ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2020 р. Справа№ 910/11234/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 09.12.2019 (повний текст складено 16.12.2019)

у справі №910/11234/19 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Арутюнова Рубена Оганесовича

до Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фізична особа - підприємець Войтенко Володимир Володимирович

про стягнення 189 056,10 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Арутюнов Рубен Оганесович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" (далі - відповідач, скаржник) про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна у розмірі 189 056,10 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" на користь Фізичної особи-підприємця Арутюнова Рубена Оганесовича 189056,10 грн. грошових коштів отриманих, як дохід від безпідставно набутого майна, а також 2835,87 грн. судового збору та 181 грн. витрат пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовлення її до розгляду.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Експериментальний механічний завод" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати судове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 та прийняти нове рішення, яким у позові про стягнення грошових коштів, отриманих як дохід від безпідставно набутого майна відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято на підставі неповного дослідження усіх обставин справи, що мають значення для справи з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник вказує, що що ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом не було враховано того, що 28.12.2018 державним реєстратором Нікітіною Ю.В. проведено реєстраційну дію про скасування реєстраційної дії державного реєстратора Подоляк І.П. від 19.12.2018.

Апелянт звертає увагу на те, що на момент скасування реєстраційного запису державного реєстратора Нікітіної Ю.В. від 28.12.2018 згідно рішення Окружного адміністративного суду від 07.05.2019 у справі № 640/5124/19 була проведена до набрання законної сили вказаним судовим рішенням.

За доводами апелянта, місцевий господарський суд дійшов передчасних висновків про належність позивачу нерухомого майна, оскільки постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 у справі № 826/2421/18 не стосується майна про яке наявний спір у даній справі, а також наведене рішення суду адміністративної юрисдикції не визначає позивача власником групи приміщень.

Апелянт зазначає, що суд не звернув уваги на те, що позивач не звертався до орендаря з повідомленням про зміну власника нерухомого майна, що перебуває в користуванні третьої особи.

Скаржник вказує на те, що позивач на час його укладення не був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2020 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 у справі №910/11234/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Шаптали Є.Ю., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2020 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 у справі №910/11234/19 - залишено без руху, надавши скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

11.02.2020 від скаржника через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додана квитанція про сплату №93890 від 10.02.2020 про сплату судового збору в сумі 4253,81 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2020 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 у справі №910/11234/19 прийняти до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксова В.В., судді: Тищенко А.І., Шаптали Є.Ю. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 у справі №910/11234/19. Роз`яснено учасникам справи, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

13.03.2020 позивачем подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому він заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить суд залишити апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2019 без змін.

Позивач у відзиві зазначає, що так як предметом даного спору є відшкодування доходів, які отримав відповідач від безпідставно набутого майна позивача, тому спірні правовідносини регулюються приписами статті 1214 ЦК України, яка не встановлює обов`язку для власника майна, тобто особи, майно якої безпідставно перебувало у володінні, користуванні та розпорядженні іншої особи, що отримувала дохід від його використання, направляти цій особі або будь-якій іншій особі письмові повідомлення будь-якого змісту.

Позивач у відзиві не заперечує, що отримав статус платника ПДВ у липні 2019 року, але, на його думку, цей факт не впливає на право позивача вимагати у Відповідача відшкодування доходів від безпідставно набутого майна з урахуванням суми цього податку, оскільки у позивача, як платника ПДВ, виникає обов`язок сплатити до бюджету розміру цього податку відповідно до вимог п. 2 п. 180.1 ст. 180 ПК України, а відповідач в подальшому має право здійснити корегування своїх податкових зобов`язань із ПДВ керуючись п. 15 Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість, затвердженого постановою КМУ від 16.10.2014 № 569.

На переконання позивача, ним обгрунтовано обставини, необхідні для вирішення даного спору, а саме: надано докази перебування у власності позивача будівлі (договір купівлі-продажу будівель від 19.10.2009; Інформація з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно, сформована 23.05.2019, номер інформаційної довідки № 167687875) та надано докази обізнаності відповідача у тому, що він володіє будівлею без достатньої правової підстави (копія постанови Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/2421/18 від 18.12.2018).

Позивач вказує, що він з 19.12.2018 був власником будівлі та станом на час розгляду справи продовжує бути її власником, на підтвердження чого позивачем подана Інформація з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно.

Щодо справи №640/5124/19, то на думку позивача її розгляд не впливає на визначення особи, яка є власником нерухомого майна, і також, зауважує, що відповідач не підтверджує документально (не надає відповідних документі), яким чином він набув право власності на нерухоме майно позивача.

Заперечення відповідача щодо права позивача на отримання спірної суми коштів, оскільки договір оренди був та є діючим, позивач відхиляє, оскільки дія договору не унеможливлює застосування ст. 1214 ЦК України, на підставі якої позивач звернувся до суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2020 клопотання Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" про зупинення провадження у справі №910/11234/19 задоволено. Зупинено провадження у справі №910/11234/19 до вирішення справи №758/14876/19 за позовом Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" до Арутюнова Рубена Оганесовича та державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстраційне бюро" Тарасенко І.М. про визнання протиправним та скасування рішення та набрання рішенням законної сили.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.07.2020 касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Арутюнова Рубена Оганесовича задоволено. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2020 у справі № 910/11234/19 скасувано. Справу № 910/11234/19 вирішено передати до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.

16.03.2020 від ПАТ "Експериментальний механічний завод" надійшли письмові пояснення, в яких сторона наводить хронологію обставин справи щодо реєстрації права власності на спірні об`єкти нерухомості. Також до вказаних пояснень було долучено нові документи, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, виходячи із правового аналізу чинних норм процесуального законодавства, за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що були зібрані місцевим господарським судом, піддані оцінці і за результатами оцінки покладені в основу рішення цього суду або відхилені судом. Водночас суд переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами. Однак подання сторонами додаткових доказів апеляційному суду обмежено. Додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази, обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази, має довести обставини, що об`єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду. Обмеження права на подання доказів в суд апеляційної інстанції покликано активізувати змагальний процес в суді першої інстанції. Його можливо розглядати як своєрідну процесуальну санкцію за невиконання особою, що бере участь у справі, своїх обов`язків по доказуванню в суді першої інстанції.

Зі змісту письмових пояснень, до яких приєднано нові докази, вбачається, що відповідачем жодними доводами та доказами обставин неможливості подання до суду цих документів не обґрунтовано, клопотання про залучення нових доказів не заявлено.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів, користуючись правами суду першої інстанції в межах повноважень, наданих процесуальним законом апеляційному господарському суду, а також з дотриманням принципів справедливості та балансу інтересів, здійснює розгляд справи за наявними у справі документами.

Вищенаведені документи також не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції як заперечення на відзив на апеляційну скаргу, оскільки аргументація позивача відносно правової підстави набуття ним права власності є незмінною як в позовній заяві, так і у відзиві на апеляційну скаргу.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 у зв`язку з перебуванням суддів Тищенко А.І та Шаптали Є.Ю. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/11234/19.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2020 для розгляду справи № 910/11234/19 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Хрипун О.О., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2020 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 у справі №910/11234/19 прийнято до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксова В.В., судді: Хрипуна О.О., Іоннікової І.А. Роз`яснено учасникам апеляційного провадження, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 у зв`язку з перебуванням судді Іоннікової І.А. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/11234/19.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2020 для розгляду справи № 910/11234/19 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Хрипун О.О., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 у справі №910/11234/19 прийняти до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксова В.В., суддів: Хрипуна О.О., Шаптали Є.Ю.

05.08.2020 від апелянта до апеляційного суду повторно надійшло клопотання про зупинення провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі 910/14876/19.

Колегія суддів відмовляє у задоволенні вказаного клопотання, оскільки не вбачає обставин, за яких питання набуття позивачем права власності на майно, що входить у межі доказування у цьому спорі, не може бути встановлено під час розгляду даної справи. До тогож, як вже зазначалось, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.07.2020 касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Арутюнова Рубена Оганесовича задоволено, а ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2020 у справі № 910/11234/19, якою було задоволено аналогічне клопотання скасувано.

23.09.2020 від скаржника надійшли додаткові пояснення, в яких він зазначає, що спір у даній справі не підлягає розгляду в господарських судах, оскільки ФОП Арутюнова Рубена Оганесовича відсутне порушене право, оскільки воно наявне лише у фізичної особи, як власника нерухомого майна.

28.09.2020 від позивача надійшло клопотання про застосування заходів процесуального примусу до ПАТ Експериментальний механічний завод", оскільки останнім було повторно подано клопотання про зупинення провадження у справі, за умови, що таке клопотання вже було вирішено судом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пелевін проти України" від 20 травня 2010 року зазначено, що держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах. Суд повторює, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, відповідні дії скаржника розцінюються судом апеляційної інстанції, як такі, що скеровані на затягування розгляду справи по суті, а отже й такими, що підпадають під визначення ст. 13 ЦК України "зловживання правом".

Головуючий суддя Куксов В.В. перебував на лікарняному з 27.10.2020 по 12.11.2020.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Договором купівлі-продажу будівель від 19.10.2009 позивач з метою використання у своїй підприємницькій діяльності придбав у Відповідача нежитлові будівлі в літері З, А, Н, М, І, И, П, Й, О, Л, Е, У, Ф, Т, К, загальною площею - 8588,9 кв.м., що знаходяться в місті Києві по вул. Фрунзе, будинок номер 69 (далі - будівля) на підставі Договору купівлі-продажу будівель від 19.10.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Пестич Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером № 2322.

23.08.2016 державний реєстратор Скульська Тетяна Анатоліївна внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності позивача на будівлю (номер запису про право власності: 16050555, індексний номер рішення: 31071341).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2018 у справі №826/2421/18 за позовом Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" до приватного нотаріуса Скульської Тетяни Анатоліївни про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Тетяни Анатоліївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31071341 від 23.08.2016 щодо нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 69, та про скасування запису, внесеного до Реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі зазначеного рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Тетяни Анатоліївни, в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2018 у справі № 826/2421/18 залишено без змін.

19.12.2018 державний реєстратор Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-Сервіс" Подоляка Іван Павлович повторно вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності позивача на Будівлю (номер запису про право власності: 29550024).

З 19.12.2018 Будівля знаходиться у приватній власності позивача, а Відповідач міг дізнатися про перебування у його власності будівлі без достатньої на це правової підстави не пізніше, ніж 19.12.2018 після проголошення 18.12.2018 Шостим апеляційним адміністративним судом вступної та резолютивної частини постанови у справі № 826/2421/18.

Позивач стверджує, що починаючи з 19.12.2018 мав право на свій розсуд розпорядитися належною йому на праві приватної власності будівлею та здійснюючи свою господарську діяльність надаючи її в оренду третім особам.

Між третьою особою та відповідачем було укладено договір оренди нежитлового приміщення №01/07 від 27.06.2018 (з урахуванням додаткової угоди від 31.01.2019 до договору, двох актів приймання-передачі нерухомого майна в оренду, і також акта передачі у користування поштової скриньки, далі разом - договір оренди), згідно умов якого відповідач передав у тимчасове платне користування третій особі об`єкт нежитлового фонду (далі - приміщення) у будівлі.

Відповідно до умов п. 7.1. договору оренди даний договір діє до 31.12.2019.

Позивач звертався до третьої особи з двома листами, від 27.05.2019 та від 30.07.2019, де повідомляв третю особу, що приміщення, яке орендує третя особа, з 19.12.2018 перебуває у його приватній власності та просив про надання доказів здійснення оплати за користування приміщенням на підставі Договору оренди.

Враховуючи надані третьою особою докази (копії рахунків на підставі яких третя особа здійснювала оплату відповідачу за користування орендованим приміщенням за період 01.01.2019 - 31.05.2019; дублікати квитанцій та платіжні доручення про здійснення третьою особою оплати на користь відповідача за користування орендованим приміщенням за період 01.01.2019 - 31.05.2019; копії актів наданих послуг, які підтверджують надання Відповідачем послуг оренди приміщення третій особі у період 01.01.2019 - 31.05.2019) позивач стверджує, що загальна сума безпідставно отриманого відповідачем доходу від надання третій особі в оренду належного позивачу приміщення становить 189 056,10 грн.

16.05.2019 на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.05.2019 у справі № 640/5124/19 реєстраторами було скасовано записи про право власності відповідача у будівлі, у тому числі, про право власності на приміщення, але рішення ще не набрало законної сили, оскільки було оскаржено до апеляції, тому відповідач вважає безпідставними твердження позивача про обізнаність відповідача з обставиною "володіння майном без достатньої правової підстави".

У період 28.12.2018 - 16.05.2019 приміщення перебували у власності відповідача, що підтверджується відповідним витягом з ЄДР речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач за договорами оренди безпідставно отримував орендну плату за користування майном, власником якого є позивач, в зв`язку з чим позивач, на підставі ст. 1214 ЦК України, просить стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти.

Розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів з огляду на пряму вказівку закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

В основу визначення підвідомчості покладено два критерії: суб`єктний склад правовідносин і характер діяльності суб`єктів (характер спірного правовідношення).

Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо: він не є підвідомчим господарському суду, тобто предмет спору не охоплюється статтею 20 ГПК України; спір за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу, а її право чи інтерес не підлягають судовому захисту у господарському суді.

За приписами частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (п. 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

Згідно із частинами 1 та 2 статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, з позовом у даній справі звернулась фізична особа - підприємець Арутюнов Рубен Оганесович, з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод", про стягнення грошових коштів у розмірі 189 056,10 грн, отриманих як дохід від безпідставно набутого майна, яке, на твердження позивача, перебувало у його власності.

Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства (ч. 2 ст. 319 ЦК України).

Приписами ч. 1 ст. 320 ЦК України встановлено, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять, зокрема, відомості про право власності (довірчої власності) та суб`єкта (суб`єктів) цього права.

Згідно ч. 1 ст. 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Таким чином, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться відомості про право власності фізичної особи без зазначення статусу підприємця.

Водночас, згідно з частиною 1 статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

На обґрунтування звернення з даним позовом до господарського суду Позивач зазначив, зокрема, що він здійснює свою підприємницьку діяльність на підставі реєстраційного запису у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.10.2016, номер запису 2 021495. Відповідно до Класифікатора видів економічної діяльності (КВЕД) позивач, як фізична особа-підприємець, здійснює свою економічну діяльність згідно КВЕД 16.23 - Виробництво інших будівельних конструкцій і столярних виробів; 16.24 - Виробництво дерев`яної тари; 25.62 - Механічне оброблення металевих виробів; 25.99 - Виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у; 68.20 - Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний), тощо. Такі обставини підтверджуються доказами, наявними у матеріалах справи.

Також, враховуючи статус майна (належить до будівель промисловості), суд погоджується з доводами Позивача, що таке майно може бути використане ним виключено у господарській діяльності, а не для особистих цілей (проживання, відпочинку тощо).

Виходячи з викладеного судова колегія вважає, що за своїм суб`єктним складом спір у даній справі підпадає під дію статті 4 ГПК України, його предмет охоплюється статтею 20 ГПК України; а право (інтерес) Позивача підлягають судовому захисту у господарському суді.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що спір у даній справі відноситься до юрисдикції господарських судів та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому доводи відповідача в цій частині є безпідставними.

Предметом спору у даній справі є відшкодування доходів від володіння, користування та розпорядження майном (приміщенням), що належить на праві власності позивачу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 ЦК України. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з частиною 1 статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Відповідно до частиною 1 статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності, тобто обов`язок зі сплати орендної плати закон покладає на орендаря, а право на отримання орендної плати закон надає орендодавцю.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (статті 761 ЦК України).

Статтею 179 ЦК України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 189 ЦК України продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Предметом доказування у даній справі є: обставини перебування майна у власності позивача; обставини володіння, користування та розпорядження відповідачем майном, яке на праві власності належить позивачу; обставини обізнаності відповідача про те, що він володіє майном без достатньої правової підстави; обставини отримання відповідачем доходу від належного позивачу на праві власності майна.

На підтвердження перебування будівлі, починаючи з 19.12.2018 та станом на час розгляду справи, у власності позивача останній надав такі докази:

- належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу будівель від 19.10.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Пестич Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером № 2322;

- інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (далі - Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) від 23.05.2019 (номер інформаційної довідки № 167687875), від 18.11.2019 (номер інформаційної довідки № 189125601), від 25.11.2019 (номер інформаційної довідки № 190020384), від 09.12.2019 (номер інформаційної довідки № 192075318).

На підтвердження обізнаності відповідача, який міг дізнатися та дізнався не пізніше 19.12.2018, про те, що він володіє будівлею без достатньої правової підстави позивач послався на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/2421/18 від 18.12.2018.

На підтвердження отриманого Відповідачем доходу від володіння, користування та розпорядження майном, що належить Позивачу на праві власності, останній надав такі докази:

- належним чином засвідчену копію Договору оренди нежитлового приміщення №01/07 від 27.06.2018 з додатками та додатковою угодою від 31.01.2019;

- належним чином засвідчені копії рахунків, на підставі яких Третя особа здійснювала оплату Відповідачу за користування орендованим приміщенням за період 01.01.2019 - 31.05.2019, а саме: № 1079 від 21.11.2018 (допущена технічна помилка - невірно вказаний рік, за який повинна бути здійснена оплата), № 25 від 28.01.2019, № 90 від 21.02.2019, № 144 від 21.03.2019 та № 202 від 19.04.2019;

- належним чином засвідчені копії дублікатів квитанцій та платіжних доручень, проведених банком, що підтверджують здійснення Третьою особою оплати на користь Відповідача за користування орендованим приміщенням за період 01.01.2019 - 31.05.2019, №5710.1 від 23.11.2018, № 2819.1 від 23.11.2018, № 9463.1 від 23.11.2018 9 (допущена технічна помилка - невірно вказаний рік, за який була здійснена оплата), №286 від 08.02.2019, №291 від 05.03.2019, №294 від 03.04.2019, №296 від 16.04.2019, № 299 від 07.05.2019;

- належним чином засвідчені копії актів наданих послуг, які підтверджують надання Відповідачем послуг оренди приміщення Третій особі у період 01.01.2019 - 31.05.2019, а саме: №19000004 від 31.01.2019, №19000073 від 28.02.2019, №19000324 від 31.03.2019, №19000397 від 30.04.2019 та №19000524 від 31.05.2019.

Доводи відповідача, що з 28.12.2018 по 16.05.2019 будівля перебувала у його власності, суд першої інстанції відхиляла з огляду на наступне.

Будівля перебуває у власності позивача на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2009 між відповідачем (ВАТ "Експериментальний механічний завод", яке в подальшому змінило назву типу акціонерного товариства на ПАТ) та позивачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Пестич Л.В. та зареєстрований в реєстрі за номером №2322.

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору продавець передав, а покупець прийняв у власність нежитлові будівлі в літері З, А, Н, М, І, И, П, Й, О, Л, Е, У, Ф, Т, К, загальною площею - 8588,9 кв.м., що знаходяться в місті Києві по вул. Фрунзе (теперішня назва вул. Кирилівська), будинок номер 69, що іменувалася і надалі іменуватиметься судом у рішенні як "Будівля".

23.08.2016 державний реєстратор Скульська Тетяна Анатоліївна внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності позивача на будівлю (номер запису: 16050555, індексний номер рішення: 31071341).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2018 у справі №826/2421/18 за позовом Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" до приватного нотаріуса Скульської Тетяни Анатоліївни про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Тетяни Анатоліївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31071341 від 23.08.2016 року нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 69, та про скасування запису, внесеного до Реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі зазначеного рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Тетяни Анатоліївни, в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2018 у справі № 826/2421/18 залишено без змін.

19.12.2018 державний реєстратор Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-Сервіс" Подоляка Іван Павлович повторно вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності позивача на будівлю (номер запису про право власності: 29550024).

Постановою Верховного Суду від 23.10.2019 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2018 та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 у справі № 826/2421/18 залишені без змін.

Наявною у матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.05.2019 (номер інформаційної довідки № 167687875), від 18.11.2019 (номер інформаційної довідки № 189125601), від 25.11.2019 (номер інформаційної довідки № 190020384) та від 09.12.2019 (номер інформаційної довідки № 192075318) підтверджується, що починаючи з 19.12.2018 та станом на час розгляду справи об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 8016.1, Опис: будівля дільниці товарів широкого вжитку, гараж (літера "З") площею 1611,50 кв.м., адміністративний корпус (літера "А") площею 2549,60 кв.м., склад матеріалів і лісу (літера "М") площею 563,90 кв.м., склад електромеханічного відділення (літера "І") площею 332,00 кв.м., будівля відділення для зарядки електротранспорту (літера "И") площею 33,30 кв.м., склад "модуль" (літера "П") площею 79,60 кв.м., контрольно-пропускний пункт (літера "Й") площею 48,00 кв.м., будівля компресорної (літера "О") площею 131,10 кв.м., склад будівельних матеріалів (літера "Л") площею 390,20 кв.м., трансформаторний кіоск (літера "Е") площею 164,70 кв.м., трансформаторна підстанція (літери "У", "Ф") площею 30,60 кв.м., будівля цеху номер 8 (літера "Т") площею 1038,60 кв.м., будівля складу матеріалів цеху номер 8 (літера "К") площею 1043,00 кв.м. (літ. "Н" склад готової продукції площею 572,80 кв.м. знесений відповідно до довідки від 18.11.2015 року №15047 (И-2015) виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності)., адреса: м. Київ, вулиця Кирилівська, будинок 69"), належить на праві приватної власності Арутюнову Рубену Оганесовичу (номер запису про право власності: 29550024).

В якості підстави виникнення такого права власності вказано: "акт приймання-передачі нерухомого майна, до Договору купівлі-продажу нежилих приміщень, серія та номер: б/н, виданий 29.07.2016, видавник: ПАТ "Експерементальний механічний завод"/ Арутюнов Рубен Огенесович ; договір купівлі-продажу, серія та номер: 2322, виданий 19.10.2009, видавник: Пестич Л.В. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; Акт зарахування зустрічних однорідних вимог, серія та номер: б/н, виданий 27.07.2016, видавник: ПАТ "Експерементальний механічний завод"/ Арутюнов Рубен Огенесович ; Довідка про повну сплату, серія та номер: 45/01, виданий 28.07.2016, видавник: ПАТ "Експерементальний механічний завод"".

З відкритих відомостей, що розміщені у Єдиному державному реєстрі судових рішень, судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 у справі № 910/18467/16 було відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" та Арутюнова Рубена Оганесовича про визнання недійсним Договору купівлі-продажу нежилих будівель від 19.10.2009. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 у справі № 910/18467/16 змінено мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 у справі № 910/18467/16 в редакції даної постанови, в решті рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 у справі № 910/18467/16 залишено без змін.

Таким чином, договір купівлі-продажу нежилих будівель від 19.10.2009, який визначено підставою для реєстрації права власності позивача на будівлю є дійсним, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Водночас, скаржником не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 ГПК України на підтвердження його доводів про те, що у період з 28.12.2018 по 16.05.2019 будівля перебувала у власності відповідача.

Посилання скаржника на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2019 у справі № 640/5124/19 є безпідставними, оскільки така постанова не є рішенням суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а тому відповідно до вимог ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не є підставою для реєстрації права власності відповідача на будівлю.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Скаржником не надано суду документів, на підставі яких згідно вимог ст. 328 ЦК України набувається право власності та на підставі яких згідно ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Водночас, в матеріалах справи інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна підтверджує, що позивач з 19.12.2018 був власником будівлі та станом на час розгляду справи продовжує бути її власником.

Таким чином, судом визнаються встановленими обставини, які є предметом доказування у даній справі, а саме: обставини перебування будівлі, в тому числі, приміщення в її складі, в період з 19.12.2018 та станом на час розгляду справи у власності позивача; обставини володіння, користування та розпорядження відповідачем майном, яке на праві власності належить позивачу; обставини обізнаності відповідача (міг дізнатися та дізнався не пізніше 19.12.2018) про те, що він володіє будівлею без достатньої правової підстави, з огляду на більшу вірогідність доказів, наданих позивачем.

Згідно з умовами Договору оренди №01/07 від 27.06.2018, який було укладено між відповідачем та третьою особою (далі - договір оренди), відповідач, як орендодавець, передав, а третя особа, як орендар, прийняла у тимчасове платне користування (оренду) майно, визначене у договорі (описане вище приміщення у будівлі) за плату та на обумовлений строк для використання його у господарській діяльності орендаря (розділ 1 договору).

Майно вважається переданим в оренду або повернутим з оренди після підписання сторонами відповідного акта, та у матеріалах справи наявні відповідні акти від 27.06.2018 (передача в оренду) і від 31.01.2019 (зміна розміру орендних площ).

Розмір щомісячної орендної плати за користування майном сторонами визначено у розділі 3 договору (з урахуванням зміни додатковою угодою від 31.01.2019), і у розділі 7 договору сторонами було погоджено, що договір діє до 31.12.2019.

Статтею 764 ЦК України встановлено, якщо наймач продовжує користуватись майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Наявні в матеріалах справи акти надання послуг (описані вище у рішенні), підписані уповноваженими особами та скріплені печатками відповідача та третьої особи, підтверджують надання відповідачем третій особі послуг оренди приміщення у спірний період.

Також, на підставі виставлених у межах договору оренди рахунків (копії наявні у справі, перелік наведено вище) третя особа сплатила відповідачу по договору оренди суму коштів за спірний період у розмірі 189 056,10 грн, що підтверджується копіями дублікатів квитанцій та платіжних доручень, що також залучені до справи.

Таким чином, судами визнаються встановленими обставини, які є предметом доказування у даній справі, щодо отримання відповідачем доходу від передачі в оренду майна (приміщення), що належить позивачу на праві приватної власності, на загальну суму 189 056,10 грн за період 01.01.2019 - 31.05.2019, з огляду на більшу вірогідність доказів, наданих позивачем.

Як вище встановлено судовою колегією, будівля, в тому числі приміщення у її складі, в спірний період 01.01.2019 - 31.05.2019 перебувала у власності позивача, а відповідач був обізнаним (міг дізнатися та дізнався не пізніше 19.12.2018) про те, що він володіє будівлею без достатньої правової підстави.

Згідно з частиною 1 статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Тобто обов`язок зі сплати орендної плати закон покладає на орендаря, а право на отримання орендної плати закон надає орендодавцю.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (статті 761 ЦК України).

Враховуючи наведені норми, саме позивач, як власник майна, має право на отримання орендної плати за користування його майном третьою особою.

Посилання скаржника на те, що позивач повинен був письмово повідомити орендаря (третю особу) про заміну сторони у зобов`язанні починаючи з 19.12.2018, тоді як відсутність такого повідомлення свідчить про безпідставність позовних вимог, судом відхиляються, оскільки предметом спору у даній справі є відшкодування доходу, отриманого відповідачем від володіння, користування та розпорядження майном, що належить на праві власності позивачу, а спірні правовідносини регулюються приписами статті 1214 Цивільного кодексу України, яка таких дій від позивача не вимагає.

Також судовою колегією відхиляються заперечення скаржника щодо права позивача претендувати на отримання спірної суми коштів, оскільки договір оренди був та є діючим, тому судом першої інстанції вірно зазначено, що дія договору оренди не є перешкодою для застосування ст. 1214 ЦК України до спірних правовідносин.

Доводи скаржника про те, що позивач безпідставно вимагає стягнення доходу, отриманого останнім від володіння, користування та розпорядження майном, що належить на праві власності позивачу, з урахуванням ПДВ, тоді як обов`язок відносно сплати ПДВ вже виконано відповідачем у повному обсязі, до того ж, як зазначив відповідач, позивач, як ФОП, зареєструвався як платник податків лише 01.07.2019, судом відхиляються, оскільки вони стосуються податкових правовідносин сторін, які не є предметом спору та доведення у даній справі, тоді як предметом спору у даній справі є правовідносин цивільного характеру щодо отриманого відповідачем доходу від володіння, користування та розпорядження майном, що належить на праві власності позивачу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного та правомірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на підставі ч. 1 ст. 1214 ЦК України грошових коштів у сумі 189 056,10 грн, отриманих відповідачем як дохід від передачі в оренду майна, що належить позивачу на праві власності, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню повністю.

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 у справі №910/11234/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для її скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 у справі №910/11234/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Експериментальний механічний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 у справі №910/11234/19 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2019 у справі №910/11234/19 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/11234/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді О.О. Хрипун

Є.Ю. Шаптала