ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2020 р. Справа№ 910/18395/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 16.11.2020

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайк Сіті»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2020 (повне рішення складено 10.06.2020)

у справі № 910/18395/19 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайк Сіті»

до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Реал-Стандарт»

про визнання недійсним договору поруки,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайк Сіті» (далі - ТОВ «Лайк Сіті») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ «КБ «Приватбанк») про визнання недійсним договору поруки № 4Р13800Д/П від 20.10.2016.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору поруки обґрунтовані тим, що договір поруки був укладений заявником під впливом обману, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2020 було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Реал-Стандарт» (далі - ТОВ «Реал-Стандарт»).

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про введення відповідачем позивача в оману; не доведено самого факту обману; наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У липні 2020 року ТОВ «Лайк Сіті» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2020 та ухвалити нове, яким позовну заяву ТОВ «Лайк Сіті» задовольнити повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2020 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Лайк Сіті». Надано учасникам справи час на подачу відзивів, заяв, клопотань. Призначено до розгляду апеляційну скаргу на 07.09.2020.

Розгляд справи здійснювався різними складами суду.

07.09.2020 розгляд справи було відкладено до 28.09.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2020 витребувано у АТ «КБ «Приватбанк» копію рішення правління Національного Банку України від 05.10.2016 № 323/БТ. Задоволено заяву ТОВ «Лайк Сіті» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та вирішено розгляд справи здійснювати в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням системи відеоконференц-прийому EASYCON. Відкладено розгляд апеляційної скарги до 04.11.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 продовжено строк розгляду апеляційної скарги ТОВ «Лайк Сіті» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2020, відкладено розгляд справи до 16.11.2020, повторно витребувано у АТ «КБ «Приватбанк» копію рішення правління Національного Банку України від 05.10.2016 № 323/БТ.

16.11.2020 на адресу суду апеляційної інстанції від АТ «КБ «Приватбанк» надійшло клопотання про розгляд справи в закритому судовому засіданні, до якого долучено копію рішення правління Національного Банку України №323 від 05.10.2016 (2 аркуша). Клопотання мотивовано тим, що рішення правління Національного Банку України №323 від 05.10.2016 містить гриф «Банківська таємниця», а тому з метою нерозголошення банківської таємниці справу слід розглядати в закритому судовому засіданні.

16.11.2020 у судове засідання з`явився представник сторін - позивача та відповідача. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України. Однак, поштова кореспонденція повернулася до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання». При цьому судова кореспонденція надсилалася за адресою, яка міститься в ЄДРПОУ.

Місцезнаходження юридичної особи при здійсненні державної реєстрації, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», вноситься до відомостей про цю юридичну особу. Зі змісту ч. 4 ст. 17 вказаного Закону вбачається, що державній реєстрації підлягають і зміни до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, тобто і зміна місцезнаходження, про що юридична особа має звернутись із відповідною заявою. Не вживши заходів для внесення до Єдиного державного реєстру відомостей про зміну свого місцезнаходження (в разі такої зміни), юридична особа повинна передбачити або свідомо допускати можливість настання певних негативних наслідків (зокрема неотримання поштової кореспонденції). Жодних заяв після відкриття апеляційного провадження від скаржника про зміну адреси, направлення кореспонденції за іншою адресою, до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Тобто надіслання судом процесуальних документів на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у разі відсутності повідомлення особою іншої адреси для направлення поштової кореспонденції, є належним виконанням приписів процесуального закону щодо надсилання судових рішень учасникам справи. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 по справі 911/3309/17).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, враховуючи процесуальне обмеження строку перегляду рішення суду, та надсилання третій особі кореспонденції за адресою, яка відповідає адресі в ЄДРПОУ, дійшов висновку про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 16.11.2020 представник скаржника заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивовано необхідністю звернення з новим клопотанням про витребування нових доказів, а саме плану реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля. Представник також зазначив, що з витребуваним доказом (постановою Національного банку України) ознайомився.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 задоволено клопотання АТ «КБ «Приватбанк» про розгляд справи в закритому судовому засіданні. Розгляд апеляційної скарги ТОВ «Лайк Сіті» вирішено проводити у закритому судовому засіданні. Відмовлено ТОВ «Лайк Сіті» в задоволенні клопотання про відкладення справи.

Представник скаржника у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати. Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

ТОВ «Лайк Сіті» в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з огляду на таке.

Скаржник вважає, що АТ «КБ «Приватбанк», володіючи повною фінансовою інформацією про ТОВ «Лайк Сіті», усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув останньому пропозицію щодо можливості участі ТОВ «Лайк Сіті» у процедурі «трансформації» кредитного портфеля АТ КБ «Приватбанк». Така процедура, за твердженням скаржника, зі слів співробітника банку, була ініційована Національним Банком України. Так, відповідно до рішення правління Національного Банку України від 05.10.2016 № 323/БТ, АТ КБ «Приватбанк» зобов`язано розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля.

На переконання скаржника, АТ «КБ «Приватбанк», як недобросовісна сторона правочину, навмисно з метою виконання трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля АТ «КБ «Приватбанк», ініційованої Національним Банком України, ввело в оману ТОВ «Лайк Сіті» про існування у банку договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями боржників - ТОВ «Юнікс», ТОВ «Інвестгруп», ТОВ «Реал-Стандарт», ТОВ «Фаборіс», ТОВ «Церіс» у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукало ТОВ «Лайк Сіті» до укладення з банком пов`язаних між собою кредитного договору № 4Л16089Г від 20.10.2016 та договорів поруки. Відсутність указаних документів, на переконання сторони, має істотне значення при укладенні кредитного договору та договорів поруки і підтверджують факт обману заявника.

Також у судовому засіданні представник скаржника вказував, що його доводи підтверджуються п. 2 рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323/БТ, яким зобов`язано АТ «КБ «Приватбанк» надати на розгляд Національного банку України протягом п`яти робочих днів план реструктуризації (трансформації) корпоративного кредитного портфеля.

Крім того, скаржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, що позбавило позивача можливості довести ті обставини, на які він посилався у позові.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та пояснень

23.09.2020 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відкриваючи апеляційне провадження у даній справі, судом було встановлено строк учасникам справи, зокрема, для подачі відзиву на апеляційну скаргу - десять днів з дня вручення ухвали від 30.07.2020 про відкриття апеляційного провадження. Указу ухвалу відповідач отримав 06.08.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (за трек-номером 968). Тобто строк для подачі відповідачем відзиву на апеляційну скаргу сплив 17.08.2020 (16.08.2020 припало на вихідний день). Відзив на апеляційну скаргу відповідачем подано 21.09.2020, що підтверджується інформацією відділення поштового зв`язку.

За приписами ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до ст. 118 право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом (ч. 2 ст. 207 ГПК України).

Звертаючись з відзивом на апеляційну скаргу, відповідач не заявляв клопотання про продовження строку для його подачі, а тому відзив а апеляційну скаргу підлягає залишенню без розгляду на підставі ст. 118, 207 ГПК України.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вірно з`ясовано судом першої інстанції, 20.10.2016 між ТОВ «Лайк Сіті» (позичальник) та АТ КБ «Приватбанк» (банк) укладено кредитний договір №4Л16089Г (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк за наявності вільних коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 4 300 000 000, 00 грн для фінансування поточної діяльності в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди у визначені цим договором терміни.

Відповідно до п. А.2.1 та п. А.3 кредитного договору термін повернення кредиту - 28.10.2024.

Позичальник зобов`язується використовувати кредит на цілі, зазначені у п. 1.1 договору (п. 2.2.1), сплатити відсотки за користування кредитом (п. 2.2.2), повернути кредит в строки/терміни, встановлені договором (п. 2.2.3).

Згідно з п. 6.1 кредитного договору останній в частині п. 4.4 набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах -з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором.

Договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа акредитованого центру сертифікації ключів АТ КБ «Приватбанк» у порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 24.02.2016, укладеної сторонами (п. 7.9 кредитного договору).

Крім того, 20.10.2016 між ТОВ «Лайк Сіті» (поручитель) та АТ КБ «Приватбанк» (кредитор) укладено договір поруки № 4Р13800Д/П (далі - договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «Реал-Стандарт» своїх зобов`язань за кредитним договором від 13.12.2013 №4Р13800Д, за кредитним договором від 20.12.2013 № 4Р13802И, за кредитним договором від 19.02.2014 №4Р14139И, за кредитним договором від 17.02.2015 №4Р15044И.

Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно з п. 4 договору поруки у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Пунктом 5 договору поруки сторони узгодили, що у випадку невиконання боржником обов`язку п. 1 цього договору кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання.

Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, впродовж 5-ти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п. 5 цього договору (п. 6 договору поруки).

Відповідно до п. 7 договору поруки у випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого п. 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках. Договірне списання оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті «призначення платежу» якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.

Згідно з п. 8 договору поруки до поручителя, який виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договорами застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.

Відповідно до п. 10 договору поруки кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа акредитованого центру сертифікації ключів АТ КБ «Приватбанк» у порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 24.02.2016, укладеної сторонами (п. 17 договору поруки).

У матеріалах справи наявні платіжні доручення, за якими здійснювалося погашення заборгованості за договором поруки, а саме: платіжне доручення №1373 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - виконання зобов`язання по кредитному договору від 13.12.2013 №4Р13800Д відповідно до договору поруки № 4Р13800Д/П від 20.10.2016; сума грошових коштів - 551 735 208, 35 грн; платіжне доручення № 1374 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - виконання зобов`язання по кредитному договору від 20.12.2013 № 4Р13802И відповідно до договору поруки № 4Р13800Д/П від 20.10.2016; сума грошових коштів - 147 348 471, 72 грн; платіжне доручення №1375 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - виконання зобов`язання по кредитному договору від 19.02.2014 № 4Р14139И відповідно до договору поруки № 4Р13800Д/П від 20.10.2016; сума грошових коштів - 25 369 793, 66 грн; платіжне доручення № 1376 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - виконання зобов`язання по кредитному договору від 17.02.2015 № 4Р15044И відповідно до договору поруки № 4Р13800Д/П від 20.10.2016; сума грошових коштів - 15 679611, 99 грн.

Так, звертаючись з даним позовом, скаржник вказував на наявність підстав для визнання недійсним договору поруки з огляду на таке.

За доводами скаржника, укладенню вказаних договорів (кредитного договору та договору поруки), а також інших договорів поруки передували ті обставини, що позивач зарекомендував себе як надійний та перспективний клієнт банку, що постійно нарощує обсяг необхідних банківських послуг.

На переконання скаржника, банк, володіючи повною фінансовою інформацією про позивача, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув позивачу пропозицію щодо можливості участі ТОВ «Лайк Сіті» у процедурі «трансформації» кредитного портфеля АТ КБ «Приватбанк». Така процедура, за твердженням скаржника зі слів співробітників банку, була ініційована Національним Банком України відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323/БТ, яким зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля. Згаданий план заходів, зі слів співробітників банку, передбачав переведення існуючого корпоративного кредитного портфеля на операційні компанії, які мають реальні та прозорі джерела походження доходів.

При цьому, за твердженням скаржника, представники банку наголошували на тому, що кредитні зобов`язання «старих боржників» забезпеченні «надзвичайно» ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше.

Так, за доводами скаржника, його дії з отримання кредитних коштів за кредитним договором були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань «старих боржників» банку в зазначених рамках реалізації плану «трансформації» кредитного портфеля АТ КБ «Приватбанк», ініційованого Національним Банком України. Тобто, укладення кредитного договору було обумовлено тим, що скаржник, здійснюючи погашення за рахунок отриманих кредитних коштів (за вказаним кредитним договором) заборгованості «старих» позичальників (боржників), в тому числі позичальника ТОВ «Реал-Стандарт» за кредитним договором від 13.12.2013 №4Р13800Д, за кредитним договором від 20.12.2013 № 4Р13802И, за кредитним договором від 19.02.2014 №4Р14139И, за кредитним договором від 17.02.2015 №4Р15044И (на підставі договору поруки), мав на меті отримати прибуток від реалізації активів або набуття права власності на них (переданих позичальниками в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами), так як зі слів банку, сукупна вартість активів, що передані в забезпечення, у декілька разів перевищує заборгованість «старих» позичальників перед банком.

Також, за доводами скаржника, сума отриманого від банку кредиту за кредитним договором майже співпадає із сумою сплачених ним грошових коштів в рахунок погашення заборгованості «старих» позичальників (боржників) за кредитними договорами, в тому числі заборгованості ТОВ «Реал-Стандарт» за кредитним договором від 13.12.2013 № 4Р13800Д, за кредитним договором від 20.12.2013 №4Р13802И, за кредитним договором від 19.02.2014 № 4Р14139И, за кредитним договором від 17.02.2015 № 4Р15044И.

У зв`язку з викладеними обставинами, як зазначає скаржник, протягом 2017 - 2018 років він намагався у судовому порядку отримати вказані документи від Приватбанку. Однак, як встановлено у рішеннях судів, АТ КБ «Приватбанк» і не був зобов`язаний передавати такі документи ТОВ «Лайк Сіті».

Таким чином, ані в порядку договору поруки, ані в судовому порядку, АТ КБ «Приватбанк» не передав позивачу документи, які б давали змогу позивачу звернути стягнення на активи, що забезпечували виконання зобов`язань «старих» боржників за кредитними договорами, зокрема документи, які забезпечували виконання зобов`язань ТОВ «Реал-Стандарт» за кредитним договором від 13.12.2013 № 4Р13800Д, за кредитним договором від 20.12.2013 №4Р13802И, за кредитним договором від 19.02.2014 № 4Р14139И, за кредитним договором від 17.02.2015 № 4Р15044И.

Наведені обставини, за твердженням скаржника, свідчать про те, що банк, як недобросовісна сторона правочину, навмисно, з метою виконання плану «трансформації» кредитного портфелю АТ КБ «Приватбанк», ввів в оману ТОВ «Лайк Сіті» щодо існування у банку договорів, укладених для забезпечення виконання зобов`язань «старих» боржників за кредитними договорами у розмірах, що суттєво перевищують розміри заборгованості за кредитними договорами.

Відсутність вказаних документів має істотне значення при укладенні як кредитного договору, так і договору поруки та підтверджує факт обману позивача, оскільки якби останній на момент укладення вказаного кредитного договору та договору поруки знав про відсутність договорів забезпечень, він би не вчиняв вказаних правочинів.

Враховуючи наведене, скаржник звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору поруки на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися договірні правовідносини щодо кредитування та забезпечення виконання зобов`язання шляхом укладення договору поруки. Спір у справі стосується питання наявності підстав для визнання недійсним договору поруки укладеного на забезпечення зобов`язання третьої особи.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За змістом ст. 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 справа № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу приписів ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу № 14/10/2016 від 14.10.2016 загальних зборів учасників ТОВ «Лайк Сіті», а саме по першому питанню порядку денного було вирішено: укласти кредитний договір з ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 4 300 000 000, 00 грн у зв`язку з виробничою необхідністю і для забезпечення поточної господарської діяльності товариства.

Жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за «старими» кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю банку.

Тобто, кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності позивача.

Відповідно до техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 17.10.2016 та заявки на отримання кредиту від 18.10.2016, що були надані позивачем банку, метою кредитування самим позивачем зазначено - фінансування поточної діяльності.

Жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за первісними кредитами - вказані документи не містять, так само, як і не містять і посилань на договори поруки, який позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку.

Наведені вище обставини знайшли своє відображення і в самому кредитному договорі № 4Л16089Г від 20.10.2016, а саме в п. А.2, де ціллю кредитування зазначено - фінансування поточної діяльності.

Жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем договору поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Положеннями ст. 558 Цивільного кодексу України передбачено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові, однак, така плата не була встановлена в жодному з договорів поруки, що виключає можливість отримання прибутку за такими договорами, оскільки вони були безоплатними.

Відповідно до ч. 3 ст. 556 Цивільного кодексу України до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена - не більше і не менше.

Це додатково підтверджує неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.

Отже, скаржник помилково стверджує про мету укладення ним кредитного договору № 4Л16089Г від 20.10.2016, вважаючи його наслідком необхідність укладення договору поруки, оскільки наявні в матеріалах справи докази підтверджують зворотне - отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення договору поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку ст. 627 Цивільного кодексу України. а тому відповідні посилання скаржника відхиляються як необґрунтовані.

Таким чином, твердження скаржника про те, що укладення кредитного договору та договору поруки було направлено на отримання прибутку не відповідають дійсності та спростовується наведеним вище.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 - 233 Цивільного кодексу України слід мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 Цивільного кодексу України.

При цьому обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Однак, скаржником не доведено обставин які б свідчили про введення відповідачем позивача в оману, не доведено самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. А тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Інших обставин, які б підтверджували факт введення скаржника в оману під час укладення договору поруки, останнім не наведено.

Враховуючи, що для встановлення обставин вчинення правочину під впливом обману саме на позивача покладається обов`язок з доведення наявності трьох складових: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про те, що позивачем вказаних обставин (складових) не доведено та правомірно відмовив у задоволенні позову.

Посилання скаржника на не витребування судом першої інстанції доказів на підтвердження його доводів відхиляються судом апеляційної інстанції як безпідставні з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання (ч. 2 ст. 81 ГПК України).

Однак, як вбачається з поданого заявником клопотання про витребування доказів до суду першої інстанції, стороною взагалі не зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати, а міститься загальне посилання на те, що такі докази підтверджують доводи сторони (які саме, яку обставину, тощо не зазначено). Заявник просив витребувати кредитні договори та операції по ним, яким забезпечувалася порука. Про цьому, яку саме обставину підтвердять такі докази в контексті заявлених підстав позову (введення сторони в оману) стороною не зазначено. Відповідно, суд першої інтонації дійшов правомірного висновку про відмову позивачу в задоволенні клопотання про витребування доказів. До того ж, судом апеляційної інстанції було витребувано рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323/БТ. Однак, такий доказ не спростував наведених вище висновків суду.

Крім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Отже, дії скаржника, який уклав спірний договір поруки, та в подальшому заявив позов про визнання вказаного правочину недійсним, суперечать його попередній поведінці (укладенню договору) та є недобросовісними.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору поруки з огляду на недоведеність відповідних обставин.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 126, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайк Сіті» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2020 у справі № 910/18395/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2020 у справі №910/18395/19 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 18.11.2020

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім