ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"05" листопада 2020 р.м. Одеса Справа № 916/1429/20

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Борисовій Н.В.

За позовом: Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро

про стягнення 554 382,69 грн.,

та за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро

про стягнення 53 629,59 грн.

За участю представників сторін:

Від позивача: Арабаджи І.А., довіреність № 4333, дата видачі : 19.12.19;

Від відповідача : Левіт В.С. за ордером.

Встановив:

22.05.2020 року позивач Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО №1470/20) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Дунай Пром Агро про стягнення 462 241,18грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.05.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначити на "23" червня 2020 р. о 10:30 год. Запропоновано відповідачу подати відзив на позов із урахуванням вимог ст.165 ГПК України в строк, встановлений ч.1 ст.251 ГПК України. Запропоновано відповідачу подати заяву з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали згідно вимог ч.4 ст.176 ГПК України. Запропоновано позивачу надати суду для огляду у судовому засіданні оригінали додаткових документів доданих до позовної заяви. Зобов`язано сторони (представників сторін) з`явитися в судове засідання.

22.06.2020р. та 30.06.2020р. до господарського суду Одеської області від Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту) надійшло клопотання про об`єднання справ № 916/1429/20, № 916/1797/20, в одне провадження, яке обґрунтовано тим, що у вказаних справах позовні вимоги є однорідними та похідними.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.06.2020р. відкладено судове засідання на "14" липня 2020 р. о 10:00 год.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.07.2020р. об`єднано в одне провадження справу №916/1797/20, які розглядаються господарським судом Одеської області, зі справою № 916/142920, провадження по якій відкрито раніше. Судове засідання призначено на "04" серпня 2020 р. о 15:30 год.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.07.2020р. виправлено описку в п. 1 резолютивної частини ухвали від 14.07.2020р. по справі №916/1429/20, виклавши наступним чином: 1. Об`єднати в одне провадження справу №916/1797/20, які розглядаються господарським судом Одеської області, зі справою № 916/1429/20, провадження по якій відкрито раніше..

Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.07.2020р. прийнято справу №916/1797/20 до розгляду у межах справи №916/1429/20 в одне провадження. Присвоєно об`єднаній справі №916/1429/20. Справу №916/1429/20 ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на "04" серпня 2020 р. о 15:30 год.

31.07.2020р. до господарського суду Одеської області від Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту) надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог у справі №916/1429/20, відповідно до якої позивач просив суд, враховуючи, що борги відповідача перед позивачем збільшились на 92026,04 грн. основного боргу та 115,47 грн. пені, стосуються предмета позовних заяв, та не включені до позовних вимог, які перебуваються на розгляді в суді, позивач вважав, що є підстави для збільшення позовних вимог Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України на 92141,51 грн. (а.с. 4-6, т.2).

03.08.2020р. до господарського суду Одеської області від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.08.2020р. відкладено підготовче засідання на "03" вересня 2020 р. о 09:45 год. Запропоновано Державному підприємству Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту) надати до суду детальний розрахунок збільшення розміру позовних вимог з урахуванням об`єднання справ.

10.08.2020р. до господарського суду Одеської області від Товариства з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро надійшов відзив на позов.

03.09.2020р. до господарського суду Одеської області від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.09.2020р. продовжено строк підготовчого провадження по справі №916/1429/20 на 30 днів. Відкладено підготовче засідання на "29" вересня 2020 р. о 11:00 год.

29.09.2020р. до господарського суду Одеської області від відповідача надійшло клопотання, відповідно до якого останній просив суд долучити до розгляду справи надані документи та з метою надання пояснень просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 29.09.2020р. відкладено підготовче засідання на "06" жовтня 2020 р. о 14:00 год.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.10.2020р. закрито підготовче провадження у справі № 916/1429/20 за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Дунай Пром Агро про стягнення 554382,69 грн., та за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Дунай Пром Агро про стягнення 53 629,59 грн. Призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на "13" жовтня 2020 р. о 11:45 год. Викликано учасників справи у судове засідання.

13.10.2020р. судом було оголошено протокольну перерву на 20.10.2020р. о 15:00.

20.10.2020р. судом оголошено протокольну ухвалу про перерву до 05.11.2020р. о 14:20.

Позивач підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Відповідач заперечує проти задоволення заявлених вимог позивача та просить суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

У судовому засіданні 05.11.2020 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 05.11.2020р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив.

12.01.2018р. між Державним підприємством „Адміністрація морських портів України та Товариством з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро було укладено Договір тимчасового користування покриттям території РБД ДП „АМПУ (надалі Договір), за умовами якого Кенійська філія ДМ „АМПУ передає, а ТОВ „Дунай Пром Агро приймає в тимчасове платне користування покриття розміром 3880 кв.м. території РБД (в подальшому ділянка), що знаходиться на балансі Реніської філії ДП „АМПУ. Покриття передається для встановлення розміщення тимчасових конструкцій. (п. 1.2. Договору).

В обґрунтування позову позивачем було зазначено суду, що зазначені покриття розміщені на території морського порту Рені (схема розташування покриття на території морського перту Рені додається), та перебувають на балансі РФ ДП „АМПУ, що підтверджується Актом приймання-передачі майна, майнових прав та обов`язків, підписаного 13.06.2013 року між РФ ДП „АМПУ та ДП „Ренійський морський торговельний порт після реорганізації Державного підприємства „Ренійський морський торговельний порт та утворення Державного підприємства „Адміністрація морських портів України» на підставі Закону України „Про морські порти України та наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 року №163 „Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту.

Відповідно до пункту 2.1. Договору, користування настає з моменту підписання сторонами Договору і акту прийому-передачі вказаного майна.

Таким чином, між сторонами 12.01.2018 року був підписаний Акт прийому-передачі державного нерухомого майна, що перебуває на балансі РФ ДП „АМПУ до Договору.

Згідно з п. 2.3. Договору, ділянка повертається на підставі Акту прийому-передачі і вважається поверненим з моменту підписання сторонами вказаного Акту, який є невід`ємною частиною Договору.

Згідно пункту 6.1. Договору, останній починає діяти з моменту його підписання сторонами, та діє до 31.12.2018 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін за один місяць до закінчення терміну Договору, Договір вважається продовженим на той же термін і на тих же умовах, які були передбачені цим Договором (п. 6.5. Договору).

Пунктом 6.3. Договору передбачено, що останній може бути змінений, доповнений,

або розірваний будь-якою із сторін за умови письмового повідомлення про це іншої сторони за 1 місяць.

Отже, відповідно до листа РФ ДП «АМПУ» від 19.11.2018 року №75/21-01-03, позивачем було повідомлено відповідачу про свою відмову від Договору та про його

розірвання в односторонньому порядку з 01.01.2019 року.

02.01.2019р. сторони підписали Акт прийому-передачі (повернення) майна, що

знаходиться на балансі РФ ДП „АМПУ.

Як було вказано позивачем, відповідач не звільнив покриття від свого майна, та продовжував зберігати його на об`єктах позивача, у зв`язку з цим, на підставі листів ТОВ „Дунай Пром Агро від 05.02.2019р. №020 та від 01.02.2019р. №031, починаючи з 18.01.2019 року по теперішній час позивач надає відповідачу послуги зі зберігання майна на покриттях території РБД, що перебуває на балансі РФ ДП „АМПУ.

Також позивачем було зазначено суду, що тарифи на зберігання майна на покриттях території РБД РФ ДП „АМПУ позивачем затверджені та введені в дію: -наказом №7/21 від 21.01.2019р. в період з 18.01.2019р. по 18.01.2020р., вартістю

0,15 грн./м2/доба; наказом №12/21 від 20.01.2020р. в період з 19.01.2020р. до 31.12.2020р., у розмірі 0,19 грн./доба/ м2.

Позивачем було вказано суду, що з огляду на зазначене, та з метою отримання оплати за зберігання майна відповідача на території покриття РБД відповідачу були виставлені рахунки №НМ-14 від 31.01.2019р. на суму 12693,24 грн., НМ-19 від 28.02.2019р. на суму 25386,48 грн., НМ-28 від 31.03.2019р. на суму 28106,46 грн., НМ-45 від 30.04.2019р. на суму 27199,80 грн., НМ-52 від 31.05.2019р. на суму 28106,46 грн., НМ-64 від 30.06.2019р. на суму 27199,80 грн., НМ-79 від 31.07.2019р. на суму 28106,46 грн., НМ-88 від 31.08.2019р. на суму 28106,46 грн., НМ-99 від 30.09.2019р. на суму 27199,80 грн., НМ-107 від 31.10.2019р. на суму 28106,46 грн., НМ-118 від 30.11.2019р. на суму 26908,20 грн., НМ-129 від 31.12.2019р. на суму 27805,14 грн., НМ-5 від 31.01.2020р. на суму 30914,53 грн., НМ-7 від 29.02.2020р. на суму 32947,60 грн., НМ-13 від 31.03.2020р. на суму 35219,84 грн. та НМ-16 від 30.04.2020р. на суму 34083,72 грн. Всього на загальну суму 448090,45 грн.

Позивачем було пояснено суду, що вказані рахунки були вручені представнику відповідача під підпис у Журналі реєстрації рахунків та актів наданих послуг, виданих контрагентам. Разом з тим, між сторонами були підписані акти виконання робіт (надання послуг) від 31.01.2019р. на суму 12693,24 грн., від 28.02.2019р. на суму 25386,48 грн., від 30.04.2019р. на суму 27199,80 грн., що підтверджує факт надання Позивачем замовлених послуг та їх отримання відповідачем без жодних зауважень та заперечень. Всі інші акти виконання робіт (надання послуг) були надані відповідачу разом з відповідними рахунками, але відповідачем не були підписані або не повернуті на адресу позивача з запереченнями щодо їх підписання. Отже, заявлені послуги надані позивачем, але вищезазначені рахунки відповідачем досі не сплачені.

За твердженням позивача, у відповідача наявна перед РФ ДП „АМПУ заборгованість за зберігання власного майна ні покриттях території РБД у розмірі 448090,45 грн.

Поряд з цим, позивачем, відповідно до статті 625 ЦК України відповідачу були нараховані інфляційні витрати у розмірі 5 949,69 грн. та 3% річних у сумі 8201,04 грн. згідно нижченаведених розрахунків.

Позовні вимоги Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту) направлено на стягнення заборгованості у розмірі 448090,45 грн., інфляційних витрат у розмірі 5494,69 грн. та 3% річних у розмірі 8201,04 грн.

У подальшому позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, де позивачем було пояснено суду, що в період з 31.05.2020р. по 20.07.2020р. були виставлені відповідачу наступні рахунки для отримання оплати за надані послуги, а саме: НИ-23 від 31.05.2020р. на суму 35219,84 грн., НМ-28 від 30.06.2020р. на суму 34083,72 грн. та НМ-31 від 20.07.2020р. на суму 22722,48 грн., всього на 92026,04 грн.

Також було вказано суду, що борги відповідача перед позивачем збільшились на 92026,04 грн. основного боргу та 115,47 грн. пені.

Також, відповідно до поданого позову Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту) до Товариства з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро про стягнення 53629,59 грн., позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 28800,30 грн. та штраф у розмірі 24829,29 грн.

Надаючи відзив на позовну заяву, відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро було зазначено суду, що відповідач позовні вимоги не визнає повністю з огляду на наступне.

12 січня 2018 року між сторонами був укладений договір №08-П-РЕФ-18 тимчасового користування покриттям території РБДДП „АМПУ.

Відповідно до листа позивача від 19 листопада 2018 року №75/21-01-03, Товариство з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро було повідомлено, що відповідно до вимог ст.651 ЦК України та сг.188 ГК України позивач має намір розірвати Договір в односторонньому порядку, що також передбачено п.6.3 Договору.

На виконання вказаного листа відповідно до пункту 2.3 Договору Товариство з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро разом з відповідачем 2 січня 2019 року підписує акт прийому-передачі (повернення) державного майна, що знаходиться на балансі Реійскої філії ДП „АМПУ відповідно до умов Договору в якому зазначалось, що Товариство з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро передає (повертає), а позивач приймає у подальше господарське відання державне нерухоме майно, тобто з вказаної дати Договір вважається припиненим.

За поясненнями відповідача, будь-яких інших угод між Товариством з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро та позивачем не укладалось, а навпаки Товариство з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро неодноразово зверталось до позивача листами з проханням прибрати повернуте маййно, так як останнє перешкоджає у здійсненні підприємницької діяльності.

Також відповідачем було зазначено суду, що посилання позивача у позовах на нібито укладення договору зберігання в усній формі не витримують критики, з огляду на той факт, що відповідно до ч.1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Пунктом 2 ст.179 ГК України визначено, що Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Пункт 3 ст.179 ГК України визначає, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, як погоджені ними, так і ті, що приймаються сторонами як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Наведене положення господарського законодавства вказує на важливий момент: у разі, якщо в законодавстві містяться обов`язкові вимоги до умов договору, то вони мають бути прийняті сторонами, як обов`язкові, і відповідно - зазначені в договорі, що укладається.

Абзац перший частини третьої ст. 6 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), згідно з яким сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, слід застосовувати разом із абзацом другим, де сказано, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, як вказує відповідач, сторони не можуть врегулювати свої відносини на власний розсуд шляхом укладення договору не тільки тоді, коли в нормі сказано сторони в договорі не можуть відступити від положень... або міститься подібний вираз (наприклад, частина четверта ст, 216 ЦК України), а і тоді, коли обов`язковість для сторін положень певної норми випливає з її змісту - тобто тоді, коли зі змісту норми можна зробити висновок, що норма є імперативною. Зокрема, якщо законом встановлені істотні умови договору, то недосягнення згоди з усіх істотних умов означає, що права та обов`язки за договором не виникли, оскільки договір є неукладеним в силу імперативної вказівки закону (частина першої ст. 638 ЦК України).

Також було зазначено відповідачем, що враховуючи, що Договір був розірваний 2 січня 2019 року, а також той факт, що Ренійська філія Державного підприємства „Адміністація морських торгів України є юридичною особою яка фінансується та утримується за рахунок коштів Державного бюджету України, укладення договорів в усній формі є недопустимим, тому підстав для задоволення позову немає, а у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позову відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій.

З урахуванням викладеного та зазначеного, відповідач просив суд в задоволенні позовних вимог Ренійської філії Державного підприємства „Адміністація морських торгів України до Товариства з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро відмовити повністю.

Надаючи відповідь на відзив, позивачем - Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту) було зазначено суду наступне.

Щодо тверджень відповідача про відсутність договірних відносин було зазначено суду, що відповідно до листів від 05.02.2019 №020 та від 01.02.2019 №031 відповідач просив Позивача надати послугу зі зберігання майна на покриттях РБД, за що зобов`язався здійснити оплату згідно тарифів РФ ДП „АМПУ. Вказані листи відповідача містять умови щодо предмету договору, яким є надання послуг зі зберігання майна, умов оплати, а саме згідно діючих тарифів позивача, строку, та зобов`язання Відповідача здійснити оплату за надання послуг.

Позивач, в підтвердженні прийняття пропозиції відповідача, надав, а відповідач отримав замовлену послугу, що підтверджується актами виконання робіт (надання послуг) від 31.01.2019 на суму 12693,24 грн., від 28.02.2019 на суму 25386,48 грн., від 30.04.2019 на суму 27199,80 грн., які підписані відповідачем без жодних зауважень та заперечень. Інші акти виконання робіт (надання послуг) отримані відповідачем для підписання, але останнім не підписані, та не повернуті Позивачу із відповідними зауваженнями, а отже, послугу можна вважати отриманою Відповідачем.

Таким чином, на думку позивача, між відповідачем та позивачем досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов договору про надання послуг зі зберігання майна та з дотриманням вимог, передбачених статтею 203 ЦК України. Проте, як зазначає позивач, відповідач до теперішнього часу безпідставно ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань щодо здійснення оплати за замовлену та отриману послугу, та при цьому у своєму відзиві на позов відповідач не заперечує проти розміщення свого майна на покриттях території РБД Ренійської філії ДП „АМПУ.

З огляду на вказане, позивач вважає, що між сторонами виникли договірні відносини щодо надання послуг зі зберігання майна, а тому твердження відповідача щодо їх відсутності є необгрунтованими та не можуть братися до уваги судом. Майно відповідача наразі розміщено на об`єкті позивача, використовується ним у своїй господарській діяльності, за що відповідач зобов`язаний здійснити оплату.

Щодо повернення майна відповідачем на підставі Акту прийому-передачі (повернення) майна, було зазначено, що відповідно до листа РФ ДП „АМПУ від 19.11.2018 року №75/21-01-03 позивачем було повідомлено відповідачу про свою відмову від Договору та про його розірвання в односторонньому порядку з 01.01.2019 року, та як наслідок 02.01.2019 року сторони підписали Акт прийому-передачі (повернення) майна. За таких обставин, відповідач вважає, що підписанням Акту прийняття-передачі (повернення) майна Відповідач повернув а позивач прийняв у подальше господарське відання Майно, а відтак дію Договору припинено. З такими аргументами відповідача не погоджуєть позивач, та вказує, що при укладанні договору тимчасового користування покриттям території РБД ДП „АМПУ №08-П-РЕФ-18 від 12.01.2018р., сторони, керуючись принципом свободи договору згідно із статтею 627 ЦК України, передбачили умови щодо особливостей передання об`єкта від однієї сторони іншої, експлуатації (використання) майна у процесі здійснення господарської діяльності користувачем, а також умови щодо повернення об`єкта.

Таким чином, за твердженнями позивача, припинення строку дії Договору та припинення зобов`язань сторін за Договором не ототожнюються.

Виходячи з вищенаведеного, як було вказано позивачем, сам факт підписання акту прийняття-передачі (повернення) майна не свідчить про фактичне повернення майна, а майно, яке залишилось у фактичному користуванні після припинення договору, не звільняє користувача від здійснення оплати за таке користування.

Також позивачем було пояснено суду, що згідно пунктів 5.2. та 5.3. Положення про Ренійську філію державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ренійського морського порту), затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 18.04.2014 №184 (надалі - Положення) (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних відносин) начальник Філії підпорядковується 1 олові Підприємства та діє на підставі цього Положення, довіреності на право вчинення дій виданої Головою Підприємства, та розпорядчими документами Підприємства. У довіреності визначається обсяг повноважень Начальника філії при здійсненні від імені підприємства дій. Пунктами 5.5. та 5.6. Положення передбачено, що у разі тимчасової непрацездатності Начальника Філії виконання його обов`язків покладається на заступника Начальника Філії відповідно до розподілу обов`язків. Начальник Філії, у разі, якщо він уповноважений на це виданою довіреністю, може передоручити здійснення наданих йому повноважень працівнику Філії. Довіреність, яка видана Начальником Філії працівнику Філії, повинна бути нотаріально посвідчена. Отже, в.о. голови ДП „АМПУ було видано начальнику РФ ДП „АМПУ Строя С.К. довіреність, посвідченою Щадко О.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 21.12.2018 року по реєстру за № 1601. Вказана довіреність №1601 видана з правом передоручення повноважень працівнику (працівникам) Філії та була дійсна до 31.12.2019.

В процесі додаткового вивчення документів та матеріалів справи, зокрема факту підписання Акту прийняття-передачі (повернення) майна від 02.01.2019 року, позивачем було встановлено, що вказаний Акт підписаний Антімоновим І.Ю. без наявності на те повноважень, оскільки діяв на підставі довіреності, виданої начальником РФ ДП „АМПУ лише 10.01.2019 за №2, тобто після дати підписання Акту. Попередня довіреність №537 була видана Антімонову І.Ю. начальником РФ ДП „АМПУ 04.04.2018 року зі строком дії до 31.12.2018.

За таких обставин, як пояснює позивач, на момент підписання вказаного Акту прийому-передачі (повернення) майна від 02.01.2019 року, Антімонов І.Ю. не мав повноваження на право вчинення вказаних дій від імені позивача, а отже, Акт прийняття-передачі (повернення) майна від 02.01.2019 року не може бути прийнятим судом як доказ повернення майна. Відтак, як вказує позивач, це ще раз підтверджує, що майно РФ ДП „АМПУ не повернуто ТОВ „Дунай Пром Агро, та знаходиться у фактичному його користуванні, у зв`язку з чим, відповідач повинен здійснювати оплату згідно діючих тарифів РФ філії „АМІІУ, на підставі отриманих рахунків та актів надання послуг (виконання робіт).

Щодо тверджень відповідача про законність розміщення його майна на підставі договору №15/18 від 31.10.2018 на право тимчасового користування земельною ділянкою на умовах оренди було пояснено суду та зазначено, що як вбачається з відзиву на позов відповідача, його майно розміщено на об`єкті позивача законно, та згідно доданих до нього копій документів вказує на укладання між ним та Державним підприємством „Ренійський морський торговельний порт договору №15/18 від 31.10.2018 на право тимчасового користування земельною ділянкою на умовах оренди, тому, відповідач вважає, що саме майно позивача розміщене на орендованій Відповідачем земельній ділянці без достатніх на те правових підстав.

На підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД №004891, виданого згідно рішення виконкому Ренійської міської ради народних депутатів від 17.10.1996 року №252, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 14.11.1996 року за №8, Ренійський морський торговельний порт є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 94,36 га, наданої для розміщення об`єктів порту, з кадастровим номером: :02:009:0003.

Позивачем також було зазначено суду, що дійсно, між ДП „РМТП та ТОВ „Дунай Пром Агро було укладено Договір №15/18 від 31.10.2018 року, предметом якого є надання ДП „РМТП та прийняття ТОВ „Дунай Пром Агро в строкове платне користування земельної ділянки, площею 46376,0 кв. м. та площею 6987,0 кв. м., загальною площею 53363,00 кв. м., яка знаходиться у постійному землекористуванні ДП «РМТП» за адресою: м. Рені, Одеської області, вул. Дунайська, 188, що знаходиться на території вантажного терміналу з метою будівництва заводу з переробки ріпаку (п. 1 Договору). РФ ДП „АМПУ вважає, що даний Договір суперечить п.4 статті 24 Закону України „Про морські порти України, та п. 23 якого порушує наші права та інтереси шляхом обмеження права володіння та розпорядження власним майном, розміщеного на земельній ділянці ДП «РМТП».

Відтак, за твердженнями позивача, покриття території РБД розміщене на земельній ділянці законно, а тому вимоги відповідача „прибрати повернуте майно є безпідставними, а договір від 31.10.2018 року №15/18 має всі ознаки нікчемності в розумінні положень статей 203, 2015 Цивільного кодексу України, а майно, яке належить ТОВ „Дунай Пром Агро має ознаки самочинного будівництва.

З огляду на вищевказане, Ренійська філія ДП „АМПУ вважає свої позовні вимоги обгрунтованими, законними, підтверджені належними доказами, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а заперечення Відповідача, викладених у відзиві, необгрунтованими, надуманими та такими, що направлені на ухилення від сплати заборгованості.

Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши у судових засіданнях пояснення представників позивача та відповідача, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Частиною 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного Кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Яв встановлено судом, 12.01.2018р. між Державним підприємством „Адміністрація морських портів України та Товариством з обмеженою відповідальністю „Дунай Пром Агро було укладено Договір тимчасового користування покриттям території РБД ДП „АМПУ (надалі Договір), за умовами якого Кенійська філія ДМ „АМПУ передає, а ТОВ „Дунай Пром Агро приймає в тимчасове платне користування покриття розміром 3880 кв.м. території РБД (в подальшому ділянка), що знаходиться на балансі Реніської філії ДП „АМПУ.

Відповідно до пункту 2.1. Договору, користування настає з моменту підписання сторонами Договору і акту прийому-передачі вказаного майна. Таким чином, між сторонами 12.01.2018 року був підписаний Акт прийому-передачі державного нерухомого майна, що перебуває на балансі РФ ДП „АМПУ до Договору.

Відповідно до листа РФ ДП «АМПУ» від 19.11.2018 року №75/21-01-03, позивачем було повідомлено відповідачу про свою відмову від Договору та про його

розірвання в односторонньому порядку з 01.01.2019 року.

02.01.2019р. сторони підписали Акт прийому-передачі (повернення) майна, що

знаходиться на балансі РФ ДП „АМПУ.

01.02.2019 та 05.02.2019 року відповідач звернувся до позивача з листом N 020 та 031, в якому відповідач просив виставити рахунок за надані послуги зберігання майна згідно діючих тарифів.

Разом з тим суд також встановив, що між сторонами акти приймання передачі певно визначеного майна на зберігання не укладалися. Також матеріали справи не містять доказів ознайомлення відповідача та погодження ним встановлених тарифів на зберігання майна на покриттях території РБД, що перебуває на балансі Ренійської філії ДП «АМПУ» затверджені та введені в дію наказом № 7/21 від 21.01.2019 та наказом № 12/21 від 20.01.2020 року.

Дослідивши виставлені позивачем рахунки за надані послуги на зберігання майна суд констатує, що визначити яке саме майно зберігалося неможливо. Також неможливо встановити відповідність виставлених рахунків встановленим тарифів на зберігання майна на покриттях території РБД.

Досліджені тарифи на зберігання майна на покриттях території РБД, що перебуває на балансі Ренійської філії ДП «АМПУ» затверджені та введені в дію наказом № 7/21 від 21.01.2019 та наказом № 12/21 від 20.01.2020 року передбачають здійснення нарахування із врахуванням вартості одного квадратного метра покриття за одну добу використання. Однак, вказаного розрахунку надані позивачем рахунки не містять, що позбавляє можливості суду перевірити обґрунтованість майнових вимог позивача.

Судом досліджені надані позивачем наступні рахунки: рахунок № НМ-14 від 13.01.2019 року, рахунок № НМ-19 від 28.02.2019 року, рахунок № НМ-28 від 31.03.2019 року, рахунок № НМ-45 від 30.04.2019 року, рахунок № НМ-52 від 31.05.2019 року, рахунок № НМ-64 від 30.06.2019 року, рахунок № НМ-79 від 31.07.2019 року, рахунок №НМ-88 від 31.08.2019 року, рахунок № НМ-99 від 30.09.2019 року, рахунок № НМ-107 від 31.10.2019 року, рахунок № НМ-118 від 30.11.2019 року, рахунок № НМ-129 від 31.12.2019 року, рахунок № НМ-5 від 31.01.2020 року, рахунок № НМ-7 від 29.02.2020 року, рахунок № НМ-13 від 31.03.2020 року, рахунок № НМ-16 від 30.04.2020 року, рахунок № НМ-23 від 31.05.2020 року, рахунок № НМ-28 від 30.06.2020 року, рахунок №НМ-31 від 20.07.2020 року.

У вказаних рахунках зазначається вид наданих послуг, одиниця виміру, кількість та ціна. Однак виявити співвідношення здійснених розрахунків із затвердженими тарифами не виявляється можливим.

Зі вказаного, суд робить висновок, що сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору зберігання, тобто предмет, ціни та строку дії договору.

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини за своїм змістом є майновими та стосуються правочину щодо зберігання майна. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої вимоги такими, що ґрунтуються на умовах укладеного між сторонами правочину та нормах чинного законодавства. Разом з тим відповідач заперечує проти позовних вимог, оскільки на переконання відповідача договір між сторонами не укладався.

Як унормовано положеннями статті 11 Цивільного кодексу України та статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами частин 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з положеннями статті 937 Цивільного кодексу України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Згідно з вимогами статті 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Як встановив суд між сторонами не було укладено будь-які письмові документи, які б свідчили про передання поклажодавцем зберігачу на зберігання речі. Також сторонами не було в належній письмовій формі погоджена вартість зберігання речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 8 статті 181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене, на думку суду, встановлені обставини щодо відсутності між сторонами укладеного договору зберігання майна та інших доказів, які б свідчили про досягнення сторонами згоді з усіх істотних умов господарського договору, як і доказів здійснення позивачем фактичних дій щодо виконання договору зберігання, договір вважається неукладеним, а тому суд доходить до висновку про відсутність порушення відповідачем прав позивача.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту), не підлягають задоволенню судом у зв`язку з їх не відповідністю фактичним обставинам справи, вимогам чинного законодавства, недоведеністю та безпідставністю, у зв`язку з чим, в задоволенні позову судом відмовляється.

Згідно з практикою Європейського суду право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення у справах "Брумареску проти Румунії", "Желтяков проти України", "Христов проти України").

Щодо інших аргументів, які були наведені учасниками справи та яким не була надана оцінка судом, то ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України").

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 20, 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 165, 232, 233, 238, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ренійської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ренійського морського порту) відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 16 листопада 2020 р.

Суддя С.Ф. Гут