ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року Справа № 915/732/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Давченко Т.М.

за участі секретаря Говоріної А.Е.

та представників сторін:

від позивача ? Андрюка А.М., дов. від 18.05.2020;

від відповідача ? Хлистова О.Ю., ордер від 08.05.2020 серії ВІ № 1012053;

від третьої особи представник не з?явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 915/732/20

за позовом приватного підприємства "ЛАНИ УКРАЇНИ",

просп. Миру, 2 А, м. Миколаїв, 54034;

до товариства з обмеженою відповідальністю "Украгроресурс",

вул. Островського, 50, смт. Бабаї, Харківський район, Харківська область, 62403;

пр. Гагаріна, 201, оф. 303, 311, м. Харків, 61080;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю "САН ФЛАУЕР",

вул. Сеславинського, 28/1, м. Нова Одеса, Миколаївська область, 56602;

про визнання недійсним договору від 23.03.2020 № 34 зберігання майна

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство (ПП) "ЛАНИ УКРАЇНИ" звернулося до товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "Украгроресурс" з позовом, в якому просить про визнання недійсним укладеного між ними договору від 23.03.2020 № 34 зберігання майна ? насіння соняшника врожаю 2019 року.

Позов обґрунтовано тим, що зазначений договір не несе будь-яких правових наслідків для сторін у зв?язку з тим, що жодна із його істотних умов не виконана і жодного документу на його виконання не існує, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним у порядку ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України ? як такий, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач зазначає, що, крім спірного договору зберігання, між сторонами укладено договір поставки від 16.03.2020 № 35, у відповідності до якого ТОВ "Украгроресурс" зобов?язалося поставити у власність ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" насіння соняшнику врожаю 2019 року, і саме на виконання зазначеного договору відповідачем поставлено ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" 304 т 320 кг (залікова вага 274 т 346 кг) насіння; при цьому фактичне виконання спірного договору від 23.03.2020 № 34 зберігання майна місця не мало. Не зважаючи на це, відповідач вимагає від ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" повернення указаного вище майна (насіння соняшнику) зі зберігання з посиланням на умови спірного договору.

ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" також просить суд про стягнення з відповідача грошових коштів на відшкодування судових витрат.

За такими вимогами ухвалою від 30.06.2020 відкрито провадження в даній справі та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження.

ТОВ "Украгроресурс" у відзиві від 07.09.2020 позов не визнало, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, з посиланням на те, що спірний договір укладався з єдиною метою ? подальшої реалізації поставленої продукції ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" за відповідним договором поставки, який повинен був бути укладеним та умови якого повинні були бути узгоджені сторонами додатково.

Відповідач стверджує, що всі умови спірного договору зберігання ним виконані, а саме, ним в межах цього договору у період 25.03-02.04.2020 передано на визначені у договорі склади ТОВ "САН ФЛАУЕР" 304 т 320 кг соняшника врожаю 2019 року, проте позивач відмовився від підписання відповідної первинної документації (актів приймання-передачі або видаткових накладних), а у подальшому відмовив і у поверненні майна зі зберігання.

Крім того, ТОВ "Украгроресурс" зауважує, що з позову ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" не зрозуміло які саме права (інтереси) позивача порушені і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. У зв?язку з викладеними обставинами відповідач вважає обраний ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" спосіб захисту неналежним та таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру правопорушення, та не дає можливість зрозуміти, які порушені права необхідно поновити.

ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" у відповіді від 28.09.2020 на відзив зазначило, що вважає викладені у відзиві твердження відповідача такими, що не відповідають дійсності та не спростовують доводів позовної заяви.

Третя особа ТОВ "САН ФЛАУЕР" у поясненнях від 26.08.2020 зазначила, що нею 17.02.2020 укладено з ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" договір № 17/01-2020Д про перероблення давальницької сировини, у відповідності до умов якого ТОВ "САН ФЛАУЕР" (виконавець) зобов?язалося прийняти у позивача сировину ? насіння соняшника українського походження врожаю 2019 року, та виготовити з цієї сировини готову продукцію ? олію соняшникову нерафіновану, шрот соняшниковий не гранульований, а позивач зобов?язався оплатити виконані роботи у порядку і на умовах, визначених цим договором.

На виконання договору від 17.02.2020 № 17/01-2020Д ТОВ "САН ФЛАУЕР" у лютому-квітні 2020 року прийнято від позивача насіння соняшнику, виконано обумовлені договором роботи та отримано від ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" повну їх оплату; інших угод з позивачем третьою особою не укладалося; будь-яких відносин між ТОВ "САН ФЛАУЕР" та відповідачем не існувало, жодні документи між ними не підписувалися; трьохсторонні відносини зі сторонами в даній справі у ТОВ "САН ФЛАУЕР" також відсутні.

Від третьої особи, належним чином повідомленої про час та місце розгляду даної справи, представник у засідання не з?явився, проте від ТОВ "САН ФЛАУЕР" надійшло клопотання від 13.11.2020 № 13/11-к-20 про розгляд даної справи за відсутності його представника.

Вислухавши пояснення представників сторін, які наполягали на доводах, викладених у поданих сторонами відповідних документах по суті справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Представники сторін стверджують, що між ТОВ "Украгроресурс" та ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" укладено договір від 23.03.2020 № 34 зберігання майна (далі ? договір зберігання) шляхом складення та пересилання його проекту засобами електронного зв?язку з подальшим скріпленням печатками та підписами уповноважених осіб сторін.

У відповідності до умов зазначеного договору ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" (зберігач) зобов?язався зберігати майно ? соняшник врожаю 2019 року, на пристосованому складі та повернути це майно у схоронності за першою вимогою ТОВ "Украгроресурс" (поклажодавця); передане зберігачеві майно залишається власністю поклажодавця; строк зберігання ? до 30.04.2020 (п.п. 1.1, 1.2 договору зберігання).

Умовами договору зберігання також передбачено, що майно, яке передається на відповідальне зберігання зберігачеві та його ціна, зазначається сторонами у видатковій накладній (або в акті приймання-передачі); ціна, визначена сторонами у видатковій накладній (акті приймання-передачі), а саме 15000 грн. за тонну є заставною та застосовується лише у випадку випадкової втрати або знищення майна для визначення розміру майнової відповідальності зберігача (п.п. 2.1, 2.2 договору зберігання).

Вартість послуги відповідального зберігання складає 1 грн. на місяць, у т.ч. ПДВ (п. 2.3 договору зберігання).

Розвантаження з транспортного засобу здійснюється силами зберігача; місцезнаходження складу: Україна, м. Нова Одеса, вулиця Сеславинського, 28/1; власник складу ? товариство з обмеженою відповідальністю "САН ФЛАУЕР", , власник складу знаходиться у цивільно-правових відносинах із зберігачем (п.п. 2.4, 2.5 договору зберігання).

Приймання майна на зберігання здійснюється за участі уповноваженого представника зберігача та поклажодавця та оформлюється видатковою накладною (актом приймання-передання майна); поклажодавець підписує товарно-транспортні накладні (п. 3.1 договору зберігання).

Зберігач має право, зокрема, повернути прийняте на зберігання майно після закінчення строку дії цього договору особам, які мають на це право відповідно до пред?явлених документів (належним чином оформленої довіреності), а також на першу вимогу поклажодавця, навіть якщо строк зберігання не закінчився (пп. 4.2.1 договору зберігання).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020 (п. 7.1 договору зберігання).

Хоча обидві сторони визнають факт підписання указаного договору, позивач вважає, що він підлягає визнанню недійсним у порядку ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України ? як такий, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, при цьому жодна із істотних умов цього договору не виконана і жодного документу на його виконання не існує.

Цивільним законодавством визначено, підставами виникнення цивільних прав та обов?язків є, зокрема, договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Господарські зобов?язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ст. 207 ЦК України, ч. 1 ст. 181 ГК України).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.ч. 1-2 ст. 640 ЦК України).

Дослідивши зміст указаного вище договору, суд встановив, що він за своєю правовою природою є договором складського зберігання зерна.

До регулювання спірних правовідносин, що випливають зі зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України; правовідносини між власниками зерна та суб?єктами зберігання зерна регулюються також Законом України "Про зерно та ринок зерна в Україні".

Так, за договором складського зберігання товарний склад зобов?язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Договір складського зберігання, укладений складом загального користування, є публічним договором. Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом (ст. 957 ЦК України).

У відповідності до ст. 24 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", зерно підлягає зберіганню у зернових складах.

Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах.

При прийманні зерна на зберігання зерновий склад зобов?язаний здійснити аналіз його якості.

Зерновий склад зобов?язаний вживати усіх заходів, передбачених цим Законом, нормативно-правовими актами, договором складського зберігання зерна, для забезпечення схоронності зерна, переданого йому на зберігання.

Регламент зберігання зерна та продуктів його переробки затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики.

Державний контроль за дотриманням зерновими складами зазначеного регламенту у процесі зберігання зерна та продуктів його переробки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Видача зерна володільцеві складського документа на зерно здійснюється в обмін на виписані на це зерно складські документи.

Кожна із сторін договору складського зберігання зерна при відвантаженні зерна має право вимагати перевірки його якості. Витрати, пов?язані із проведенням аналізу його якості, несе сторона, що зажадала його перевірки.

Договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

За договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов?язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб?єктом ринку зерна.

Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

Зерно, прийняте на зберігання за простим або подвійним складським свідоцтвом, не може бути відчужене без правомірної передачі простого або подвійного складського свідоцтва.

Якщо договір складського зберігання зерна передбачає, що зерновий склад має право розпоряджатися ним (або його частиною), то відносини сторін базуються на правилах про позику. Порядок повернення зерна обумовлюється окремо в договорі його зберігання (ст. 26 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні").

Товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво (ч. 1 ст. 961 ЦК України). Аналогічні положення містяться у ст. 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні".

Системний аналіз наведених вище положень законодавства дозволяє дійти висновку, що договір складського зберігання зерна має відповідати типовій формі, затвердженій Кабінетом Міністрів України, зокрема, в ньому мають бути погодженими указані в цій формі істотні умови.

У відповідності до Типового договору складського зберігання зерна, форма якого затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2003 за № 510 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.12.2006 за № 1699), однією з істотних умов цього договору є умова щодо предмету договору, зокрема, залікової ваги зерна, що передається на зберігання, такого змісту:

"Предмет договору

1. Поклажодавець зобов?язується передати зерно_______________ (найменування сільськогосподарської культури) за заліковою вагою _______________________________________________________

(цифрами та словами)

на зерновий склад, який зобов?язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством".

Судом встановлено, що спірний договір зберігання не містить умов щодо залікової ваги зерна, яке має бути переданим на зберігання; натомість, у пункті 2.1 договору указано, що майно, яке передається на відповідальне зберігання зберігачеві та його ціна, зазначається сторонами у видатковій накладній (або в акті приймання-передачі).

При цьому матеріали справи не містять ні указаних вище видаткових накладних або актів приймання-передачі, які у випадку їх наявності могли б свідчити про досягнення сторонами згоди щодо відповідної істотної умови договору, ні передбачених указаними вище приписами законодавства складських документів (складських квитанцій, простих складських свідоцтв, подвійних складських свідоцтв), які могли б свідчити про фактичне підтвердження прийняття зерна на зберігання та акцептацію відповідних умов договору.

Натомість, сторони, зазначаючи про укладення спірного договору, посилаються, зокрема, на такі документи:

1) копії матеріалів поштового листування між сторонами, із змісту якого вбачається, що позивач наполягає на існуванні між сторонами відносин щодо поставки зерна, а відповідач ? відносин щодо зберігання зерна;

2) товарно-транспортні накладні №№ 536, 12, 55, 99, 13.12, 0323, 22, 36, 42, 43, 0204, згідно котрих на замовлення ТОВ "Украгроресурс" третій особі ТОВ "САН ФЛАУЕР" автомобільним транспортом доставлено насіння соняшнику. Зазначені накладні не містять посилань на спірний договір зберігання або будь-який інший договір як між сторонами в даній справі, так і між відповідачем та третьою особою; при цьому, спірний договір не містить умов щодо можливості прийняття товару на зберігання та видачу складських документів третіми особами;

3) роздруківки з листування в мережі Інтернет (з електронної пошти Gmail та програми Viber), із змісту яких не вбачається можливим достеменно визначити які особи приймали участь у цьому листуванні і котрі не можуть вважатися електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні ч. 1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до якої електронний документ ? документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов?язкові реквізити документа.

У відповідності до ч.ч. 1-2 ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний підпис є обов?язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб?єктами електронного документообігу. Накладення електронного підпису завершує створення електронного документу і є його обов?язковим реквізитом, а тому електронне листування без електронного підпису є неналежним письмовим доказом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.12.2019 № 922/788/19.

За такого наведені вище документи не можуть бути визнаними належними та допустимими доказами погодження сторонами істотних умов договору зберігання або його фактичного виконання.

З урахуванням викладеного, суд визнає, що спірний договір не можна визнати укладеним у розумінні ч. 1 ст. 638 ЦК України, оскільки сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору.

У відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначеними вище положеннями статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зі змінами та доповненнями, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв?язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (ст.ст. 205-210, 640 ЦК України, ч.ч. 2-5, 7 ст. 180 ГК України, тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача.

Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Водночас господарським судам необхідно враховувати таке.

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Правова позиція відносно того, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, і наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено, викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц.

Статтями 73, 74 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст.ст. 77, 78 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Ураховуючи викладені положення законодавства та правові висновки, а також обставини, встановлені в ході розгляду даної справи, суд визнає, що в даному випадку спірний договір не можна визнати укладеним у розумінні ч. 1 ст. 638 ЦК України, оскільки позивачем не подано суду доказів досягнення сторонами цього договору згоди з усіх його істотних умов; при цьому у матеріалах справи відсутні і докази того, що оспорюваний договір фактично було укладено, тобто, передбачені законодавством докази виконання цього договору його сторонами.

За таких обставин у задоволенні вимоги ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" про визнання договору зберігання недійсним належить відмовити ? у зв?язку з тим, що цей правочин не є вчиненим (є неукладеним).

Суд зауважує, що оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З урахуванням викладених вище обставин та положень законодавства, суд визнає, що у задоволенні позову ПП "ЛАНИ УКРАЇНИ" належить відмовити.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд виходить з того, що, згідно ст. 129 ГПК України, у разі відмови у позові, судовий збір підлягає покладенню на позивача.

У судовому засіданні 17.11.2020, згідно ч. 1 ст. 240 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236-238 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову приватного підприємства "ЛАНИ УКРАЇНИ" відмовити повністю.

2. Копії даного рішення направити учасникам справи на адреси, зазначені у вступній частині рішення.

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Миколаївської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 18.11.2020.

Суддя Т.М. Давченко