ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.11.2020 м. Ужгород Справа № 907/657/19

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, м. Ужгород

до відповідача Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Ужгород

про визнання недійсним та скасування рішення Адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 22 серпня 2019 року № 57/11-р/к

секретар судового засідання - Штундер Д.Л.

За участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ

Позивач звернувся до суду з позовом до Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 22 серпня 2019 року № 57/11-р/к по справі №03-1/2019 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції". Позов заявлено з посиланням на ст. ст. 56, 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Попередній розрахунок понесених позивачем судових витрат становить суму, яка складається з 1921,00 грн. сплаченого судового збору.

Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року головуючим суддею Ушак І.Г. відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір за правилами загального позовного провадження. В справі проведено підготовче провадження, за наслідками якого справу призначено до розгляду по суті.

Поряд з цим, в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючої судді Ушак І.Г., за розпорядженням в. о. керівника апарату Господарського суду Закарпатської області від 29.07.2020 № 02-02/67/20 проведено повторний автоматизований розподіл справи, за наслідками якого 29.07.2020 спір передано на розгляд судді Андрейчук Л.В.

Ухвалою суду від 31.07.2020 справу № 907/657/19 прийнято до провадження суддею Андрейчук Л.В., постановлено розгляд справи почати спочатку, повторно провести підготовче провадження, встановлено процесуальні строки для подання сторонами заяв по суті спору, призначено підготовче засідання.

В установлений судом строк сторони не скористалися наданим їм правом подати додаткові пояснення по суті спору. Водночас, суд констатує, що матеріали справи містять: відзив на позов, відповідь на відзив, заяви про уточнення позовних вимог від 05.12.2019 та від 05.02.2020, заперечення на відповідь на відзив.

До дня призначення розгляду справи по суті від сторін надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами дослідження та оцінки доказів, поданих сторонами у спорі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Правова позиція позивача

Спір виник внаслідок незгоди позивача з висновками, зробленими в рішенні адміністративної колегії Антимонопольного комітету України №57/11-р/к від 22.08.2019. Вважає його таким, що прийняте при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи. Стверджує, що Головне управління при цьому своїми діями не порушувало законодавство про захист економічної конкуренції, не вчиняло антиконкурентних дій та не обмежувало конкуренції, при визначенні виконавця земельних торгів діяло відповідно до норм чинного законодавства та в межах повноважень.

Так, в оскаржуваному рішенні відповідачем зазначено, що правові засади здійснення діяльності у сфері земельних відносин регулюються, зокрема, й Стратегією удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413 "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" . Однак, на момент прийняття спірного рішення така Стратегія вже була визнана неконституційною відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25.06.2019 № 8-р/2019, а тому відповідно і не могла застосовуватись.

При цьому, за твердженням позивача, норми законодавства не містять обов`язку організатора земельних торгів визначати виконавця таких торгів на конкурсних засадах, крім випадків, встановлених законодавством про здійснення публічних закупівель, до того ж визначення виконавців земельних торгів без конкурсного відбору проводиться відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України, якою визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивач також не погоджується з визначеною кваліфікацією порушення, вважаючи, що порушення, яке полягає у визначенні виконавців земельних торгів без проведення конкурсу, не передбачене частиною 2 статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Також вважає, що з боку Управління не допускались будь-які антиконкурентні дії, які б визначали привілейоване становище суб`єктів господарювання або ставили у нерівне становище окремі категорії суб`єктів господарювання чи іншим способом порушували правила конкуренції. Управлінням залучались до виконання робіт з проведення земельних торгів всі суб`єкти господарювання, які виявили бажання та встановлювались однакові суми винагороди, а строки виконання встановлювались за взаємною згодою, що підтверджено Колегією в рішенні.

Заперечення відповідача.

Відповідач заперечив проти позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи. На спростування наведених позивачем підстав для його скасування зазначив наступне.

В описовій частині розпорядження про початок розгляду справи, за наслідками розгляду якої прийнято оскаржуване рішення та поданні з попередніми висновками було посилання на норму, записану у Стратегії удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними». Поряд з цим, на момент вчинення порушення, початку розгляду справи та подання про попередні висновки така правова норма діяла, а в самому Рішенні лише прописуються обставини встановлені за результатами проведеного дослідження по цій справі, тому ця правова норма була правомірно застосовна. Крім того, у Рішенні прописані лише загальні положення, такі як основні завдання та пріоритетні напрямки Стратегії, які імплементовані з Земельного кодексу України та відображені в Положенні про Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, затвердженому наказом Державної служби Україні з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308.

Щодо питання з`ясування обов`язку визначення виконавця земельних торгів на конкурсних засадах відповідач покликається на норму ст. 136 Земельного кодексу України з врахуванням положень Закону України «Про публічні закупівлі». Наголошує, що нормативно врегульованим є питання порядку закупівлі послуг виконавця земельних торгів, якщо їх вартість дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень. Разом з тим, за умовами абзацу четвертого частини першої статті 2 Закону України «Про публічні закупівлі» під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних за купівель, установлених цим Законом, та можуть використовувати електронну систему закупівель з метою відбору постачальника товару (товарів), надавача послуги (послуг) та виконавця робіт для укладення договору. Аналогічна норма наведена в пункті 4 розділу ІХ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону.

Будь-який суб`єкт господарювання, який уклав з організатором договір про проведення земельних торгів, може проводити земельні торги. Отже, ринок надання послуг з проведення земельних торгів є досить конкурентним та налічує велику кількість його учасників (виконавців земельних торгів), що дає підстави для висновку, що між суб`єктами господарювання наявна значна конкуренція.

Виходячи з аналізу статті 136 Земельного кодексу України, за якою витрати, здійснені організатором земельних торгів або їх виконавцем на підготовку лотів до проведення земельних торгів, відшкодовуються переможцем земельних торгів за кожним лотом, спростовується твердження позивача про те, що відсутність фінансування є вагомою причиною для визначення виконавців земельних торгів без конкурсного відбору.

Відповідь на відзив.

Спростовуючи доводи відповідача позивач наголошує, що наявні в оскаржуваному рішенні посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413, яка згодом визнана неконституційною, з огляду на те, що нею було запроваджено додатковий, не передбачений Кодексом чи іншими законами України, механізм визначення за певною формулою площі земельних ділянок, які належить передавати безоплатно на території відповідної області у власність громадянам, установлено додаткові особливості проведення земельних торгів, укладення, продовження строку дії та розірвання договорів тощо, є помилковим.

Вважає, що оскільки протягом 2016-2018 років фінансування організації та проведення земельних торгів здійснювалося виконавцями земельних торгів без залучення бюджетних коштів, була відсутня потреба у застосуванні процедур публічних закупівель. Наголосив, що питання застосування конкурсної процедури при визначенні виконавця торгів у випадках, які не підпадають під законодавство про публічні закупівлі, належить до компетенції самого організатора торгів. Відтак, стверджує, що норми спеціального законодавства не містять обов`язку організатора земельних торгів визначати виконавця таких торгів на конкурентних засадах, крім випадків, встановлених законодавством про здійснення державних закупівель.

Щодо заперечень відповідача, які стосувались відсутності у спірному рішенні аналізу суб`єктів господарювання, а обмежилась лише констатацією факту їх наявності, то позивач наполягає на відсутності в рішенні відомостей про таких суб`єктів, які стосуються їх досвіду роботи в даній галузі, що буде підтвердженням наявності необхідної кваліфікації суб`єкта господарювання; окрім цього, виконавець торгів повинен володіти технічними можливостями для здійснення даного виду діяльності: зокрема, мати необхідне обладнання, приміщення; спеціалістів, які повинні мати спеціальні знання (знати порядок і володіти технікою проведення торгів), кваліфікаційними і професійними навичками. Однак, Відповідач не зробив жодних висновків щодо відповідності перерахованих в оскаржуваному Рішенні суб`єктів господарювання (крім державних підприємств, які входять до сфери управління Держгеокадастру), вказаним вимогам, а просто обмежився зазначенням кількості суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність у сфері геології та геодезії.

Заперечення на відповідь на відзив

Щодо твердження позивача про помилкове застосування постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413, наголосив, що така була скасована 25.06.2019, а період порушення законодавства про захист економічної конкуренції, який зазначений у рішенні, становив з 2016 до 2018 та січень-квітень 2019 року, тобто в період чинності Стратегії.

Посилання позивача на те, що Антимонопольний комітет України, здійснюючи контроль у сфері публічних закупівель в межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України, позбавлений права втручатися у проведення процедур закупівель не відповідають положенням статей 5, 7, 12 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» та ст. 2 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Дії Головного управління, які полягали у визначенні виконавців земельних торгів без проведення конкурсу, не відповідали вимогам частини другої статті 4 Закону України «Про захист економічної конкуренції», якою встановлено, що органи влади зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію. Відтак, посилання позивача на принцип свободи договору не може бути прийнято судом до уваги, адже дія зазначеного принципу обмежується законодавством про захист економічної конкуренції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Розпорядженням адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 09.01.2019 №57/1-рп/к було розпочато розгляд справи №03-1/2019 за ознаками вчинення Головним управлінням Держгеокадастру у Закарпатській області порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 3 статті 50, частиною 1 статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних дій, які призвели до обмеження конкуренції.

За результатами збирання та аналізу доказів у справі Відділенням було винесено рішення №57/11-р/к від 22.08.2019, яким:

1) визнано дії Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, які полягали у визначенні виконавців земельних торгів без проведення конкурсу та надання переваг державним підприємствам, що належать до сфери управління Держгеокадастру, порушенням, передбаченим пунктом 3 статті 50, частиною 1 статті 15 Закону України Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних дій органу влади, які призвели до обмеження конкуренції;

2) зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області у двомісячний строк припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, шляхом забезпечення визначення виконавців земельних торгів на конкурсних засадах.

При прийнятті вказаного рішення відповідач керувався тим, що дії Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, які полягали у визначенні виконавців земельних торгів з продажу права оренди на земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності без проведення конкурсу з визначення виконавця земельних торгів, тобто не конкурентних засадах, суперечать вимогам земельного законодавства, законодавства про публічні закупівлі та законодавства про захист економічної конкуренції та призвели до обмеження конкуренції.

Позивач, стверджуючи, що своїми діями не обмежував конкуренції, а доводи відповідача не доводять порушення законодавства про захист економічної конкуренції, звернувся з позовом про визнання рішення адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 22.08.2019 №57/11-р/к у справі № 03-2/2019 недійсним в судовому порядку. Підставами для скасування вказано: відсутність належних доказів обмеження конкуренції; застосування акту, який визнаний неконституційним; відсутність норми про обов`язок організатора земельних торгів визначати їх виконавця на конкурсних засадах, крім випадків, встановлених законодавством для проведення державних закупівель; непроведення економічного аналізу ціни пропозицій.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ ТА ОЦІНКА СУДУ

Відносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист економічної конкуренції», Законом України «Про Антимонопольний комітет України», Законом України «Про державні закупівлі».

Частиною 3 статті 42 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом.

Статтею 6 Господарського кодексу України визначені загальні принципи господарювання в Україні, серед яких забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб`єктів господарювання; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв`язку з необхідністю забезпечення добросовісної конкуренції.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Господарського кодексу України органам державної влади та органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам забороняється приймати акти та вчиняти дії, які усувають конкуренцію або необґрунтовано сприяють окремим конкурентам у підприємницькій діяльності, чи запроваджують обмеження на ринку, не передбачене законодавством.

Статтею 25 Господарського кодексу України унормовано, що держава підтримує конкуренцію як змагання між суб`єктами господарювання, що забезпечує завдяки їх власним досягненням здобуття ними певних економічних переваг, внаслідок чого споживачі та суб`єкти господарювання отримують можливість вибору необхідного товару і при цьому окремі суб`єкти господарювання не визначають умов реалізації товару на ринку.

Уповноважені органи державної влади і органи місцевого самоврядування повинні здійснювати аналіз стану ринку і рівня конкуренції на ньому і вживати передбачених законом заходів щодо упорядкування конкуренції суб`єктів господарювання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 40 Господарського кодексу України державний контроль за дотриманням антимонопольно-конкурентного законодавства, захист інтересів підприємців та споживачів від його порушень здійснюються Антимонопольним комітетом України відповідно до його повноважень, визначених законом.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», метою діяльності Комітету, як державного органу, є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності. Одним з основних завдань Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики, зокрема, в частині: здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, в тому числі, розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом тощо.

Стаття 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначає конкуренцію як змагання між суб`єктами господарювання, з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі суб`єкта господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

Відповідно до положень статті 4 Закону України «Про захист економічної конкуренції» державна політика у сфері розвитку економічної конкуренції та обмеження монополізму в господарській діяльності, здійснення заходів щодо демонополізації економіки, фінансової, матеріально-технічної, інформаційної, консультативної та іншої підтримки суб`єктів господарювання, які сприяють розвитку конкуренції, здійснюється органами державної влади, органами місцевого самоврядування та органами адміністративно-господарського управління та контролю. Суб`єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію.

Частиною 1 ст.15 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що антиконкурентними діями органів влади є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів місцевого самоврядування, які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Стаття 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначає чіткий перелік діянь, вчинення яких є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції. Так, пунктом 3 цієї статті передбачено, що порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні дії органів влади.

Позивач - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області є територіальним органом центрального органу виконавчої влади в Закарпатській області - Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Відділенням встановлено, що діяльність Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області спрямована на реалізацію державної політики у сфері регулювання земельних відносин, створення передумов для повноцінного функціонування ринку землі, ведення державного земельного кадастру та гарантування прав на землю, стратегічне планування використання земель та землеустрій.

Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №308 від 17.11.2016, ГУ Держгеокадастру розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Закарпатської області.

Відповідно до повноважень, наданих ч. 4 ст. 122, ч. 3 ст. 135 Земельного кодексу України та вказаним Положенням, ГУ Держгеокадастру є організатором земельних торгів у формі аукціону з продажу прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності. ГУ Держгеокадастру як організатор земельних торгів здійснює добір земельних ділянок, права оренди яких виставляються на аукціон окремими лотами, вживає організаційних заходів, спрямованих на підготовку лотів до проведення земельних торгів, а також визначає виконавця земельних торгів.

Згідно з Положенням ГУ Держгеокадастру відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному законодавством, та здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за:

- дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу)земельних ділянок;

- дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю;

- дотриманням вимог земельного законодавства органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування з питань передачі земель у власність та надання у користування, у тому числі в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах.

З викладеного слідує, що дія Закону України «Про захист економічної конкуренції» поширюється на позивача в справі - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області в частині реалізації державної політики у сфері розвитку економічної конкуренції та обмеження монополізму, здійснення заходів, які сприяють розвитку конкуренції.

Поряд з цим, повноваження органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначені ст.122 Земельного кодексу України. Так, зокрема центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб.

Як встановлено Відділенням, позивач відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку визначеному чинним законодавством, на території Закарпатської області.

Згідно з ч.1 ст.127 Земельного кодексу України органи державної влади відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, здійснюють продаж земельних ділянок державної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених Земельним кодексом України.

За нормами ч. 2 ст. 127 Земельного кодексу України, продаж земельних ділянок державної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється на конкурентних засадах у формі аукціону у випадках та порядку, встановлених главою 21 Земельного кодексу України.

Обов`язковість продажу земельних ділянок державної власності або прав на них на конкурентних засадах (земельних торгах) передбачена ст.134 Земельного кодексу України.

Згідно ч.1 ст.134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 135 Земельного кодексу України організатором земельних торгів є фізична або юридична особа - власник земельної ділянки, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, що здійснює реалізацію права державної чи комунальної власності на земельні ділянки. Виконавцем земельних торгів є суб`єкт господарювання, який уклав з організатором земельних торгів договір про їх проведення.

Статтею 136 Земельного кодексу України передбачено, що фінансування підготовки лотів до проведення земельних торгів здійснюється організатором земельних торгів або їх виконавцем відповідно до договору між ними. Витрати, здійснені організатором земельних торгів або їх виконавцем на підготовку лотів до проведення земельних торгів, відшкодовуються переможцем земельних торгів за кожним лотом.

Частина шоста зазначеної статті визначає, що закупівля послуг з виконання робіт із землеустрою, оцінки земель у процесі підготовки лотів до продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) на земельних торгах та визначення виконавця земельних торгів організатором земельних торгів здійснюється у порядку, визначеному законодавством про здійснення державних закупівель, (відповідно до змін, внесених Законом України від 18.02.2016 №1012-/VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів").

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про публічні закупівлі" від 25.12.2015, сфера застосування зазначеного закону поширюється на замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень.

Таким чином, нормативно врегульованим є питання порядку закупівлі послуг виконавця земельних торгів, якщо їх вартість перевищує 200 тисяч гривень. В інших випадках - питання обрання такого виконавця залишається нормативно не врегульованим.

Абзацом четвертим частини першої статті 2 Закону України «Про публічні закупівлі» під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних за купівель, установлених цим Законом, та можуть використовувати електронну систему закупівель з метою відбору постачальника товару (товарів), надавача послуги (послуг) та виконавця робіт для укладення договору.

Разом з тим, пунктом 4 розділу IX Закону України "Про публічні закупівлі" замовникам дозволено використовувати електронну систему закупівель з метою відбору постачальника товару (товарів), надавача послуги (послуг) та виконавця робіт для укладення договору, у разі здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзаці першому частини першої статті 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель".

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що укладання територіальним підрозділом Держгеокадастру, як організатором земельних торгів, прямих договорів з виконавцями торгів, без проведення їх конкурсного відбору, звужує коло потенційних учасників.

Водночас, суд приймає до уваги, що норми законодавства про публічні закупівлі (стаття 31 Закону України "Про публічні закупівлі") передбачають, що замовник зобов`язаний відмінити торги в разі подання для участі в них менше двох пропозицій конкурсних торгів; у разі допущення до оцінки менше двох учасників; у разі відхилення всіх тендерних пропозицій.

Враховуючи мету проведення конкурсних процедур під час здійснення закупівлі товарів (послуг), оптимальна схема проведення процедури закупівель передбачає створення замовником таких умов проведення конкурсу, які б забезпечили найбільш широке коло учасників конкурсу та їх добросовісну конкуренцію.

Умови конкурсу мають забезпечувати реальну конкуренцію між учасниками, а стати переможцем конкурсу можна тільки за умови представлення найбільш економічно привабливої для замовника пропозиції. При цьому замовник може отримати товар (послугу) за звичайною ринковою ціною, або навіть нижчою (оскільки для забезпечення перемоги учасник має пропонувати більш дешеві товари (послуги), ніж в інших учасників).

В матеріалах справи наявний лист Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 24.04.2019 № 11-7-0.4-3506/2-19, у якому позивач зазначає, що протягом 2016-2018 років договори на підготовку лотів та проведення земельних торгів укладались без проведення конкурсу шляхом отримання листа із пропозицією щодо укладання договору.

З огляду на зазначене, обґрунтованими є доводи Комітету про те, що визначення позивачем виконавців земельних торгів без проведення конкурсу призвело до обмеження конкуренції на ринку надавачів таких послуг та може призвести до ущемлення конкуренції на інших ринках товарів і послуг, суб`єкти яких здійснюють господарську діяльність на території Закарпатської області.

Під обмеженням конкуренції розуміється поведінка органу влади, яка обмежує чи взагалі не дає можливості учасникам ринку конкурувати між собою на відповідному ринку. Внаслідок змін стану конкуренції створюються більш або менш сприятливі умови конкуренції для окремих суб`єктів господарювання, у той час як для інших суб`єктів господарювання ці умови залишаються незмінними.

Отже, окремі суб`єкти господарювання здобувають переваги над іншими не завдяки власним досягненням, а внаслідок дії зовнішніх ринкових факторів, одним із яких є вплив органу влади, а саме, визначення виконавців земельних торгів без конкурсу, що у свою чергу негативно впливає на конкуренцію, оскільки суб`єкти господарювання, які надають аналогічні послуги, не мають змоги вступити на цей ринок.

З огляду на зазначене, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03.12.2019 у справі № 910/890/19, суд приходить до висновку, що дії позивача, які полягали у визначенні виконавців земельних торгів за участю одного учасника (фактично без проведення конкурсу), не відповідають вимогам частини другої статті 4 Закону України "Про захист економічної конкуренції", якою встановлено, що органи влади зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" антиконкурентними діями органів влади є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Як вбачається з рішення Комітету від 28.08.2019 року №57/11-р/к дії Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області кваліфіковано Комітетом, як порушення передбачене першої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції". Так, зокрема, в пункті 1 резолютивної частини рішенні, дії позивача, визнано правопорушенням передбаченим пунктом 3 статті 50, частиною першою статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Між тим, ч. 2 ст. 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначені типові види антиконкурентних дій органів влади, які імперативно вважаються порушеннями (презумпція їх антиконкурентного характеру). Однак, зазначений перелік не є вичерпним, та антиконкурентними діями може бути визнано будь-яке інше рішення, дії або бездіяльність, які мають відповідні ознаки, а кваліфікація тоді відбувається за частиною 1 зазначеної статті.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що порушення, визначені в рішенні Колегії не передбачені статтею 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" є необґрунтованими, оскільки перелік, передбачений вищевказаною нормою, не є вичерпним, а відтак, при оцінці дій позивача, які полягали у визначенні виконавців земельних торгів без проведення конкурсу та з порушенням конкурсних процедур Комітетом було правильно застосовано норми матеріального права.

Судом проаналізовано посилання позивача на принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, що застосовувались при визначенні виконавців земельних торгів без конкурсного відбору. Тут слід врахувати, що закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів законодавства.

Відтак, дії позивача, які полягали у визначенні виконавців земельних торгів за участю одного учасника (фактично без проведення конкурсу), не відповідають вимогам частини другої статті 4 Закону України "Про захист економічної конкуренції", якою встановлено, що органи влади зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію, а тому, посилання позивача на принцип свободи договору не приймаються судом, оскільки дія зазначеного принципу в даному випадку обмежується законодавством про захист економічної конкуренції.

Частиною першою статті 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» встановлено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Судом, в ході розгляду справи встановлено, що адміністративною колегією Територіального відділення під час прийняття Рішення було в повному обсязі з`ясовано та доведено обставини, які мають значення для справи та правомірно визнано, що позивач вчинив правопорушення, передбачені п.3 ст. 50, ч.1 ст.15 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

З огляду на наведене, підстави визначені частиною першою статті 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» для зміни, скасування чи визнання недійсним Рішення, відсутні.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Суд надав оцінку зробленим відповідачем висновкам в частині оскарження їх позивачем в силу визначеного ст. 14 ГПК України принципу диспозитивності.

З огляду на наведене, беручи до уваги висновки суду, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження поданими позивачем доказами, а тому в задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю.

Розподіл судових витрат.

У відповідності до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 27, 73, 74, 76-80, 129, 237-240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у строк, визначений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається-http://court.

Повний текст рішення з врахуванням перебування суді у відрядженні складено 20.11.2020

Суддя Андрейчук Л.В.