РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.11.2020Справа № 910/11285/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ БОДНАРЧУК МАР`ЯНИ ВОЛОДИМИРІВНИ

до ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ МІЛЮКОВА МИКОЛИ ОЛЕКСАНДРОВИЧА

про стягнення 80 170,71 грн.

за участю представників:

від позивача: Ілащук І.М.

від відповідача: Мельниченко С.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ФІЗИЧНА ОСОБА-ПІДПРИЄМЕЦЬ БОДНАРЧУК МАР`ЯНА ВОЛОДИМИРІВНА звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ МІЛЮКОВА МИКОЛИ ОЛЕКСАНДРОВИЧА про стягнення помилково перехованих коштів в розмірі 80 170,71 грн., яка складається з: 79 850,00 грн. - суми помилково перехованих коштів; 320,71 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом помилкового перерахування позивачем грошових коштів у розмірі 79 850,00 грн. на рахунок відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2020 залишено без руху позовну заяву, надано позивачу строк для усунення недоліків, який становить десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

14.09.2020 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків (з посиланням на вимоги ухвали суду від 11.08.2020).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання у справі призначено на 19.10.2020. Крім того, вказаною ухвалою було встановлено строк відповідачу, який становить 15 днів з дня вручення даної ухвали, для подачі до суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, а також усіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову (в тому числі контррозрахунку позовних вимог).

19.10.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона повністю заперечує проти позову, вказуючи на обставини того, що між братом позивачки ( ОСОБА_1 ) та відповідачем існував «бізнес проект», який ОСОБА_1 фінансував, зокрема, шляхом перерахування грошових коштів через свою сестру (позивачку). Відтак, відповідач стверджує, що до зазначених правовідносин не мають бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України, оскільки спірні кошти не є такими, що перераховані без достатньої правової підстави. На підтвердження власних доводів у частині існування «бізнес проекту» (на фінансування якого позивачем, нібито, перераховувалися грошові кошти) відповідач додав роздруківки листування у месенджері та скріншоти листування з електронної пошти.

У судовому засіданні 19.10.2020 було оголошено перерву до 16.11.2020.

26.10.2020 від відповідач надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, яке обґрунтоване тим, що відповідач має намір залучати до розгляду справи третю особу, а також заявляти клопотання про виклик свідка до суду.

06.11.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій сторона повністю заперечувала проти доводів відповідача, зазначивши, що відповідачем жодним чином не спростовано факт відсутності будь-яких господарських правовідносин між сторонами даної справи, тоді як ОСОБА_1 не уповноважував позивачку на ведення та здійснення господарської діяльності від його імені.

У судовому засіданні 16.11.2020 представник відповідача підтримав ранішеподане клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, а також заявив клопотання про визнання явки позивача обов`язковою та виклик двох свідків: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Представник позивача повністю заперечував проти задоволення заявлених відповідачем клопотань з підстав їх необґрунтованості.

Розглянувши клопотання відповідача про виклик свідків, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 89 ГПК України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Отже, передумовою для виклику свідка в судове засідання є його заява, в якій викладені обставини, що суперечать іншим доказам у справі.

Проте, у даному випадку, в матеріалах справи відсутні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подані та оформленні у відповідності до статті 88 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, суд зазначає, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах (частина 2 статті 87 ГПК України).

Суд відзначає, що враховуючи предмет спору та суб`єктний склад сторін, у даному випадку неможливим є встановлення та доведення обставин існування господарсько-правових правовідносин між сторонами даної справи виключно на підставі показання свідків (без жодного документального підтвердження реальності таких правовідносин).

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про виклик та допит свідків через його безпідставність.

Крім того, суд відмовляє у задоволенні заявленого відповідачем клопотання про визнання явки ФОП БОДНАРЧУК МАР`ЯНИ ВОЛОДИМИРІВНИ обов`язковою, враховуючи наступне:

Частинами 1, 3 статті 56 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Одночасно з цим, частиною 5 статті 164 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Згідно з частиною 1 статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини 4 статті 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, у судових засіданнях від імені позивача брав участь адвокат Ілащук І.М. На підтвердження власних повноважень адвокатом надано ордер про надання правової допомоги серії ЧП №20441, виданий на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 20.02.2020. Жодних заперечень з приводу обсягу повноважень представника позивача - адвоката Ілащука І.М. відповідачем заявлено не було, через що судом визнається безпідставним та необґрунтованим клопотання відповідача щодо визнання явки ФОП БОДНАРЧУК МАР`ЯНИ ВОЛОДИМИРІВНИ обов`язковою, в тому числі зважаючи на факт того, що законом передбачено дві форми реалізації права участі сторони у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Розглянувши подане відповідачем клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 1-3 ст. 247 Господарського кодексу України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. У випадку, передбаченому частиною другою статті 247 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Частиною 4 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи: 1) про банкрутство; 2) за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство; 3) у спорах, які виникають з корпоративних відносин, та спорах з правочинів щодо корпоративних прав (акцій); 4) у спорах щодо захисту прав інтелектуальної власності, крім справ про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції; 6) у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних такою посадовою особою юридичній особі її діями (бездіяльністю); 7) у спорах щодо приватизації державного чи комунального майна; 8) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 9) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 3-8 цієї частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін;

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, приймаючи до уваги наведені вище приписи Господарського процесуального кодексу України, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність даної справи, обсяг та характер доказів у справі, суд приходить до висновку, що зазначені у клопотанні відповідача обставини не є підставою для його задоволення, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

При цьому судом враховано, що у порядку загального позовного провадження розглядаються справи в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, проте у даній справі позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 80 170,71 грн., що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Окрім наведеного, суд звертає увагу відповідача на положення ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України відповідно до якої розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ГПК України. Таким чином, безпідставними є доводи представника відповідача про те, що тільки під час розгляду справи в порядку загального позовного провадження можливий детальний розгляд спору та з`ясування всіх фактичних обставин.

Представник позивача у судовому засіданні 16.11.2020 надав додаткові пояснення, підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.11.2020 заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Не заперечував факт надходження суми спірних коштів на рахунок відповідача.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

12.03.2018 ФОП БОДНАРЧУК МАР`ЯНОЮ ВОЛОДИМИРІВНОЮ (позивач) з банківського рахунку НОМЕР_1 , відкритому в АТ «КБ «ГЛОБУС», було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 79 850,00 грн. на рахунок НОМЕР_2 , відкритий в АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується платіжним дорученням №1811 від 12.03.2018. Отримувач коштів: ФОП Мілюков М.О.

Як вбачається з реквізитів платіжного доручення №1811 від 12.03.2018, призначенням платежу визначено: «оплата зг.видаткової накладної М-27 від 12.03.2018..».

Представником відповідача не заперечується факт того, що власником рахунку НОМЕР_2 , відкритому в АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», є саме ФОП Мілюков М.О. (відповідач).

Банківською випискою по особовим рахункам позивача від 08.09.2020 підтверджується, що рахунок НОМЕР_1 належить саме ФОП БОДНАРЧУК МАР`ЯНОЮ ВОЛОДИМИРІВНОЮ. При цьому, зазначеною довідкою окремо підтверджується факт списання грошових коштів у розмірі 79 850,00 грн. з рахунку НОМЕР_1 та перерахування вказаної суми на рахунок НОМЕР_2 отримувачу ФОП Мілюкову М.О.

В свою чергу, як зазначає позивач, між ним та відповідачем відсутні будь-які господарські правовідносини, тоді як відповідні кошти у сумі 79 850,00 грн. були перераховані помилково, без жодної правової підстави.

Таким чином, спір у справі виник у зв`язку із перерахуванням відповідачу грошових коштів без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим позивач вказує на обов`язок відповідача повернути ці кошти в повному обсязі, посилаючись на положення статті 1212 ЦК України. Крім того, позивачем на основну суму боргу були нараховані 320,71 грн. - 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Так само, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно із статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За приписами частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, застосування статті 1212 Цивільного кодексу України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2018 у справі № 904/5844/17.

Положення глави 83 застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 24.09.2016 у справі № 6-122цс14).

Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2018 позивачем з банківського рахунку НОМЕР_1 , відкритому в АТ «КБ «ГЛОБУС», було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 79 850,00 грн. на рахунок відповідача НОМЕР_2 , відкритий в АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується платіжним дорученням №1811 від 12.03.2018 та випискою з банківського рахунку позивача про списання вказаної суми.

Призначення платежу згідно реквізитів платіжного доручення №1811 від 12.03.2018: «оплата зг.видаткової накладної М-27 від 12.03.2018..».

Поряд з цим, позивач стверджує, що між ним та відповідачем не існувало господарських зобов`язань, не було укладено правочинів (в тому числі не підписувалися жодні видаткові накладні), не надавалися послуги, не виконувалися роботи, а грошові кошти перераховані помилково.

Матеріалами справи підтверджується, що 12.03.2020 позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, яка не була отримана відповідачем.

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України).

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За умовами статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні докази наявності будь-яких господарських правовідносин, в тому числі договорів, укладених між позивачем і відповідачем. Доказів реального існування видаткової накладної М-27 від 12.03.2018, на підставі якої позивач мав би зобов`язання з перерахування відповідачу 79 850,00 грн., матеріали справи також не містять.

Згідно із ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами. (ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №910/5226/17 належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

У відзиві на позовну заяву відповідачем не заперечується факт відсутності існування правочинів, укладених між суб`єктами господарювання ФОП БОДНАРЧУК М.В. та ФОП МІЛЮКОВИМ М.О. В свою чергу, посилання відповідача на обставини того, що між братом позивачки ( ОСОБА_1 ) та відповідачем, нібито, існував «бізнес проект», який ОСОБА_1 фінансував, зокрема, шляхом перерахування грошових коштів через свою сестру (позивача), не підтверджені жодними належними, достовірними та допустимими доказами.

В цій частині судом також приймаються доводи позивача в частині того, що реквізити платіжного доручення №1811 від 12.03.2018 не містять жодного посилання на особу ОСОБА_1 чи укладений між ним та відповідачем «бізнес проект», тоді як у призначенні платежу містяться посилання виключно на видаткову накладну (оригіналу або копії якої жодна зі сторін спору не надала). При цьому, очевидним є факт того, що посилання відповідача на скріншоти з месенджерів та зміст неофіційного електронного листування осіб, обсяг правосуб`єктність яких неможливо встановити, не мають під собою жодного юридичного підґрунтя.

Відповідно до абз. 2 п.п. 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно абз. 2 п.п. 1.23 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

За умовами пункту 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління Національного банку України №22 від 21.01.2004, кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, встановлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази існування між позивачем та відповідачем будь-яких господарських правовідносин, на підставі яких у позивача існував би обов`язок з перерахування відповідачу грошових коштів у загальному розмірі 79 850,00 грн. (в тому числі відсутні жодні належні докази надання відповідачем на користь позивача будь-яких послуг, виконання робіт, поставки товару на спірну суму тощо), суд дійшов висновку, що відповідач набув грошові кошти без достатньої правової підстави, у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, а відтак зобов`язаний повернути вказані кошти як безпідставно отримані.

За таких обставин, позовні вимоги ФОП БОДНАРЧУК МАР`ЯНА ВОЛОДИМИРІВНА про стягнення з ФОП МІЛЮКОВА МИКОЛИ ОЛЕКСАНДРОВИЧА безпідставно перерахованої суми у розмірі 79 850,00 грн. є правомірними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом у повному обсязі.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 320,71 грн. суд відмовляє через безпідставність та необґрунтованість визначеного позивачем періоду нарахування, а також зважаючи на наявність суперечностей у поданому позивачем розрахунку. В тому числі судом враховується факт того, що саме активні дії позивача призвели до безпідставного перерахування спірних грошових коштів 12.03.2018, тоді як відповідачем не було отримано претензії, яку позивач надіслав лише 12.03.2020.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач, не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, господарський суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 79 850,00 грн.

Судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ МІЛЮКОВА МИКОЛИ ОЛЕКСАНДРОВИЧА ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_3 ) на користь ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ БОДНАРЧУК МАР`ЯНИ ВОЛОДИМИРІВНИ ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_4 ) суму перерахованих коштів у розмірі 79 850,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 093,59 грн.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 23.11.2020.

Суддя І.В. Приходько