ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"10" листопада 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2290/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Мукієнко Д.С.,

за участю представників:

від позивача: адвокат Тихановський М.О. - ордер,

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №916/2290/19

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

про розірвання договору купівлі-продажу частки в статуному капіталі, скасування рішення загальних зборів та визнання недійсним акту приймання-передачі частки у статуному капіталі,

ВСТАНОВИВ:

1.Позиції учасників справи.

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 в якому просить суд:

- розірвати договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» у розмірі 33% статутного капіталу ТОВ «СІГЕЙТ» від 18.07.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- скасувати рішення Загальних зборів учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» оформлене Протоколом №7 від 18.07.2019 року в частині рішень по наступним питанням: питання №1 порядку денного, про відчуження шляхом укладання договору купівлі-продажу, належної ОСОБА_1 у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» частки в розмірі 33 000 грн., що становить 33% статутного капіталу ТОВ «СІГЕЙТ» на користь ОСОБА_2 ; питання №3 про вступ ОСОБА_2 до складу учасників (засновників) ТОВ «СІГЕЙТ»; питання №5 в частині затвердження порядку розподілу частки в статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» ОСОБА_2 в розмірі 33%;

- визнати не дійсним Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» від 18.07.2020 року, яким передано від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 частку статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» в розмірі 33%.

В обґрунтування позовних вимог, зазначено наступне.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 липня 2019 року було укладено Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ».

У відповідності до п. 1.1. продавець передає покупцю свою частку у розмірі 33% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ», що еквівалентно 33 000,00 грн.

Згідно з п.2.2. Договору, оплата вартості частки, вказаної у п.2.1. цього Договору, здійснюється покупцем протягом одного місяця після підписання цього Договору.

Також, позивач зазначає, що рішення про вступ ОСОБА_2 до складу учасників ТОВ «СІГЕЙТ» оформлене Протоколом №7 Загальних зборів учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» від 18 липня 2019 року.

Так, 18 липня 2019 року на виконання умов Договору позивачем було передано частку статутного капіталу ТОВ «СІГЕЙТ» в розмірі 33% голосів відповідачу, що, на думку позивача, підтверджується Актом приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» від 18.07.2019 року.

Як стверджує позивач, будучи певним що відповідач виконає умови Договору та протягом місяця від дня підписання договору оплатить вартість отриманої частки в розмірі 33% статутного капіталу ТОВ «СІГЕЙТ», здійснив державну реєстрацію змін до товариства, а саме, передачу частки статутного ТОВ «СІГЕЙТ» в розмірі 33% до ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Отже, як вказує ОСОБА_1 , у відповідності до умов Договору, відповідач мав оплатити частку в статутному капіталі до 16.08.2019 року. Тобто з 17.08.2019 року права позивача щодо отримання оплати - порушені.

У відповідності до п. 7.10.1. Статуту ТОВ «СІГЕЙТ» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) в статутному капіталі Товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам Товариства або третім особам.

Згідно з п.7.11.6 Статуту, покупець повинен сплатити вартість частки протягом 10 днів з дня укладення договору купівлі-продажу. Але сторони у Договорі погодили інший порядок оплати та збільшили строк на здійснення оплати вартості частки.

У відповідності до п. 7.11.7 Статуту, якщо оплата, передбачена пп. 7.11.6 цього Статуту, не буде здійснена у встановлений строк, договір купівлі-продажу вважається розірваним.

У зв`язку з порушенням прав позивача, 21.05.2020 року було скликано Загальні збори учасників ТОВ «СІГЕЙТ» на яких до порядку денного було включено наступне питання: «Про виключення зі складу учасників ТОВ «СІГЕЙТ» ОСОБА_2 у зв`язку з не виконанням ним умов Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» від 18.07.2019 року.» та на зазначені Загальні збори учасників ТОВ «СІГЕЙТ» з`явились учасники які в сумі володіють 100% голосів.

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 зазначив, що він не оплатив вартість частки в статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» у відповідності до умов Договору через відсутність коштів.

Водночас, фіксація засідання та рішення Загальних зборів учасників ТОВ «СІГЕЙТ» оформлено Протоколом №10 Загальних зборів учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» від 21 травня 2020 року.

Крім того, у зв`язку з не виконанням умов Договору відповідачем, позивач направив відповідачу лист-повідомлення від 25.06.2020 року про розірвання Договору, який було отримано відповідачем 30.06.2020 року, в якому позивачем, зокрема, було зазначено про необхідність з`явитись до нотаріуса 06.07.2020 о 12.00, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 для підписання акту про повернення частки в статутному капіталі. Проте відповідач не з`явився та добровільно повертати частку в статутному капіталі - відмовився, жодного заперечення щодо розірвання Договору не надав.

Додатково позивач вказав, що при укладанні Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства, останній очікував отримання оплати від продажу корпоративних прав ТОВ "СІГЕЙТ" належних йому. При цьому, ціна договору купівлі-продажу є однією з основних його умов. Відсутність проведення розрахунку за продаж частки у розмірі 33% статутного капіталу ТОВ "СІГЕЙТ", а саме передання майнових прав без отримання зустрічного грошового задоволення, дає підстави для висновку, що позивач позбавлений того на що він розраховував при укладенні Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 18.07.2019 року.

Тому позивач вважає, що істотне порушення договору відповідачем є доведеним і достатнім для розірвання Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 18.07.2019 відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Також, ОСОБА_1 зазначив, що Договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 18.07.2019 та Протокол є взаємопов`язаними та направленими на перехід частки у статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» від учасника який відчужує частку до покупця та включення останнього до складу учасників Товариства, тому розірвання договору купівлі-продажу повинне тягнути за собою відповідні зміни у статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ», а відтак рішення загальних зборів ТОВ «СІГЕЙТ», яке було оформлене протоколом № 7 від 18.07.2019, на думку позивача, підлягає частковому скасуванню в частині яка стосується позивача та відповідача.

Разом з тим, позивач вказує, що враховуючи те що протоколом №7 загальних зборів учасників ТОВ «СІГЕЙТ» прийняті рішення, які стосуються як позивача, так і інших громадян та юридичних осіб, тому відсутні підстави для скасування рішення загальних зборів учасників ТОВ «СІГЕЙТ» №7 від 18.07.2019 у повному обсязі.

Після розірвання договору купівлі-продажу від 18.07.2019, є підстави для захисту порушеного права позивача у заявлений спосіб шляхом скасування рішення загальних зборів ТОВ «СІГЕЙТ», оформленого Протоколом № 7 від 18.07.2019, в частині рішень, які стосуються саме корпоративних прав позивача, зокрема, пунктів оспорюваного рішення загальних зборів учасників Товариства щодо відступлення частки позивача на користь відповідача та виключення позивача зі складу учасників ТОВ «СІГЕЙТ» та затвердження нового складу учасників Товариства.

16.09.2020 року до суду від ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення (вх. № 24576/20), де позивач, посилаючись на практику Верховного суду, стверджує, що єдиним можливим способом відновлення своїх прав є розірвання Договору та повернення останньому переданої частки в статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ».

Додатково позивач зазначив, що порушення його корпоративних прав у ТОВ «СІГЕЙТ» полягає в тому, що позивач, який станом на дату прийняття спірних рішень загальних зборів, був учасником ТОВ «СІГЕЙТ», однак передав частину своїх корпоративних прав, не отримав в повному обсязі вартість своєї частки та не може відновити свої корпоративні права у тому стані, який існував до відчуження зазначених корпоративних прав позивачем іншій особі.

Отже, аналізуючи норми законодавства, позивач стверджує, що ціна є істотною умовою договору купівлі-продажу, а обов`язок з оплати товару є основним обов`язком покупця. Таким чином, порушення покупцем обов`язку щодо сплати фактично переданої йому частки є істотним порушенням договору і достатньою підставою для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач відзив на позов не надав, своїм правом на захист не скористався.

Інші заяви по суті спору від учасників справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2020р. позовна заява вх.№2369/20 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Ухвалою суду від 11.08.2020р. залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 від 06.08.2020р. за вх.№2369/20, з підстав того, що позивачем не сплачено судовий збір в повному обсязі, позовна заява не містить відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору та відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, позивачем не зазначено щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви та не підтвердив те, що ним не подано іншого позову до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

25.08.2020 року на виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 11.08.2020р. до суду надійшла заява ОСОБА_1 (вх.№22213/20) про усунення недоліків позовної заяви, згідно якої позивачем усунуто недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 11.08.2020р.

Ухвалою суду від 31.08.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/2290/20; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначено на 17.09.2020 року.

В судовому засіданні 17.09.2020р. судом було оголошено перерву до 08.10.2020р. о 12:00 год., відповідача про дату та час проведення підготовчого засідання у справі № 916/2290/20 повідомлено ухвалою суду від 18.09.2020р. в порядку ст. 120 ГПК України.

В судовому засіданні 08.10.2020 року судом проголошено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження за ініціативою суду на 30 днів та протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 10.11.2020р. о 11:20 год. Відповідач повідомлений про дату, час та місце розгляду справи по суті в порядку ст. 120 ГПК України ухвалою суду від 09.10.2020р.

У судове засідання, призначене на 10.11.2020р., відповідач по справі не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте, свого представника в суд не направив, про поважність підстав неявки суд не повідомив, правової позиції щодо позову суду не навів, своїм правом на судовий захист не скористався.

Стосовно повідомлення відповідача про розгляд справи, суд відзначає наступне.

Як свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за вх.№40277/20 від 17.09.2020р. та вх. №43958/20 від 07.10.2020р., ухвали суду повернуті до суду без вручення, з відміткою на довідці УКРПОШТИ «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п. п. 1, 2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, встановлені наступні нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Згідно з п. 4 ч. 6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ч.ч. 3, 7 ст.120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

З огляду на викладене, враховуючи термін зберігання поштової кореспонденції відділенням поштового зв`язку та її повернення до суду із відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», суд дійшов висновку, що відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України ухвали суду вважаються врученими відповідачу в день проставлення у поштовому відділенні штампу із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

З метою належного повідомлення відповідача, 08.10.2020р. суд звертався з запитом до Адресно-довідкового бюро при ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - ОСОБА_2 .

13.10.2020 за вх. №27328/20 до суду надійшла відповідь від органу реєстрації щодо місця реєстрації відповідача, згідно якої останній значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 , з 03.12.2008р.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 09.10.2020р. було направлено відповідачу на адресу, зазначену позивачем та згідно відповіді Адресно-довідкового бюро при ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області.

Відповідач не повідомляв суд про зміну місцезнаходження, копія ухвали від 09.10.2020р. отримана ОСОБА_2 22.10.2020р., про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (вх. № 47092/20 від 27.10.2020р.).

Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.

При цьому Суд також враховує, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97 від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 ), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§§ 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

ЄСПЧ нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (справа Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010). Також ЄСПЧ вказує, що організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (справа Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Частиною 9 ст.165 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано Конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представника відповідача.

В судовому засіданні 10.11.2020 року представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити його.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи.

10.11.2020 року в судовому засіданні Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України в нарадчій кімнаті постановлена вступна та резолютивна частини рішення.

3.Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

18.07.2019 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) був укладений Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ», відповідно до умов п.1.1. якого Продавець передає Покупцю свою частку у розмірі 33% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ», що еквівалентно 33000,00 грн..

Як передбачено пунктами 2.1., 2.2. Договору, 2.1. ціна частки, що складає 33% Статутного капіталу ТОВ «СІГЕЙТ», становить 33 000 грн. Оплата вартості частки, вказаної у п.2.1. цього Договору, здійснюється Покупцем протягом одного місяця після підписання цьою Договору.

Відповідно до п. 3.2.1.Покупець оплатив Продавцю вартість частки у Статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» згідно з п.2.1. та п.2.2. даного Договору та приймає вказану частку у власність.

Пунктом 3.3.5. Договору встановлено, що після укладення даного Договору та виконання своїх обов`язків Сторонами Продавець зобов`язаний забезпечити внесення змін до Статуту ТОВ «СІГЕЙТ» та зареєструвати їх відповідно до вимог чинного законодавства України.

Згідно пункту 4.3. Договору, перехід права власності на частки, що складає 33% Статутного капіталу ТОВ «СІГЕЙТ», від Продавця до Покупця відбувається в момент укладання цього Договору. Перехід корпоративних прав учасника ТОВ «СІГЕЙТ» від Продавця до Покупця відбувається в момент державної реєстрації вказаних змін в відповідних органах державної влади та/або органах місцевого самоврядування.

У пункті 5.2. Договору сторони передбачили відповідальність за невиконання (не належне виконання) своїх зобов`язань за договором згідно з нормами чинного законодавства України.

Пунктом 9.1. Договору передбачено, що він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання.

Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.9.1. Договору та закінчується днем, коли сторонами остаточно будуть виконані всі зобов`язання за даним Договором (п.9.2. Договору від 18.07.2019р.)

18.07.2019р. відбулися Загальні збори учасників (засновників) ТОВ «СІГЕЙТ», оформлені Протоколом № 7.

На Загальних зборах учасників ТОВ «СІГЕЙТ» 18.07.2019р. були прийняті наступні рішення, які оформлено протоколом № 7: зокрема, по першому питанню порядку денного постановлено надати згоду на відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , шляхом укладення Договору купівлі-продажу, належної йому у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» частки в розмірі 33 000 грн., що становить 33% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ»; по третьому питанню порядку денного постановлено включити ОСОБА_2 до складу учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» та по шостому питанню порядку денного постановлено затвердити, підписати та провести державну реєстрацію статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» у новій редакції.

Протокол загальних зборів учасників Товариства № 7 від 18.07.2019р. підписано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» від 18.07.2019 року, сторони склали Акт приймання-передачі від 18.07.2019р. про те, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв частку у статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» у розмірі 33%, яка в грошовому еквіваленті становить 33 000,00 грн.

21.05.2020р. відбулися Загальні збори учасників (засновників) ТОВ «СІГЕЙТ», оформлені Протоколом № 10.

На Загальних зборах учасників ТОВ «СІГЕЙТ» 21.05.2020р. більшістю голосів було прийнято рішення, яке оформлено протоколом № 10, яким постановлено виключити зі складу учасників ТОВ «СІГЕЙТ» ОСОБА_2 , що володіє 33% статутного капіталу, у зв`язку з не виконанням ним умов Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» від 18 липня 2019 року. У зв`язку з не виконанням умов договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» від 18 липня 2019 року щодо розрахунку за частку в статутному капіталі, частку ОСОБА_2 - повернути ОСОБА_1 .

26.06.2020 року ОСОБА_1 надіслано на адресу ОСОБА_2 повідомленні № 2 від 25.06.2020р., в якому позивач повідомляє, що у зв`язку з не виконанням п.2.2. Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» від 18 липня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі п.7.11.7 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ», Договір купівлі-продажу частки в статутною капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» вважається розірваним та просить відповідача з`явитись до нотаріуса 06.07.2020р. о 12:00 год. для підписання акту про повернення частки в статутному капіталі.

Позивач вважає, що Договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 18.07.2019р. передбачав єдиний вид розрахунку між сторонами - протягом одного місяця після підписання цього договору в розмірі 33000 грн., однак вказані грошові кошти не були сплачені відповідачем на рахунок позивача., що на думку позивача порушує його законні права та охоронювані законом інтереси.

Вищевикладені обставини і стали підставою для звернення позивача до Господарського суду Одеської області за захистом свого права та охоронюваного законом інтересу з відповідною позовною заявою.

4. Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 3 Цивільного кодексу України встановлює загальні засади цивільного законодавства, відповідно загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Частина 1 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За положеннями ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Стаття 167 Господарського кодексу України визначає, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Стаття 98 ЦК України визначає, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Частина 1 ст. 114 ЦК України встановлює, що учасником господарського товариства може бути фізична або юридична особа. Обмеження щодо участі у господарських товариствах може бути встановлено законом.

Згідно з ч.2 ст.115 ЦК України вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Відповідно до ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом: 1) брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); 3) вийти у встановленому порядку з товариства; 4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом; 5) одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом. Учасники господарського товариства можуть також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом.

Частина 1 ст. 140 ЦК України вказує, що товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом. Учасники товариства з обмеженою відповідальністю не відповідають за його

Частини 1-3 ст. 147 ЦК України встановлюють, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.

Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

Учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом товариства чи домовленістю між учасниками не встановлений інший порядок здійснення цього права. Купівля здійснюється за ціною та на інших умовах, на яких частка (її частина) пропонувалася для продажу третім особам. Якщо учасники товариства не скористаються своїм переважним правом протягом місяця з дня повідомлення про намір учасника продати частку (її частину) або протягом іншого строку, встановленого статутом товариства чи домовленістю між його учасниками, частка (її частина) учасника може бути відчужена третій особі.

Частка учасника товариства з обмеженою відповідальністю може бути відчужена до повної її сплати лише у тій частині, в якій її уже сплачено.

Стаття 256 ЦК України встановлює що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 258 ЦК України 1. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

2. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); 4) у зв`язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); 6) у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу); 8) про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства.

Стаття 267 ЦК України визначає, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. 2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. 3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 2. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Стаття 510 ЦК України: Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. 2. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. 3. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Стаття 512 ЦК України: Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. 2. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. 3. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 514 ЦК України встановлює, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 519 ЦК України: Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Стаття 526 ЦК України: Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 528 ЦК України: Виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. 2. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. 3. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512 - 519 цього Кодексу.

Стаття 530 ЦК України: Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. 2. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Стаття 537 ЦК України: Боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора. 2. Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит. 3. Порядок внесення цінних паперів, що існують у бездокументарній формі, в депозит нотаріуса (нотаріальної контори) встановлюється законодавством про депозитарну систему України. Внесення на депозит нотаріуса цінних паперів, що існують в документарній формі, здійснюється шляхом вручення нотаріусу сертифіката таких цінних паперів.

Стаття 538 ЦК України: Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. 2. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. 3. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. 4. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Стаття 545 ЦК України: Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. 2. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. 3. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. 4. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Стаття 610 ЦК України вказує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Стаття 612 ЦК України: Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Стаття 613 ЦК України: Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Стаття 617 ЦК України визначає, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Стаття 618 ЦК України встановлює, що боржник відповідає за порушення зобов`язання іншими особами, на яких було покладено його виконання (стаття 528 цього Кодексу), якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця.

За приписами ст.ст.627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов /предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов/.

Відповідно до п. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 ГК України).

Стаття 651 ЦК України встановлює, що 1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 3. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Стаття 652 ЦК України: 1. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. 2. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. 3. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору. 4. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Стаття 653 ЦК України: 1. У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. 2. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. 3. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. 4. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. 5. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 653 ЦК України встановлює, що в разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. 2. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. 3. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. 4. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. 5. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Стаття 691 ЦК України: 1. Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. 2. Якщо ціну встановлено залежно від ваги товару, вона визначається за вагою нетто, якщо інше не встановлено договором купівлі-продажу. 3. Якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару. Якщо продавець прострочив виконання обов`язку щодо передання товару, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на день передання товару, встановлений у договорі, а якщо такий день не встановлений договором, - на день, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Положення цієї частини про визначення ціни товару застосовуються, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання.

Стаття 692 ЦК України: 1. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 2. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. 3. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. 4. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. 5. Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 1 ст.76, ст.74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Отже, належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

У той же час, ч. 1 ст. 77 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2019 р. у справі № 909/327/18).

Згідно з ч.1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Крім того, суд застосовує норми законодавства України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

З урахуванням наведеного суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Щодо позовної вимоги про розірвання договору купівлі-продажу.

Насамперед, суд звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу є консенсуальним договором, тобто вважається укладеним з моменту досягнення угоди щодо усіх його істотних умов.

Як встановлено судом, 18.07.2019р. між позивачем та відповідачем були досягнуті всі істотні умови і укладений договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ».

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Матеріалами справи встановлено, а відповідач у належний та допустимий спосіб не надав Суду доказів того, що відповідач здійснив розрахунок з позивачем за придбану в нього частку 33% статутного капіталу ТОВ «СІГЕЙТ».

Статтею 651 ЦК України встановлені підстави для зміни або розірвання договору. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13: "Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати".

Зрозумілим та очевидним є те, що при укладанні договору купівлі-продажу від 18.07.2019р., продавець ОСОБА_1 очікував отримання від ОСОБА_2 оплати від продажу своїх корпоративних прав у ТОВ «СІГЕЙТ».

Відсутність проведення розрахунку за частку 33% статутного капіталу ТОВ «СІГЕЙТ», а саме передання майнових прав без отримання зустрічного грошового задоволення, дає підстави суду для висновку, що позивач був позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору купівлі-продажу від 18.07.2019р.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що істотне порушення договору покупцем ОСОБА_2 , а саме відсутність оплати, є доведеним і достатнім для розірвання договору купівлі-продажу від 18.07.2019р. відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Згідно зі ст.6 ЦК України принцип свободи договору передбачає право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Проте, передбачений у цієї ж статті принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Через призму природних принципів справедливості, добросовісності і розумності має оцінюватися і тлумачитися все позитивне і природне право і наслідки його застосування.

Принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору.

Основне призначення цього принципу, вперше нормативно закріпленого вітчизняним законодавцем, вбачається в "наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину".

Крім того, концепція good faith певною мірою виступає як гарантія захищеності прав слабшої сторони в зобов`язальних відносинах. Один із проявів цього принципу містить класичне правило добросовісності в договірних зобов`язаннях, згідно з яким боржник несе обов`язок виконати зобов`язання добросовісно, з урахуванням звичаїв цивільного обороту.

Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. Вважається, що добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним.

З позицій природного права справедливість - це застосування моральних вимог як вимог правових до актів цивільного законодавства, це поняття про належне, яке відповідає розумінню сутності людини і її прав. Справедливість є конкретною та універсальною за сферами використання категорією, що адекватно може бути реалізована через невичерпну багатоманітність правозастосовної діяльності і захищається судом, коли несправедливість стає нестерпною.

Загалом зміст зазначеного принципу (справедливості, добросовісності (Bona Fideas) і розумності) на думку суду, полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту.

Виконання зобов`язань має спиратися на засади добросовісності, розумності та справедливості (ч.3 ст. 550 ЦК України). Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових актів, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 659 ЦК України).

Цивільне законодавство обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи. Якщо законом встановлено правові наслідки недобросовісного чи нерозумного здійснення особою своїх прав, поведінка особи припускається добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (ч. 3 ст. 12 ЦК України).

Під добросовісністю слід розуміти суб`єктивні уявлення конкретної особи про добросовісність її дій та об`єктивну відповідність цих дій стандартам поведінки у відповідній сфері діяльності (секторі торгівлі тощо). Зміст добросовісності (bona fides) виражається через поняття "розумність і справедливість", що виконує три функції - тлумачення, доповнюючу та обмежувальну.

Функція тлумачення полягає в тому, що відповідно до закріпленої в цивільному законодавстві концепції всі договори повинні тлумачитися відповідно до принципу добросовісності.

Добросовісність має "доповнюючу функцію", між сторонами можуть виникати додаткові права та обов`язки, які прямо не встановлені договором чи законодавством.

Добросовісність має "обмежувальну" функцію, згідно з якою правило, обов`язкове для сторін не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості.

Отже, добросовісність може за даних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених сторонами.

В цьому зв`язку всі правила, які створюються сторонами чи законом підпадають під контроль судів не для того звісно, щоб оцінити їх внутрішню справедливість, а для того, щоб вирішити чи не призведе їх застосування в конкретній справі до несправедливих результатів.

Отже, при вирішенні питання щодо застосування наслідків розірвання договору купівлі-продажу, суд повинен приймати рішення "contra legem" (тобто, всупереч формальному, державному закону), якщо дотримання норм закону призведе до явно несправедливого щодо сторін договору результату.

Як вбачається з ч.4 ст. 653 ЦК України, правило в неї зазначене не передбачає для сторони оспорюваного договору права, у разі зміни або розірвання договору, вимагати від свого контрагента повернення виконаного за зобов`язанням.

На думку суду зазначена правова норма є невиправдано жорстокою по відношенню до позивача, який продав належні йому корпоративні права, очікуючи отримати від відповідача за це певні грошові кошти, прийняв участь у загальних зборах, голосуючи за певні рішення, прийняті на цих зборах в тому числі які стосуються договору купівлі-продажу і наслідків з ним пов`язаних, а, натомість, всупереч суті укладеного правочину, грошових коштів від відповідача не отримав, своїх корпоративних прав був позбавлений, вимушений нести додатковий тягар у зв`язку із потребою захисту своїх порушених прав в суді.

Отже, на думку суду, невиправдана жорсткість положень ч.4 ст. 653 ЦК України у відношенні до позивача може бути скоригована судом шляхом застосування загальних засад Конституції України, цивільного законодавства, якими, зокрема, є засади справедливості, добросовісності та розумності.

Отже, враховуючи вищенаведене, позовна вимога щодо розірвання договору, на переконання суду, підлягає задоволенню.

Щодо часткового скасування рішення загальних зборів Товариства від 18.07.2019р.

По перше, ч.2 ст. 16 ЦК України надає суду право захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до приписів статті 5 ГПК України, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Такий спосіб захисту як скасування акта (що має правовим наслідком припинення його дії/чинності з моменту набрання чинності рішенням як суду, так і іншого компетентного органу (в т. ч., наприклад, зборів учасників господарського товариства чи органу управління товариством) аж ніяк не протирічить чинному законодавству, не обмежений у використанні різними юрисдикціями та може бути реалізований як у судовому, так і в позасудовому порядку.

В результаті системного аналізу положень ЦК України та спеціального Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу (ч. 1 ст. 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

Отже, Суд дійшов висновку, що після розірвання договору купівлі-продажу від 18.07.2019р., є підстави для захисту порушеного права позивача у заявлений спосіб шляхом скасування рішення загальних зборів ТОВ «СІГЕЙТ», оформленого протоколом № 7 від 18.07.2019р., в частині рішень, які стосуються саме корпоративних прав позивача, зокрема, пунктів оспорюваного рішення Загальних зборів учасників Товариства щодо відступлення частки позивача на користь відповідача, виключення позивача зі складу учасників ТОВ «СІГЕЙТ» та затвердження нового складу учасників Товариства.

Предметом даної справи є скасування рішення Загальних зборів, як спосіб захисту права позивача, у вигляді відновлення становища, яке існувало до порушення відповідачем порушених прав позивача, пов`язаних з несплатою за продану частку у капіталі Товариства.

Окрім того, відповідно до висновків Пленуму ВГСУ №4 від 25.02.2016 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних відносин", рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

З огляду на зазначену правову позицію, суд звертає увагу на те, що при розгляді цієї справи, судом не вирішується питання щодо виключення (включення) учасника з (до) Товариства.

Предметом розгляду цієї справи є позовні вимоги позивача щодо захисту його порушеного права шляхом часткового скасування рішення Загальних зборів Товариства, як акту індивідуальної дії, який порушує права позивача, оскільки це рішення зумовило настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, які виникли між позивачем та відповідачами, і має для них обов`язковий характер як для суб`єктів цих відносин.

Саме така правова позиція висловлена у Постанові Пленуму ВСУ № 13 від 24.10.2008 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів".

Отже, Суд дійшов висновку, що такий спосіб захисту як скасування акта (що має правовим наслідком припинення його дії/чинності з моменту набрання чинності рішенням як суду, так і іншого компетентного органу (в тому числі, наприклад, зборів учасників господарського товариства чи органу управління товариством)) не протирічить чинному законодавству, не обмежений у використанні судами різних юрисдикцій та може бути реалізований у судовому порядку.

З урахуванням наведеного, Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про скасування рішення загальних зборів учасників ТОВ «СІГЕЙТ», оформленого протоколом №7 від 18.07.2019р., в частині рішення, приймаючи до уваги, що саме у такий спосіб забезпечується повне відновлення порушених прав позивача у зв`язку із розірванням договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» від 18.07.2019р.

Суд зазначає, що договір купівлі-продажу від 18.07.2019р. та рішення, оформлене протоколом загальних зборів учасників Товариства, є взаємопов`язаними юридичними фактами та направлені на перехід часток у статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» від учасника, який вибуває з Товариства (продавця) - ОСОБА_1 до покупця - ОСОБА_2 та включення останнього до складу учасників Товариства.

При цьому, розірвання договору купівлі- продажу частки у статутному капіталі не може не мати юридичних наслідків у вигляді відновлення становища, що існувало до порушення права позивача, враховуючи сутність спірних правовідносин, в межах яких позивач позбавився корпоративних прав як учасник ТОВ «СІГЕЙТ» та втратив право на частку у статутному капіталі, не отримавши при цьому належної грошової компенсації.

У разі визнання акта індивідуальної дії (до яких відноситься оскаржуване рішення загальних зборів Товариства) недійсним у суду немає потреби скасовувати його, оскільки визнання недійсним означає, що він не породив правових наслідків із дня його вчинення.

Скасування ж акта означає втрату ним чинності з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням.

Враховуючи встановлене законом право продавця вимагати оплату товару чи вимагати повернення неоплаченого товару у спірних відносинах, вимога повернення неоплачених за спірним договором корпоративних прав повністю узгоджується із наведеними нормами ЦК України та принципами справедливості, добросовісності і розумності

У вирішенні корпоративних спорів слід виходити з того, що особа стає носієм корпоративних прав з моменту набуття нею права власності на акції акціонерного товариства або вступу до інших господарських товариств.

Отже, повернення відновлення корпоративних прав позивача, шляхом часткового (що стосується лише спірних правовідносин щодо частки яка дорівнює 33% у статутному капіталі Товариства) припинення корпоративних прав ОСОБА_2 як учасника ТОВ «СІГЕЙТ», яке набуло такого статусу на підставі рішення загальних зборів учасників від 18.07.2019р. та застосування механізму поновлення у цих корпоративних правах ОСОБА_1 , виходячи з приписів чинного законодавства, яким врегульовані правовідносини набуття, припинення корпоративних прав та їх реєстрації, є єдиним належним способом захисту порушеного права позивача, що узгоджується із нормою п.4 ч.2 ст.16 ЦК України.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» від 18.07.2019р., суд зазначає наступне.

Частина 2 ст.20 ГК України встановлює, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Суд зазначає, що метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст. 203 цього ж кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи вищенаведені приписи чинного законодавства, суд дійшов висновку, що спірний акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» від 18.07.2019р. не є правочином у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, оскільки його підписання не створює, не змінює та не припиняє прав та обов`язків у сторін договору, а лише посвідчує факт здійснення передачі ОСОБА_1 частки у статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» у розмірі 33% ОСОБА_2 , а також визначає вартість частки в грошовому еквіваленті в розмірі 33000 грн.

Відтак, позовна вимога щодо визнання недійсним акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» від 18.07.2020 року, на переконання суду, задоволенню не підлягає

Також слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого "…Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Суд, керуючись п.4 ч.5 ст.13 ГПК України зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, законні, підтверджені належними та достатніми доказами, проте підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи те, що позовна заява в частині визнання недійсним акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «СІГЕЙТ» від 18.07.2020 року не підлягає задоволенню, суд дійшов висновку, що судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 86, 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити частково.

2. Розірвати договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» (вул. Чорноморського козацтва, № 115, м. Одеса, 65000, ) у розмірі 33% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» від 18.07.2019 року, укладений між ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

3. Скасувати рішення Загальних зборів учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ», оформлене Протоколом №7 від 18.07.2019 року в частині рішень по наступним питанням: питання №1 порядку денного, про відчуження шляхом укладання договору купівлі-продажу, належної ОСОБА_1 у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» частки в розмірі 33 000 (тридцять три тисячі гривень 00 копійок) грн., що становить 33% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» на користь ОСОБА_2 ; питання №3 про вступ ОСОБА_2 до складу учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ»; питання №5 в частині затвердження порядку розподілу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГЕЙТ» ОСОБА_2 в розмірі 33%.

4. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4204 (чотири тисячі двісті чотири) грн. 00 коп.

5. В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 20 листопада 2020 р.

Суддя О.В. Цісельський