ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2020 р. Справа№ 910/2579/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко О.В.

секретар судового засідання Макуха О.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.06.2020 (повний текст рішення складено 25.06.2020)

у справі № 910/2579/20 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування

житлового фонду Печерського району м. Києва»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіс Контур»

про стягнення 38 194, 75 грн.

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіс Контур» (далі - ТОВ «Авіс Контур», відповідач) про стягнення 38 194,75 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про невиконання відповідачем, як власником нежилого приміщення №274 загальної площею 96,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, а також нежитлового приміщення №151 «А» загальною площею 85,9 кв.м в жилому будинку за адресою: АДРЕСА_1, своїх зобов`язань з оплати наданих експлуатаційних витрат на підставі договорів №853 Л від 01.05.2018 та № 200 Л від 01.05.2018, відтак просило стягнути з відповідача 38 194,75 грн. заборгованості за спожиті комунальні послуги за період з 01.05.2015 по 01.02.2020.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому стверджував, що будь-яких договорів сторонами не укладалось, жодних актів ними не підписувались, а попередній договір було укладено між відповідачем та КП «УЖГ «Липкижитлосервіс», правонаступником якого позивач не являється.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2020 справи № 910/2579/20 у задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями позивача, відмова споживача від укладення договору з виконавцем комунальних послуг не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитих комунальних послуг, а надання актів виконаних робіт за надані житлово-комунальні послуги не передбачено чинним законодавством України. При цьому, позивач зазначав про помилковість висновків суду щодо неможливості відповідача користуватись спірними приміщеннями внаслідок перекриття власником сусідніх квартир коридору (місця загального користування), відповідно не отримання ним експлуатаційних послуг, вказуючи, що послуги по експлуатаційним витратам не включають послуг з водопостачання та водовідведення, гарячого водопостачання, постачання газу тощо, які споживаються в середині приміщення. Також позивач стверджував, що нежитлове приміщення № 151 «А» в дверному (окремому) пройомі з 13 під`їзду має другий вхід, що в свою чергу свідчить про наявність у відповідача можливості користуватись другим входом - виходом до приміщення. Крім цього, апелянт вказував, що позивач не був стороною у справі, яка розглянута Печерським районним судом м. Києва з постановленням рішення про зобов`язання власників квартир № 151 та 152 звільнити місце загального користування та поновити можливість входу-виходу, на що в оскаржуваному рішенні у даній справі є посилання.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач подав відзив на неї, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що позивачем не надано жодного документального підтвердження по передачі будинку на баланс Керуючої компанії, в тому числі й Акту такої передачі, відтак з початку свого існування (09.10.2014) та до 2019 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» була балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 й зобов`язана була згідно свого Статуту (п.5.2.5) забезпечити ефективне використання, збереження та утримання комунального майна в належному стані. Проте в даному випадку позивачем жодних дій із збереження та експлуатації не виконано, хоча позивач, як балансоутримувач, повинен був прийняти всі заходи для усунення перешкод в місцях загального користування для експлуатації нежитлового приміщення, що призвело до порушення права власності відповідача, який має замурований вхід до власного приміщення тільки через місця загального користування, і не має входу-виходу назовні на фасадну частину будинку. Крім цього, відповідач вказував, що твердження апелянта, що нежитлове приміщення №151-А має другий вихід через 13 під`їзд не відповідають дійсності, адже вхід до цього приміщення дійсно знаходиться в 13 під`їзді, але його заблоковано, він не є запасним, а навпаки є основним. За твердженнями відповідача, приміщення з 12 під`їзду, на яке було надано фотофіксацію, це окреме приміщення, придбане за окремим договором, має один вхід-вихід саме через 12 під`їзд. Наданий позивачем разом з апеляційною скаргою Акт від 16.07.2020 відповідач вважає нікчемним та таким, що не може бути безспірним доказом на підтвердження доводів апеляційної скарги. Крім цього, відповідач звертав увагу, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що весь період відповідач користувався спірним приміщенням та йому позивачем надавались відповідні послуги.

В судове засідання апеляційної інстанції 16.11.2020 з`явились представники відповідача, представник позивача не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення йому відповідної ухвали суду про призначення справи до розгляду, яка згідно наявного в матеріалах справи поштового повідомлення отримана уповноваженим представником позивача 02.11.2020.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 16.11.2020 представник позивача, явка якого в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надіслав, апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу за відсутності цього учасника за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 будинок АДРЕСА_1, як об`єкт комунальної власності територіальної громади міста Києва, віднесено до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації та передано на балансове утримання КП УЖГ «Липкижитлосервіс».

Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 №270/270 «Про удосконалення структури житлово-комунальним господарством міста Києва» було створено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» (позивач, підприємство, балансоутримувач), на утримання якого передано будинки, підпорядковані КП УЖГ «Липкижитлосервіс».

Матеріалами справи встановлено, що у вищезазначеному будинку знаходиться нежиле приміщення №274 загальної площею 96,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, яке згідно договору купівлі-продажу нежилого приміщення № 41, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченко В.М., 26.09.2006, належить на праві приватної власності ТОВ «Авіс Контур».

Нежитлове приміщення № 151 «А» загальною площею 85,9 кв.м у жилому будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення № 40, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченко В.М. від 26.09.2006, також належить на праві приватної власності ТОВ «Авіс Контур».

За приписами ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Положеннями ч. 2 ст. 382 ЦК України визначено, що власникам квартир та нежитлових приміщень у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Звертаюсь з даним позовом до суду, позивач зазначав про невиконання відповідачем, як власником нежилого приміщення №274 загальної площею 96,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, а також нежитлового приміщення №151 «А» загальною площею 85,9 кв.м у жилому будинку за адресою: АДРЕСА_1, своїх зобов`язань з оплати наданих експлуатаційних витрат на підставі договорів №853 Л від 01.05.2018 та № 200 Л від 01.05.2018.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

За приписами ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору на підставі ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Отже, законодавством передбачена можливість укладення договорів у спрощеному порядку через ділову переписку - шляхом обміну документами, в тому числі електронними, а також у вигляді конклюдентних дій (прийняття замовлення до виконання). Договори, укладені зазначеними способами, вважаються такими, що вчинені у письмовій формі.

Договір згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач на підставі п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

За змістом ч. 1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є, зокрема, вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; права та обов`язки сторін; порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» саме на виконавця покладено обов`язок підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Як встановлено матеріалами справи, між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» (позивачем) та «Авіс Контур» (відповідачем) будь-які договори не укладалися, тобто між сторонами відсутні договірні правовідносини. Надані позивачем копії Договорів №853Л.експ. та № 200 Л. експ. від 01.05.2018 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій підписані лише позивачем, при цьому доказів звернення до відповідача з пропозицією укласти такі договори про надання житлових послуг позивачем не надано.

Посилання позивача на умови Договорів № 200 від 27.09.2009 та №853 Л від 01.06.2014 на комунальні послуги та участь власника приміщення в експлуатаційних витратах власника будинку, укладені з Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського районну м. Києва «Липкижитлосервіс», є безпідставними, оскільки позивачем не доведено, що він є управненою особою за вищевказаними договорами, як і правонаступником у зобов`язальних правовідносинах, врегульованих цими договорами, учасником яких позивач не був.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Споживачем на підставі вказаної статті Закону є фізична чи юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

За змістом ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Індивідуальний споживач зобов`язаний на підставі п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Виконавець комунальної послуги зобов`язаний готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання, згідно з типовим договором (п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За приписами ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: перелік послуг; вимоги до якості послуг; права і обов`язки сторін; відповідальність сторін за порушення договору; ціна послуги; порядок оплати послуги; порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання. Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13 - 15 цього Закону.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Виконавець комунальної послуги, який займає монопольне становище на ринку, за наявності у нього технічних можливостей надання комунальної послуги не вправі відмовити в укладенні відповідного договору споживачеві чи іншій особі, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, якщо інше не передбачено законом. Договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк. З пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом. Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом. Необґрунтована відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає договір в інтересах споживача) від укладання договору є підставою для припинення виконавцем в односторонньому порядку надання відповідної комунальної послуги такому споживачу. Відмова будь-якої із сторін від укладання запропонованого другою стороною договору не позбавляє її права звернутися з повторною пропозицією про укладання договору в порядку, визначеному цією частиною. Відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Положеннями ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача на вчасне одержання житлово-комунальних послуг відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а також обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 5 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги в повному обсязі та у строки, встановлені договором або законом.

Розмір плати за житлово-комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі №6-59цс13, постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 904/2238/17, від 16.10.2018 у справі № 904/7377/17, від 10.12.2019 у справі № 907/563/18, від 10.09.2019 у справі № 912/2369/18.

З огляду на наведенні положення чинного законодавства, споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним без укладення відповідного договору, при цьому у разі не укладення сторонами договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, позивач повинен довести надання ним таких послуг, факт здійснення господарської операції з надання яких підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

За приписами ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Положеннями пп. 2.1 п. 2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За договором про надання послуг (ст. 901 ЦК України) одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, які встановлені договором (ст. 903 ЦК України).

Як вище згадувалось, нарахування за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по належних позивачу приміщеннях за адресою: АДРЕСА_1 здійснювалось позивачем за період з 01.05.2015 по 01.02.2020.

При цьому, кожна сторона повинна довести на підставі ч. 1 ст. 74 ГПК України ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

Проте судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання ним в період з 01.05.2015 по 01.02.2020 послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 приміщення № 274 та № 151 «А», власником яких є відповідач.

Зокрема, матеріали справи не містять Актів здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг), які б підтверджували надання позивачем послуг відповідачеві саме за вищевказаною адресою.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки згаданою нормою цивільного закону не визначено форми пред`явленої кредитором вимоги, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту направлення позивачем у вищезгаданий період на адресу відповідача рахунків для оплати послуг з метою проведення відповідних оплат спожитих послуг за відсутності укладеного між сторонами договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1087 ЦК України розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом.

Положеннями п. 1.4 «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року №22, встановлено, що розрахунковий документ - документ на паперовому носії, який містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Отже, для проведення розрахунків між юридичними особами необхідним є розрахунковий документ, тобто доручення/вимога особи з зазначенням суми сплати та реквізитів рахунку, на який необхідно перерахувати грошові кошти.

Проте за відсутності укладеного між сторонами договору, в якому зазначалися б відповідні дані, а також не надіслання відповідачеві у спірний період рахунків на оплату, останній позбавлений можливості самостійно визначити платіжні реквізити позивача для перерахування коштів.

З огляду на наведене, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки місцевого суду про ненадання позивачем належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту надання саме ним послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 приміщення № 274 та № 151 «А», власником яких є відповідач, як й ненадання доказів на підтвердження факту направлення ним на адресу відповідача рахунків для оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з метою проведення відповідних оплат спожитих послуг за відсутності укладеного між сторонами договору.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначав, ТОВ «Авіс Контур» позбавлено можливості користуватися вищезазначеними приміщеннями з 28.10.2014, оскільки вхід-вихід до приміщення, який проходить через місця загального користування під`їзду, перекрито власником сусідніх квартир. За твердженнями відповідача, рішення Печерського районного суду м. Києва від 12.08.2015 у справі №757/32752/14-ц, копію якого ним долучено до матеріалів справи, власника кв.151 та 152 ОСОБА_1 зобов`язано звільнити місця загального користування та поновити можливості входу-виходу для мешканців та власників нежитлових приміщень, проте станом на час вирішення даної справи згадане рішення суду не виконано, вхід-вихід зі спірного приміщення через місця загального користування залишається заблокованим.

Разом з цим, з наданого відповідачем Акту обстеження приміщення від 22.02.2016 вбачається, що в цокольному поверсі житлового будинку АДРЕСА_1, власник квартир №151,152 під час виконання ремонтних робіт замурував цеглою дверний пройм запасного виходу з приміщення. В дверному пройомі запасного виходу з 13 під`їзду влаштовано металеві двері, які на даний час закрито на замок.

Як встановлено місцевим судом саме позивач не вжив заходів, визначених п.п. 2.1, 2.2.7, 2.2.18, 2.2.19, 2.2.43, 5.1.13 Статутом Керуючої компанії, з усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями. Будь-яких доказів на підтвердження виконання рішення суду від 12.08.2015 у справі №757/32752/14-ц та /або факту звільнення входу-виходу до нежитлових приміщень позивачем не надано.

Наданий позивачем Акт обстеження приміщення від 18.05.2020 правомірно не взято судом першої інстанції до уваги як доказ на підтвердження факту використання приміщень в період 01.05.2015-01.02.2020, адже цей Акт складено односторонньо лише представниками позивача, відсутні відомості про реєстрацію в журналі перевірок посадових осіб (форма затверджена в Міністерстві юстиції України від 01.10.1998 №619/3059). При цьому, в Акті зазначено, що приміщення використовується як офіс, хоча відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень ці приміщення використовуються для розміщення складу. Посилання в Акті на те, що представники відповідача від отримання рахунків-фактур відмовляються не підтверджено будь-якими доказами, натомисть є лише односторонні твердження позивача, що в свою чергу свідчить, що наведені у згаданому Акті відомості є суперечливими та протирічать іншим обставинам, встановленим судом в межах даної справи.

З приводу наданого позивачем (апелянтом) суду апеляційної інстанції Акту від 16.07.2020, згідно якого потрапити до нежитлового приміщення № 41 площею 96,4 м.кв в підвалі житлового будинку № АДРЕСА_1 можливо через окремий вхід у дворі будинку, слід зазначити, що в силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено у ст.ст. 13, 14 ГПК України та ст. 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладено виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ст. 80 цього Кодексу чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи, зокрема, відповідно до ч. 2 цієї статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

За змістом ч. 4 вищезгаданої статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 5 цієї статті у випадку визнання поважними причини неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Таким чином, за змістом наведених положень закону всі докази, які підтверджують заявлені вимоги мають бути поданими позивачем одночасно з позовною заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

За приписами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Апеляційний суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відтак, системний аналіз положень ст.ст. 80, 269 ГПК України свідчить, що докази, якими позивач обґрунтовує вимоги позовної заяви повинні існувати на момент звернення до суду з відповідною заявою, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з заявою.

Відсутність доказів як на час подання позову, а тим більше на момент ухвалення судом оскаржуваного рішення, взагалі виключає можливість прийняття апеляційним судом додаткових доказів в порядку ст.269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених приписів процесуального права, принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність в діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/10002/19.

Оскільки вищезгадані докази, подані позивачем до апеляційного суду, не були ним подані суду першої інстанції і суд першої інстанції не давав їм оцінки, а тим більше зазначені докази не існували на момент розгляду справи судом першої інстанції та на момент ухвалення ним оскаржуваного рішення (16.06.2020), адже вищезгаданий Акт обстеження датовано 16.07.20209, апеляційний суд не приймає цих доказів до уваги.

За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про не обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача 38 194,75 грн. заборгованості за спожиті комунальні послуги за період з 01.05.2015 по 01.02.2020, які не доведено позивачем належними та допустимими доказами, відтак позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2020 у справі № 910/2579/20 - без змін.

Матеріали справи № 910/2579/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.11.2020

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Є.Ю. Шаптала

О.В. Тищенко