Справа № 909/804/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

18.11.2020 м. Івано-Франківськ
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Кобецької С.М., розглянувши матеріали заяви б/н від 11.11.2020 (вх№17793/20 від 16.11.2020) ТОВ "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" про забезпечення

позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія

"Інвестохіллс Веста", вул.О. Тєрьохіна, буд.8-А, оф.111, м.Київ, 04080;

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Актив",

площа Ринок, буд.7, м.Івано-Франківськ, 76018;

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Юріана",

площа Ринок, буд.7, м.Івано-Франківськ, 76018;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1 .

про визнання недійсним правочинів з відчуження майна - актів оцінки вартості та приймання-передачі майна, скасування рішень про реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Івано-Франківської області перебуває справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Актив", Товариства з обмеженою відповідальністю "Юріана" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання недійсним правочинів з відчуження майна - актів оцінки вартості та приймання-передачі майна від 19.10.2016, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32178261 від 02.11.2016, індексний номер 32520298 від 24.11.2016, індексний №50438321 від 24.12.2019 та визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24.12.2019, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №1988.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" втретє подано суду заяву про забезпечення позову б/н від 11.11.2020 (вх№17793/20 від 16.11.2020). Позивач просить суд заборонити вчинення дій будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо: нежитлового приміщення площею 978,6 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 104; нежитлового приміщення площею 139,92 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 101 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з державною реєстрацією заборони у вказаному реєстрі.

Мотивуючи вказану заяву заявник вказує на те, що під час відкритого виконавчого провадження №51894085 про стягнення заборгованості з ТОВ фірми "Актив" відповідачі здійснюють дії направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а саме: - на загальних зборах учасників ТОВ фірма "Актив", оформлених протоколом №1 від 18.10.2016, прийнято рішення про участь у створенні ТОВ "Юріана" та передачу до статутного капіталу ТОВ "Юріана" майнового внеску у вигляді нежитлового приміщення площею 139,92 кв.м., розташованого за адресою площа Ринок, 7, м.Івано-Франківськ; нежитлового приміщення площею 978,6 кв.м., розташованого за адресою вул.Грушевського, 88, м. Калуш, що належать засновнику на праві приватної власності; - актами оцінки вартості та приймання-передачі майна від 19.10.2016 ТОВ фірма "Актив" передало, а ТОВ "Юріана" прийняло на баланс вказане майно; - 31.10.2016, 22.11.2016 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на вказані нежитлові приміщення за ТОВ "Юріана"; - 24.12.2019 між ТОВ "Юріана" (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 506,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 . А тому, з метою попередження подальшого відчуження належного відповідачам майна, як-от укладення фіктивних актів оцінки, приймання-передачі, договорів дарування, застави, іпотеки чи ліквідації юридичних осіб, позивач просить суд забезпечити позов шляхом заборони вчинення реєстраційних дій будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно з державною реєстрацією заборони у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо спірних нежитлових приміщень.

З"ясувавши всі обставини на яких ґрунтуються вимоги заяви б/н від 11.11.2020 (вх№17793/20 від 16.11.2020) ТОВ "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" про забезпечення позову, всебічно, повно та об"єктивно дослідивши подані докази, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає заяву про забезпечення позову такою, що не підлягає задоволенню.

Приписи статті 136 Господарського процесуального кодексу України надають право господарському суду за заявою учасника справи вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов може забезпечуватись, зокрема: забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання (пункт 4 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення його законних вимог.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

В силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також приписах статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Натомість кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частини 1,2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на те, що дії щодо спірного майна відповідачами уже вчинено, а наслідки оскаржуються позивачем у цій справі, а також те, що заявником не підтверджено перед судом здійснення відповідачами інших дій в період з 24.12.2019 (вчинення реєстраційних дій) по 16.11.2020 (звернення до суду з заявою про забезпечення позову) спрямованих на подальше відчуження нежитлових приміщень в т.ч. іншим особам відмінним від учасників цього спору, то з огляду на недоведеність наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування заходів до забезпечення позову на даній стадії та у такий спосіб, без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи та розгляду спору по суті за переконанням суду призведе до порушення збалансованості інтересів сторін, принципу рівності усіх учасників справи перед судом та нівелює вимоги статей 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, які вказують на змагальність сторін та диспозитивність господарського судочинства, що суперечить інституту забезпечення позову.

Одночасно у прохальний частині заяви про забезпечення позову позивач просить суд заборонити вчинення дій будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо спірних нежитлових приміщень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з державною реєстрацією заборони у вказаному реєстрі.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обтяження - це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину. Обтяження прав можуть полягати не лише у додаткових обов`язках власника але і у обмеженнях його правомочностей з володіння, користування і розпорядження нерухомим майном або його частиною. У зв`язку з цим, власник майна не може у повному обсязі реалізовувати своє право власності на об`єкт нерухомості.

Стаття 41 Конституції України проголошує принцип непорушності права власності та неможливість протиправного його позбавлення. Аналогічні правила встановлено статтею 321 Цивільного кодексу України.

Міжнародно-правові принципи захисту права власності обумовлені і Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод людини 1950, протоколами до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практикою Європейського суду з прав людини, які в силу статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують, як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод людини 1950 передбачає "кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: "перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі" (рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» №№ 46720/99, 72203/01 та 72552/01, § 78).

Як Конституція України, так і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод направлені на всебічне забезпечення прав та поваги держави до власника майна. Реальність будь-якого суб"єктивного майнового чи немайнового права полягає в його гарантованості. В силу статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції є нормами прямої дії. Разом з тим Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод людини 1950 проголошує верховенство права, як частину спільного спадку договірних держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип пропорційності - "розумного співвідношення", який закріплений усталеною практикою Європейського суду з прав людини та вимагає пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються і метою, яку прагнуть досягнути шляхом такого засобу.

Європейським судом з прав людини у справах «Федоренко проти України» рішення від 01.06.2006, «Сєрков проти України» рішення від 07.07.2011, "East/West Alliance Limited" проти України" рішення від 23.01.2014, "Трегубенко проти України" рішення від 02.11.2004, "Щокін проти України", рішення від 14.10.2010, "Sporrong and Lonnroth v. Sweden рішення від 23.09.1982, "James and Others v. the United Kingdom" рішення від 21.02.1986, "The former King of Greece and Others v. Greece" рішення від 23.11.2000, "Bulves" AD v. Bulgaria" рішення від 22.01.2009, "Beyeler v. Italy" рішення від 05.01.2000 напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У рішенні від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України" Європейський суд з прав людини констатує, що будь яке втручання у право власності обов"язково повинне відповідати принципу пропорційності. «Справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар». Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

В даному випадку застосування такої міри відповідальності, як заборона вчинення реєстраційних дій будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо спірного нерухомого майна, як і державна реєстрація заборони у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на заявлені нежитлові приміщення, власником яких є інші особи ніж боржник у виконавчому провадженні №51894085, на яке посилається заявник, за наявних в матеріалах справи документальних доказів чинних не скасованих, не визнаних недійсними тощо (протилежного суду не подано), а саме: - рішення загальних зборів учасників ТОВ фірма "Актив", оформлених протоколом №1 від 18.10.2016; - акту оцінки вартості та приймання-передачі майна від 19.10.2016; - рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32178261 від 02.11.2016, індексний номер 32520298 від 24.11.2016, індексний №50438321 від 24.12.2019; - договору купівлі-продажу від 24.12.2019 за переконанням суду порушує "справедливий баланс" між засобами, які застосовуються та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття такого заходу для обмеження особи вільно користуватись її власністю, що порушує принцип розумної пропорційності. Визначення міри відповідальності має бути розумною за відповідних обставин та відповідати наслідкам, які може потягнути така дія. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають вагомі і непереборні обставини, чого заявником не доведено. Водночас судом взято до уваги і те, що згідно з договором про відступлення права вимоги №0002/19/17 від 05.04.2019 від стягувача - ПАТ "Банк Форум" до нового кредитора - ТОВ "Фінансова компанія "Веста" перейшло право вимоги до боржника - ТОВ фірма "Актив" на суму 378 748,03грн, в той час, як заходи до забезпечення позову стосуються майна вартістю, яка значно перевищує право вимоги позивача.

Враховуючи сказане вище, для забезпечення збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин та з метою запобігання порушень, у зв"язку із вжиттям заходів до забезпечення позову, прав та охоронюваних законом інтересів всіх сторін суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

Керуючись статтями 13,14, 74, 86, 136-140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

в задоволенні заяви б/н від 11.11.2020 (вх№17793/20 від 16.11.2020) ТОВ "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її підписання безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвала підписана 18.11.2020

Суддя С.Кобецька