Оперейшнс") звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Черемушки-2017" (далі - ОСББ "Черемушки-2017") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Макснет" (далі - ТОВ "Макснет"), в якому просило, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог: 1) визнати недійсним договір сервітуту № 270 (на право користуватися чужим майном) від 07.02.2018, який укладений між ОСББ "Черемушки-2017" та ТОВ "Макснет"; 2) зобов`язати ТОВ "Макснет" демонтувати (прибрати) розміщені у будинку, розташованому за адресою: м. Харків, пр-т Перемоги, 65-Г, корпус 1, телекомунікаційні мережі (комплекс технічних засобів телекомунікацій та споруд, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по радіо, проводових, оптичних чи інших електромагнітних системах між кінцевим обладнанням), технічні засоби телекомунікацій (обладнання, станційні та лінійні споруди, призначені для утворення телекомунікаційних мереж), телемережі (телекомунікаційні мережі загального користування, що призначаються для передавання програм радіо та телебачення, а також інших телекомунікаційних і мультимедійних послуг і можуть інтегруватися з іншими телекомунікаційними мережами загального користування) та інше обладнання, яке розміщено та встановлено без достатніх для цього правових підстав та не у відповідності до діючого законодавства України.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 19.02.2020, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2020, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 02.03.2020 (суддя Чистякова І.О.), залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2020 (колегія суддів у складі: Пушай В.І. - головуючий, Попков Д.О., Стойка О.В.), стягнуто з позивача на користь відповідача-1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 13 000 грн.

Додаткове рішення місцевого та постанова апеляційного господарського судів обґрунтовані тим, що позивачем не доведено неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а відповідачем-1 доведено належними доказами розмір судових витрат понесених ним на оплату цих послуг.

Не погоджуючись з додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 02.03.2020 та постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2020, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в повному обсязі та ухвалити нове, яким відмовити ОСББ "Черемушки-2017" у відшкодуванні витрат на правничу допомогу у розмірі 13 000 грн. Також у касаційній скарзі її заявник робить заяву щодо можливості подати докази понесених витрат на правничу допомогу протягом 5 днів після ухвалення рішення за касаційною скаргою та зазначає, що розмір витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом цієї справи у суді апеляційної та касаційної інстанції складається з суми судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що при застосуванні норм права судами не враховано висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду (далі - ВП ВС) від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18, від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а; додаткова постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС) від 21.08.2019 у справі № 922/2821/18; постанови КГС ВС від 10.12.2019 у справі № 925/410/19, від 03.05.2019 у справі № 910/10911/18, від 14.05.2019 у справі № 922/576/18, від 29.05.2019 у справі № 910/10483/18, від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 25.06.2019 у справі № 916/1340/18).

Скаржник стверджує, що: відповідач-1 не довів необхідності понесених ним витрат, а судами не було дотримано принципу розумності та співмірності під час прийняття рішення про стягнених заявлених до відшкодування витрат із урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та витраченого на це часу, а також складності самої справи; місцевий господарський суд необґрунтовано присудив до стягнення витрати, які є завищеними щодо іншої сторони спору; у відзиві на позовну заяву відповідачем-1 не зазначено попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат на правничу допомогу, і ним не подано доказів щодо об`єктивності та непереборності причин пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим місцевим господарським судом протиправно прийнято до розгляду відзив ОСББ "Черемушки-17"; відповідачем-1 копія заяви про подання доказів про розмір судових витрат на професійну правничу допомогу і стягнення витрат з позивача не надсилалась та завчасно для ознайомлення не надавалась, а тому суд не мав прав брати до уваги подані відповідачем докази.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.07.2020 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22.09.2020 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 25.08.2020.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 25.08.2020 від відповідача-1 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить останню залишити без задоволення, а оскаржувані додаткове рішення та постанову - без змін, посилаючись на правильність зроблених в них висновків та помилковість доводів скаржника. Також у відзиві відповідач-1 вказує, що орієнтовно очікує понести за розгляд касаційної скарги 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, та зазначає, що докази понесення таких витрат будуть надані протягом 5-ти денного строку з дня ухвалення рішення.

Ухвалою від 22.09.2020 розгляд касаційної скарги відкладено на 22.10.2020.

У судовому засіданні 22.10.2020 оголошувалась перерва до 12.11.2020.

Заслухавши доповідь головуючого судді та пояснення представників сторін, переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та додаткове рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про закриття провадження, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 300 ГПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Отже, з`ясування наявності права скаржника на касаційний перегляд судових рішень з підстав, наведених у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, перебуває в залежності від встановлення сукупності таких складових елементів (критеріїв) як подібність предмета спору (заявлених вимог), підстав позову (вимог), змісту позовних вимог та встановлених судами фактичних обставин, а також наявності однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин.

Обґрунтовуючи підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, позивач посилався на те, що суди прийняли оскаржувані рішення без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у: постановах ВП ВС від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18, від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а; додатковій постанові КГС ВС від 21.08.2019 у справі № 922/2821/18; постановах КГС ВС від 10.12.2019 у справі № 925/410/19, від 03.05.2019 у справі № 910/10911/18, від 14.05.2019 у справі № 922/576/18, від 29.05.2019 у справі № 910/10483/18, від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 25.06.2019 у справі № 916/1340/18.

Щодо постанови ВП ВС від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18, то у ній суд відмовляючи у відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу через те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач разом з першою заявою по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, вирішував саме питання щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу на представництво інтересів у суді касаційної інстанції.

Натомість у даному касаційному провадженні у справі № 922/3628/19 вирішується питання не щодо стягнення витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції, а щодо відшкодування таких витрат, понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції за наявності попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, яку сторона очікує понести у зв`язку з розглядом справи - як вбачається з матеріалів справи, місцевим господарським судом продовжено відповідачу-1 строк на подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат ухвалою від 21.01.2020.

Таким чином, у справах № 904/4494/18 та № 922/3628/19 судові рішення в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу прийняті за різних фактичних обставин.

Що ж до питання правомірності продовження строку на подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, то колегія суддів Верховного Суду враховує власний висновок, викладений у додатковій постанові від 13.02.2020 у справі № 911/2686/18, відповідно до якого положення ст. 124 ГПК України не передбачають прямим процесуальним наслідком, у випадку неподання разом з першою заявою по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, відмову у задоволенні такої заяви, про що прямо свідчить ч. 2 ст. 124 ГПК України, відповідно до якої у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Тобто застосування відповідних положень ст. 124 ГПК України вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин кожної справи.

Аналогічного висновку про те, що правова конструкція ст. 124 ГПК України свідчить про право суду, а не його обов`язок відмовити у відшкодуванні судових витрат у разі неподання разом з першою заявою по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, Верховний Суд дійшов у додаткових постановах від 12.12.2019 у справі № 922/1897/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16223/18, від 21.05.2020 у справі № 922/2167/19 та у постанові від 24.12.2019 у справі № 909/359/19.

Що ж до постанови ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а, то у ній взагалі не вирішувалося питання застосування норм права щодо розподілу судових витрат, а позиція Верховного Суду стосувалася питання відступу від висновків Верховного Суду України щодо відсутності підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.

Так само і постанова КГС ВС у справі № 925/410/19 від 10.06.2019, а не як зазначив скаржник її дату - "10.12.2019", взагалі не стосувалася питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу. У ній Верховний Суд переглядав рішення судів попередніх інстанцій про повернення позовної заяви на підставі ч. 4 ст. 174 ГПК України.

Тобто рішення у справі № 520/15025/16-а та № 925/410/19 прийняті у інших правовідносинах, ніж ті, які склалися у справі № 922/3628/19.

Посилання скаржника на постанови КГС ВС від 03.05.2019 у справі № 910/10911/18, від 14.05.2019 у справі № 922/576/18, від 29.05.2019 у справі № 910/10483/18, від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 25.06.2019 у справі № 916/1340/18 та додаткову постанову від 21.08.2019 у справі № 922/2821/18 взагалі не обґрунтовані в якості підстави для скасування оскаржуваних ним рішень - заявником касаційної скарги не зазначено якого саме висновку Верховного Суду не було враховано судами попередніх інстанцій.

В свою чергу положення ГПК України покладають обов`язок з визначення та доведення того, якого висновку Верховного Суду не було враховано при прийнятті оскаржуваного рішення, саме на скаржника, що, з урахуванням положень ст. 290 ГПК України, зобов`язує останнього, а не Суд, у скарзі повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми. При цьому Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які не були враховані судами попередніх інстанцій, і які сам заявник скарги не викладав у тексті касаційної скарги.

Так само і посилання скаржника на те, що він просив " суд першої інстанції взяти до уваги позицію Східного апеляційного господарського суду, яка висловлена у постанові від 09.12.2019 у справі № 917/903/19 та відповідає актуальній практиці Верховного Суду у аналогічних справах" не перекладає обов`язку з зазначення такої практики Верховного Суду з позивача на Суд.

При цьому неврахування висновку Верховного Суду з приводу застосування норми права може бути підставою для перегляду судових рішень відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України не у будь-якому випадку, а тоді, коли саме неврахування такого правового висновку призвело до помилкового висновку, що прямо або опосередковано впливає на прийняте рішення по суті.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у більшій мірі доводи касаційної скарги та посилання на висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, зводяться до незгоди з наданою оцінкою судами доказів понесення відповідачем-1 витрат на професійну правничу допомогу, однак перевірка доводів позивача щодо його незгоди з такою співмірністю витрат перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки останній згідно з ч. 2 ст. 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що правовідносини у справі, яка переглядається, та у справах № 904/4494/18, № 520/15025/16-а та № 925/410/19 на рішення в яких посилався скаржник, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, не є подібними з викладених вище підстав. До того ж у іншій частині справ, на які позивач посилається як на підставу для скасування оскаржуваних ним рішень, не зазначено якого саме висновку Верховного Суду не було враховано судами попередніх інстанцій.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Суд нагадує, що вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним.

Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine").

Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція, викладена в ухвалі ОП КГС від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.

Стосовно посилань скаржника на те, що копія заяви про подання доказів про розмір судових витрат на професійну правничу допомогу і стягнення витрат з позивача з відповідними додатками йому не надсилались та завчасно для ознайомлення не надавались, то як вбачається з матеріалів справи, вказана заява надійшла до суду 24.02.2020. В той же час, з матеріалами справи представник позивача Баранов Т.О. ознайомився 28.02.2020, і 02.03.2020 подав до суду заяву клопотання про зменшення витрат відповідача на оплату правничої допомоги адвоката. Крім цього, Баранов Т.О. приймав участь у судовому засіданні під час вирішення питання про стягнення таких витрат з позивача, що виключає можливість стверджувати про порушення принципу змагальності.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

Хоча поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення,

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Керуючись ст.ст. 234, 235, 287, 296, 326 ГПК України, Верховний Суд, -

У Х В А Л И В :

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ектів Оперейшнс" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2020 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 02.03.2020 у справі № 922/3628/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.