ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2020 Справа № 917/746/20

м.Полтава

за позовною заявою Фізичної особи підприємця Мартинова Владислава Вікторовича, АДРЕСА_1

до 1. Полтавської районної державної адміністрації, вул. Шевченка,5, м.Полтава,36000

2. Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, вул.Шевченка,7А, с.Терешки, Полтавський район, Полтавська область, 38762

про визнання недійсним договору оренди землі та стягнення 1 117 874,00грн.

Суддя Кльопов І.Г.

Секретар Назаренко Я.А.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання

Обставини справи: У травні 2020 року Фізична особа-підприємець Мартинов В.В. звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області та Терешківської сільскої ради Полтавського району Полтавської області про визнання недійсним договору оренди землі, що укладений 11.01.2008 року на земельну ділянку комерційного призначення площею 0,705 га, кадастровий номер :00:009:0013, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Терешківської сільської ради та стягнення з Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області коштів в сумі 1 117 874,00 грн.

Ухвалою від 12.05.2020 р. Господарський суд Полтавської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Справу призначено у підготовче засідання на 04.06.2020.

01.06.2020 за вхід. №5834 від відповідача 2 надійшов відзив на позов. Відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову.

03.06.2020 за вхід. №5947 від відповідача 1 надійшов відзив на позов. Відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову.

02.06.2020 за вхід. №5881 від відповідача 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

04.06.2020 за вхід. №5966 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 04.06.2020 суд прийняв рішення про відкладення підготовчого засідання на 16.07.2020.

26.06.2020 року та 06.07.2020 від Терешківської сільської ради Полтавського району надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання в зв`язку із запровадженням карантину на території України.

15.07.2020 за вхід. №7514 від позивача надійшла відповідь на відзив Терешківсьої сільської ради. Відповідь залучено до матеріалів справи.

Ухвалою від 16.07.2020 суд прийняв рішення про відкладення підготовчого засідання на 05.08.2020.

04.08.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив Полтавської районної державної адміністрації. Відповідь залучено до матеріалів справи.

04.08.2020 від Терешківської сільської ради Полтавського району надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою від 05.08.2020 суд прийняв рішення відкласти розгляд справи та підготовче засідання призначив на 15.09.2020.

Ухвалою від 15.09.2020 суд відклав підготовче засідання та призначив розгляд справи на 20.10.2020.

20.10.2020 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 13.11.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

11 січня 2008 року Фізичною особою-підприємцем Мартиновим Владиславом Вікторовичем (далі - ФОП Мартинов В.В.) та Полтавською районною державною адміністрацією (далі - Полтавська РДА) було підписано договір оренди земельної ділянки комерційного призначення площею 0,705 га., яка знаходиться за межами населених пунктів на території Терешківької сільської ради, кадастровий номер :00:009:0013, для будівництва банно-оздоровчого комплексу (далі - Договір).

На вказаному Договорі міститься наступний запис про державну реєстрацію: «Договір зареєстрований у Полтавському кущовому реєстраційному офісі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 11.01.2008р. за №01».

У п.5 Розпорядження Відповідача1 №894 від 12.12.07, обов`язок по реєстрації вказаного договору оренди Відповідач1 поклав на себе ( Відділ земельних ресурсів Полтавської РДА ).

Відповідно до п.п. 9-11 Договору орендна плата за землю вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 10 % нормативної грошової оцінки землі, що складає 38634 грн. на рік.

Орендна плата вноситься на р/р 0417 в місцевий бюджет Терешківської сільської ради.

На підставі вказаного Договору ФОП Мартиновим В.В. було сплачено орендну плату в загальному розмірі 517557,20 грн., що підтверджується відповідними платіжними документами а також на користь Відповідача2 сплачені втрати лісового господарства в сумі 27379,80 грн.

У зв`язку з розглядом Господарським судом Полтавської області судового спору по справі №917/1659/18 25 лютого 2020 року ФОП МартиновВ.В. отримав витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-020 з якого йому стало відомо, що земельна ділянка, стосовно якої ним підписано договір оренди площею 0,705 га., яка знаходиться за межами населених пунктів на території Терешківької сільської ради, кадастровий номер :00:009:0013 насправді перебуває у власності Беркало Анастасиї на підставі державного акта від 05.02.1998 І-ПЛ 058406.

Інформація ж про державну реєстрацію Договору з Позивачем у реєстрі відсутня.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про оренду землі», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом.

Право власності на землю, в т.ч. державної набувається після державної реєстрації такого права.

Відповідно до ст.84 ЗКУ право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації, центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, відповідно до закону.

Відповідно до ст. 125 ЗКУ право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

На момент укладення спірного договору всупереч нормам ст.125 Земельного Кодексу України У відповідності до ч. 3 ст 640 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин: «особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності». В даному випадку Полтавська районна державна адміністрація не мала належного обсягу цивільної дієздатності для укладення спірного договору, оскільки :не мала зареєстрованого права власності на спірну земельну ділянку. Більше того, таке право було зареєстроване за іншою особою.

До 2013 року діяв Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Наказ Держкомзему України 02.07.2003 № 174, відповідно до якого здійснювалась державна реєстрація договорі оренди землі.

Відповідно до вказаного Порядку автоматизована система державного земельного кадастру (далі - АС ДЗК) - інформаційна система, що містить відомості про правовий режим земель, державну реєстрацію земельних ділянок, кадастрове зонування, кадастрові зйомки, бонітування ґрунтів, економічну оцінку земель, грошову оцінку земельних ділянок, облік кількості та якості земель.

Державний реєстр земель - це складова частина державного земельного кадастру, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку і формується за допомогою АС ДЗК.

Книга записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (далі - книга реєстрації) - це документ суворого обліку, який є складовою частиною державного реєстру земель та містить відомості про зареєстровані державні акти на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою та договори оренди (суборенди) землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок.

Тобто, земельні ділянки та права на них до 2013 року реєструвались в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, поземельній книзі в паперовому вигляді з одночасним перенесенням в автоматизовану систему державного земельного кадастру.

Державний земельний кадастр, складовою якого є державний реєстр земель, в електронному виді вівся та формувався з 2003 року та доступ до якого здійснювався органами, до яких за законом переходили відповідні повноваження.

Тобто, у випадку проведення державної реєстрації договору оренди землі у встановленому на той час законом порядку, інформація про це була б наявна в Державному земельному кадастрі та проведення державної реєстрації нових договорів оренди землі була б неможливою, а державний реєстратор відмовив в проведенні такої реєстрації. Аналогічна позиція наведена у Постанові Великої Палати ВС у справі №322/1178/17 від 15.01.2020 року.

Незважаючи на викладене, відомості про спірний договір оренди землі у ДЗК відсутня.

Дана обставина відбулася тому, що на момент внесення відомостей до ДЗК виявилося, що дане майно раніше передане Відповідачами у власність третьої особи.

Тим не менш, Відповідачі не повідомили Позивача про допущену помилку, а продовжували стягувати з нього орендну плату за землю, чим допустили господарське правопорушення, що тягне за собою настання відповідальності, встановленої законом.

Аналогічне зазначене у рішенні Великої Палати ВС від 12 червня 2018 року по справі №916/3727/15 , де зазначено що земля яка по праву належить іншій особі, не може бути передана у власність чи користування іншій особі.

Крім того, У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).

Рішенням ВС по справі №394/301/19 від 29 січня 2020 року визнано договір оренди недійсним з моменту укладення.

Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За приписами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Щодо посилання Відповідачів на використання Позивачем даної земельної ділянки, вказана обставина спростовується наявним у матеріалах справи Актом про відсутність зміни цільового призначення, що затверджений керівником управління лісового господарства Полтавської області.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги до правочинів до яких відносяться наступні.

1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто законодавець встановлює презумпцію правомірності правочину поки не буде доказано іншого.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

З огляду на ст. 216 та 236 ЦК України недійсним правочином є такий правочин, якщо сторонами даного правочину не дотримані законодавчо встановлені вимоги до вказаних видів правочинів. Такий правочин не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю починаючи з моменту його вчинення.

Статтею 216 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки недійсності правочину.

Згідно з частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що у випадку коли у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина 3 статті 216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 208 Господарського кодексу України у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

За встановленої під час судового розгляду неможливості повернути одержане за правочином майно у натурі (через його втрату, псування, істотну зміну тощо) набувач повинен відшкодувати вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). З метою такого відшкодування заінтересована особа вправі звернутися до набувача з окремою позовною вимогою.

Аналогічна позиція висловлена КГС ВС по справі №917/2060/17, а також 6 листопада 2019 року у рішенні по справі №643/9788/13-ц.

Тобто, Полтавська РДА не була уповноваженим на укладення спірного договору оренди з двох підстав :

1) На момент укладення спірного договору вона не був власником майна, хоча така реєстрація є обов`язковою починаючи з 01.01.2004 року;

2) На момент укладення спірного договору власником спірної земельної ділянки була третя особа.

Законом №1952 від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» введена обов`язкова державна реєстрація права державної та комунальної власності. Тобто, укладення спірного договору Відповідач міг здійснювати виключно після проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку на своє ім`я, чого не відбулося.

Реєстрація є офіційним визначення належного права особи на нерухоме майно, тобто наслідком дій, які передують реєстрації. Передує реєстрації укладення договору.

Стосовно ціни заявленого позову. Відповідачі не заперечували математичну правильність розрахунку ціни позову. Також жодним із Відповідачів не заявлена позовна давність.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Виходячи із недійсності укладеного між сторонами договору оренди землі, орендна плата в розмірі 517557,20 грн. та втрати лісового господарства у сумі 27379,80 грн. отримані Терешківською сільською радою без достатньої правової підстави та зобов`язана повернути вказані грошові кошти Позивачу.

Норми ст.1212 ЦКУ ( ч.3 в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних взаємовідносин ) застосовуються, зокрема до: - повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; - відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або

зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до норм ч.2 ст.1214 ЦКУ у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Отже, в даному випадку з Відповідача 2 підлягає стягненню штрафні санкції відповідно до ч.2 ст.625 ЦКУ.

Аналогічне зазначено у рішенні Великої Палати Верховного Суду по справі №910/10156/17.

Відповідно до розрахунку ціни позову, який додається, в період з 10.01.2008 року по 07.04.2020 року нараховано індекс інфляції в сумі 495632,00 грн. та 3% 77305,00 грн. Таким чином, з Терешківської сільської ради підлягають стягненню 1117604,00 гривень: орендна плата за період 10.01.2018 року по 07.04.2020 року в сумі 517557,20 грн., Індекс інфляції за період 10.01.2018 року по 07.04.2020 року в сумі 495362,00 грн., 3% річних за період 10.01.2018 року по 07.04.2020 року в сумі 77305,00 грн., втрати лісового господарства у сумі 27379,80 гривень.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем при зверненні з даним позовом судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233,237-238,240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним Договір оренди землі від 11.01.2008 підписаний Фізичною особою - підприємцем Мартиновим Владиславом Вікторовичем ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) та Полтавською районною державною адміністрацією (вул. Шевченка,5, м.Полтава,36000, ), предметом якого є оренда земельної ділянки комерційного призначення площею 0,705 га., яка знаходиться за межами населених пунктів на території Терешківської сільської ради, кадастровий номер :00:009:0013, для будівництва банно-оздоровчого комплексу.

3. Стягнути з Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області

(вул.Шевченка,7А, с.Терешки, Полтавський район, Полтавська область, 38762, ) на користь Фізичної особи-підприємця Мартинова Владислава Вікторовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму безпідставно набутих грошових коштів орендної плати з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у розмірі 1 090 494,20грн. та втрат лісового господарства в сумі 27 379,80грн. судовий збір у розмірі 16768,91 грн.

4. Стягнути з Полтавської районної державної адміністрації (вул. Шевченка,5, м.Полтава,36000, ) на користь Фізичної особи - підприємця Мартинова Владислава Вікторовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2102,00грн.

Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 23.11.2020

Суддя Кльопов І.Г.