ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2020 р. м. Київ Справа № 911/2607/20

Суддя О.В. Конюх, при секретарі судового засідання Манілець А.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа», м. Вишгород Київської області

про стягнення 531 980,33 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Поліщук В.О., адвокат, довіреність від 17.05.2019 № 14-200;

від відповідача: Пироженко А.О., адвокат, довіреність від 06.12.2019 №1160/08;

СУТЬ СПОРУ:

позивач - акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ (далі по тексту - НАК «Нафтогаз України») звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 28.08.2020 № 39/5-1435-20 до відповідача - Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа», м. Вишгород Київської області (далі по тексту - КП «Вишгородтепломережа»), в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 531 980,33 грн. за Договором від 18.09.2017 № 2133/1718-КП-17 постачання природного газу (із змінами та доповненнями), з яких: пеня 326 151,69 грн., 64514,61 грн. процентів річних та 141314,03 грн. інфляційних втрат, нараховані за прострочення оплати за природний газ, отриманий у листопаді-грудні 2017 року та січні - березні 2018 року, та покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.09.2017 між НАК «Нафтогаз України» та КП «Вишгородтепломережа» укладено Договір № 2133/1718-КП-17 постачання природного газу, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві з 01.10.2017 по 31.03.2018 природний газ у погоджених обсягах, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу природний газ загалом вартістю 2 924 284,99 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу. Однак, відповідач розрахунок здійснював несвоєчасно з порушенням строків, встановлених договором. У зв`язку із простроченням відповідачем грошових зобов`язань позивач нарахував до стягнення з відповідача передбачену договором пеню у сумі 326 151,69 грн., 3% річних у сумі 141314,03 грн., інфляційні втрати у сумі 64514,61 грн.

Ухвалою господарського суду від 09.09.2020 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/2607/20, постановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 05.10.2020.

05.10.2020 від відповідача до господарського суду надійшов відзив від 02.10.2020 №2569/08 на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги визнав частково. У відзиві відповідач вказав, що природний газ за договором постачався для виробництва теплової енергії, яка постачалася споживачам. Відповідач є об`єктом спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селища міста Вишгородського району та створене для забезпечення споживачів тепловою енергією, при цьому частка населення у загальному обсязі споживання складає 92%. Всі кошти, які надходили на рахунки відповідача із спеціальним режимом використання, розподілялися у автоматичному порядку відповідно до алгоритму, затвердженому постановою КМУ від 18.06.2014 №217, у зв`язку з чим відповідач практично не мав змоги впливати та строки та обсяги розрахунків з позивачем.

Відповідач твердить, що розрахувався з позивачем у повному обсязі, а прострочення заборгованості виникла не з вини відповідача. Відповідач просить суд відповідно до свого права зменшити розмір пені на 99%, оскільки, крім вищевикладеного, позивач не подав доказів існування у нього збитків у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, а відповідач, який не має змоги не постачати теплову енергію споживачам незалежно від будь-яких зовнішніх факторів, має критично велику заборгованість по основним енергоресурсам в загальному розмірі 20 938 005,32 грн., з яких перед позивачем в розмірі 15 744,761,97 грн., що ставить під загрозу існування та функціонування підприємства. Відтак, відповідач просить суд задовольнити позовну заяву частково, стягнути з відповідача на користь позивача 1% пені, у задоволенні решти вимог відмовити.

У підготовче судове засідання 05.10.2020 з`явився представник відповідача, представник позивача в судове засідання не з`явився. 05.10.2020 від представника НАК «Нафтогаз України» до господарського суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

Ухвалою від 05.10.2020 підготовче судове засідання було відкладено на 26.10.2020.

В судове засідання 26.10.2020 представники сторін не з`явились, про причини нез`явлення суд не повідомили.

Ухвалою від 26.10.2020 підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 09.11.2020.

06.11.2020 від представника позивача до суду надійшли пояснення від 06.11.2020 №39/5-3108-20, у яких позивач не погоджується із доводами відповідача. Позивач твердить, що умовами договору сторони прямо передбачили обов`язок відповідача оплати за отриманий природний газ до 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки, при цьому відповідач не був позбавлений права та можливості сплачувати за природний газ власними коштами у разі, якщо надходжень на рахунок із спеціальним режимом використання було недостатньо. Позивач твердить, що відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання і не був обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань. Позивач твердить, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання; нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат здійснено позивачем у відповідності до чинного законодавства та умов договору.

Позивач, посилаючись на загальнодоступні відомості консолідованого звіту про фінансовий стан позивача на кінець 2017 року, твердить, що торгова дебіторська заборгованість мала тенденцію до зростання та на 2017 рік становила 58 988 тис.грн., торгова кредиторська заборгованість складала 8 137 тис.грн., відстрочені податкові зобов`язання 67 304 тис. грн., розмір короткострокових позик 44 579 тис.грн., довгострокових - 14 736 тис.грн., що свідчить про значний обсяг несплаченої заборгованості, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності, у тому числі для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювальних сезонів.

Продаж природного газу на умовах постанови КМУ від 19.10.2018 №867, якою затверджено Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, принесла компанії збиток у розмірі майже 2,9 млрд.грн. Компанія отримує прибутки за рахунок інших видів діяльності, відтак позивач просить суд при вирішенні питання про зменшення штрафних санкцій взяти до уваги майновий стан сторін, інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу. Також позивач посилається на позиції постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19, відповідно до якої положення Постанови №217 не змінюють строків розрахунків і не виключають застосування до підприємства-боржника пені за прострочення в оплаті отриманого природного газу, а також відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України.

У судове засідання з`явились представники обох сторін.

Розглянувши позов НАК «Нафтогаз України» до КП «Вишгородтепломережа» про стягнення 531980,33 грн., дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, перевіривши розрахунки, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

18.09.2017 між НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та КП «Вишгородтепломережа» (споживач) укладено договір № 2133/1718-КП-17 постачання природного газу (далі по тексту Договір), відповідно до умов якого:

- постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1. Договору);

- природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями (п. 1.2. Договору);

- постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 по 31 березня 2018 року (включно) природний газ обсягом до 420,0 тис. куб. метрів, у тому числі за місяцями (тис. куб метрів): жовтень 2017 - 20,0; листопад 2017 - 80,0, грудень 2017 - 100,0, січень 2018 - 100,0, лютий 2018 - 70,0, березень 2018 - 50,0 (п. 2.1. Договору);

- приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п. 3.7. Договору);

- ціна за 1000 куб. м газу на дату укладення становить 7 907,20 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 9 488,64 грн. (п. 5.2. Договору);

- оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. Договору);

- у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 8.2 Договору);

- строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років (п. 10.3. Договору);

- договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 року до 31 березня 2018 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1. Договору).

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 2 924 284,99 грн. До матеріалів справи подано копії підписаних та скріплених печатками обох сторін актів приймання-передачі природного газу, які в порядку пунктів 3.4, 6.1 договору є підставою для остаточних розрахунків між сторонами до 25 числа включно місяця, наступного за місяцем поставки, а саме:

- акт приймання-передачі природного газу від 31.10.2017 на суму 63 260,76 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2017 на суму 408 713,68 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2017 на суму 465 379,84 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2018 на суму 741 821,88 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2018 на суму 656 016,11 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2018 на суму 589 092,72 грн.

Згідно з умовами спірного Договору остаточний розрахунок по кожному з актів мав бути здійснений не пізніше 25 числа наступного місяця, а у випадку прострочення оплати у продавця було наявне право на нарахування пені (пункт 8.2 Договору), процентів річних та інфляційних втрат (ст. 625 Цивільного кодексу України).

Відповідач розрахувався за газ із порушенням строків, які встановлені Договором.

Як вбачається із бухгалтерських довідок про сальдо, операціям по підприємству, банківських виписок:

за актом приймання - передачі природного газу від 31.10.2017 на суму 63 260,76 грн. зі строком оплати до 27.11.2017 (в порядку ч.5 ст.254 ГПК України, оскільки 25.11.2017 припадає на вихідний), відповідач розрахувався у повному обсязі 21.11.2017, прострочення відсутнє;

- за актом приймання - передачі природного газу від 30.11.2017 на суму 408 713,68 грн. зі строком оплати до 25.12.2017, відповідач розрахувався остаточно 18.01.2018;

- за актом приймання - передачі природного газу від 31.12.2017 на суму 465379,84 грн. зі строком оплати до 25.01.2018, відповідач розрахувався остаточно 17.04.2018;

- за актом приймання - передачі природного газу від 31.01.2018 на суму 741 821,88 грн. зі строком оплати до 26.02.2018, відповідач розрахувався остаточно 29.01.2019;

- за актом приймання - передачі природного газу від 28.02.2018 на суму 656 016,11 грн. зі строком оплати до 26.03.2018, відповідач розрахувався остаточно 09.09.2019;

- за актом приймання - передачі природного газу від 31.03.2018 на суму 589 092,72 грн. зі строком оплати до 25.04.2018, відповідач розрахувався остаточно 17.04.2020.

У зв`язку з тим, що зобов`язання з оплати природного газу було виконано відповідачем з порушенням встановлених Договором строків оплати, НАК «Нафтогаз України» нараховано КП «Вишгородтепломережа» та заявлено до стягнення 3% річних, інфляційні втрати та пеню, а саме:

за зобов`язаннями листопада 2017 року: 1302,27 грн. пені та 134,72 грн. 3% річних за період з 26.12.2017 по 17.01.2018;

за зобов`язаннями грудня 2017 року: 16 459,62 грн. пені та 1510,69 грн. 3% річних за період з 26.01.2018 по 16.04.2018; 3 382,49 грн. інфляційних втрат за період лютий-березень 2018;

за зобов`язаннями січня 2018 року: 91 319,41 грн. пені за період з 27.02.2018 по 26.08.2018, 11 084,34 грн. 3% річних за період з 27.02.2018 по 28.01.2019; 26 970,71 грн. інфляційних втрат за період березень-грудень 2018;

за зобов`язаннями лютого 2018 року: 114 164,78 грн. пені за період з 27.03.2018 по 26.09.2018, 20 624,65 грн. 3% річних за період з 27.03.2018 по 08.09.2019; 54 421,67 грн. інфляційних втрат за період квітень 2018 - серпень 2019;

за зобов`язаннями березня 2018 року: 102 905,61 грн. пені за період з 26.04.2018 по 25.10.2018, 31 160,21 грн. 3% річних за період з 26.04.2018 по 16.04.2020; 64 514,61 грн. інфляційних втрат за період травень 2018 - березень 2020.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 8.2 Договору визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1. цього Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно з частиною 3 статті 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку, отже нарахування пені має здійснюватись з наступного дня після спливу строку виконання грошового зобов`язання та припинитися або в переддень виконання грошового зобов`язання (оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені або у відповідне число через шість місяців після дати початку нарахування пені.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки пені, 3% річних та інфляційних на суму заборгованості, враховуючи заявлені позивачем в позовній заяві періоди, суд дійшов висновку, що вказані розрахунки є вірними, відповідають умовам Договору та нормам законодавства України, тому позовні вимоги НАК «Нафтогаз України» про стягнення з відповідача КП «Вишгородтепломережа» 326151,69 грн. пені, 64 514,61 грн. 3% річних, 141314,03 інфляційних втрат, нарахованих за прострочення оплати за природний газ, отриманий у листопаді 2017 - березні 2018 є обґрунтованими та законними.

Разом з тим, відповідач заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Згідно з частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (ч. 3 ст. 216 Господарського кодексу України).

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Передбачена статті 625 Цивільного кодексу України сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (ст. ст. 612, 625 Цивільного кодексу України).

При цьому, обсяг такої відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного суду України в постанові від 18.03.2020 по справі № 902/417/18, в якій зазначено також, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За таких обставин, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

В даному випадку, прострочення оплати мало тривалий характер та стосувалося значних сум грошових коштів. При цьому суду не подано доказів того, що відповідач на виконання частини 2 ст. 193 ГК України вживав активних дій до врегулювання, реструктуризації існуючої заборгованості, обмежившись посиланням на положення постанови КМУ від 18.06.2014 №217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки».

Разом із тим, як вказує Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у постанові від 16.10.2020 у справі №903/918/19, вказаною постановою визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів, однак порядок розподілу коштів не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які були погоджені у договорі.

Позивачем нараховані відповідачу 3% річних та інфляційні, які суд дійшов висновку задовольнити, з огляду на те, що у даному випадку вказані суми з одного боку компенсують втрати кредитора від прострочення грошового зобов`язання, з іншого боку не носять ознак каральної санкції, надмірного тягаря для боржника.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена норма кореспондується з положеннями ст. 233 Господарського кодексу України, відповідно до якої у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що вони не є імперативними, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. При цьому, суд має врахувати, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18.

Зменшення суми пені є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/2158/17.

Відповідно до статті 3, частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами, на яких має ґрунтуватися виконання зобов`язань між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення за клопотанням відповідача суми пені, що заявлена до стягнення позивачем, суд, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, зазначає про таке.

Так, при зменшенні розміру пені, суд бере до уваги інтереси сторін, що заслуговують на увагу, і оцінює співвідношення розміру заявленої до стягнення пені, зокрема, із розміром збитків позивача.

Як встановлено судом, відповідач є комунальним підприємством, майно якого є спільною комунальною власність територіальних громад Вишгородського району. Підприємство створене для здійснення функцій, визначених законом, не є кінцевим споживачем одержаного природного газу, а отже надходження коштів на рахунок відповідача та можливість погашення заборгованості за природний газ в цілому залежить від сплати кінцевими споживачами на користь відповідача відповідних платежів.

Суд бере до уваги загальновідомий факт затвердження місцевих тарифів на теплопостачання на рівні, нижчому від собівартості, що позбавляє відповідача не тільки отримувати прибуток від власної діяльності, але й не дає змоги покривати витрати на виробництво комунальних послуг.

Суд бере до уваги, що відповідач не має змоги за власним рішенням змінювати тарифи на власні послуги, позаяк вказані повноваження належать органам місцевого самоврядування, а також не має змоги припинити постачання теплової енергії незалежно від будь-яких зовнішніх факторів, у тому числі і при наявності заборгованості кінцевих споживачів за отримане тепло.

Суд бере до уваги наявну у позивача можливість отримувати прибутки за рахунок інших видія діяльності, яка у відповідача відсутня.

Суд бере до уваги існування значної заборгованості відповідача перед постачальниками енергоносіїв, перш за все перед НАК «Нафтогаз України», одночасне примусове стягнення якої загрожує блокуванням роботи підприємства відповідача та створює загрозу зриву опалювального сезону.

Також суд бере до уваги правовий зміст інституту неустойки, основною метою якої є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на співвідношення інтересів сторін, користуючись правом, наданим суду ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України та враховуючи майновий стан підприємства відповідача (відповідно до поданих копій звітів про фінансовий стан, звітів про фінансові результати наявні значні показники непокритих збитків), суд доходить висновку щодо необхідності зменшення розміру пені, що підлягає до стягнення з відповідача, на 70% від заявленої позивачем суми.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши матеріали справи, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи розрахунки заборгованості, надані позивачем, суд задовольняє позов публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» частково, ухвалює рішення про стягнення з комунального підприємства «Вишгородтепломережа» 303 674,15 грн. у тому числі: пені у сумі 97845,51 грн., 3 % річних у сумі 64 514,61 грн., інфляційні втрати у сумі 141 314,03 грн.

У зв`язку тим, що спір виник в результаті неправильних дій відповідача, що призвело до необхідності позивачу звертатися з позовом до суду та здійснювати додаткові витрати на сплату судового збору, суд, відповідно до свого права, передбаченого ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладає на відповідача відшкодування позивачу судового збору у в повному обсязі, в тому числі і в частині, що пропорційна сумі зменшення пені.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 73-92, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задовольнити частково.

2. Стягнути з Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» (07301, Київська обл., Вишгородський район, м. Вишгород, вул. Кургузова, буд. 3-В, )

на користь акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, )

97845,51 грн. (дев`яносто сім тисяч вісімсот сорок п`ять гривень п`ятдесят одну копійку) пені,

64 514,61 грн. (шістдесят чотири тисячі п`ятсот чотирнадцять гривень шістдесят одну копійку ) 3% річних,

141 314,03 грн. (сто сорок одну тисячу триста чотирнадцять гривень три копійки) інфляційних втрат,

7 979,70 грн. (сім тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять гривень сімдесят копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. У задоволенні решти вимог відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 23.11.2020.

Суддя О.В. Конюх