РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.10.2020Справа № 910/3290/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

За позовом гр. ОСОБА_1 АДРЕСА_1

До Публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА" пров. Несторівський 3-5, м. Київ, 04053

про стягнення 10908,63 грн.

Представники сторін:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: Жила М.І, - довіреність № 01/01-7/548/Д від 25.08.2020 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянка ОСОБА_1 04.03.2020 року звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про стягнення 10908,63 грн., а саме 2241,98 грн. дивідендів за 2007 рік та 2010 рік, 1296,58 грн. процентів річних та 7370,07 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань з виплати на її користь як акціонера Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" дивідендів за 2007 рік та 2010 рік у вказаній сумі, а також невчасну виплату дивідендів за 2011-2014 роки, в зв`язку з чим позивачем нараховані проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/3290/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч. 3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 08.04.2020 року.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням внесених змін згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" та змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 291 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", установлено з 12 березня 2020 року до 11 травня 2020 року на усій території України карантин.

Окрім того, відповідно до заяви Голови Ради суддів України щодо карантинних заходів, яка була розміщена 11.03.2020 року на офіційному веб-сайті Ради суддів України, розміщено звернення до громадян щодо утримання від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачаються обов`язкової присутності учасників сторін та щодо утримання від відвідин суду, якщо у громадян є ознаки будь-якого вірусного захворювання, та у зв`язку з необхідністю надання позивачу часу для ознайомлення із запереченнями відповідача щодо висновку експертів.

Листом від 16.03.2020 року № 9рс-186/20 Радою суддів України з метою убезпечення населення України від поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб, рекомендовано встановити особливий режим роботи судів України на період з 16.03.2020 по 03.04.2020 року, зокрема, щодо можливості відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

В зв`язку з викладеним, з метою мінімізації ризиків розповсюдження хвороби судове засідання, призначене на 08.04.2020 року, не відбулося.

В подальшому відповідно до постанов Кабінету Міністрів України № 239, 291, 392 про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та постанови Кабінету Міністрів України № 500 від 17.06.2020 року про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 року карантин на території України було продовжено до 31.07.2020 року. Разом з тим, починаючи з 11.05.2020 року, режим карантину послаблено, а саме: з 11.05.2020 року відновлено діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів, з 22.05.2020 року відновлено роботу громадського транспорту, а з 25.05.2020 року - роботу метрополітенів.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України № 435 від 03.06.2020 року внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392 та запроваджено наступний етап послаблення карантинних заходів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 року підготовче засідання призначено на 22.07.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2020 року відкладено підготовче засідання на 02.09.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 року, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/3290/20 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 07.10.2020 року.

В підготовчі судові засідання 22.07.2020 року та 02.09.2020 року з`явився уповноважений представник відповідача, позивач особисто та/або його уповноважений представник в судові засідання не з`явився.

Доказів отримання позивачем ухвали суду від 23.06.2020 поштовим відділенням зв`язку на час розгляду справи 22.07.2020 року до суду не повернуто.

Судом здійснено запит з офіційного сайту ПАТ "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 7588, в якому зазначено, що станом на 30.06.2020 поштове відправлення не вручено під час доставки з інших причин.

Про поважні причини неявки позивача та/або його уповноваженого представника в судове засідання 22.07.2020 року суд не повідомлено.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 02.09.2020 року позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 544.

Судом доведено до відома, що до початку судового засідання 22.07.2020 року від відповідача 26.03.2020 року надійшло клопотання б/н на виконання вимог ухвали суду від 11.03.2020 року; 30.03.2020 року від відповідача надійшли додаткові документи на виконання вимог ухвали суду від 11.03.2020 року; 06.04.2020 року від відповідача надійшли заяви № 01/01/05/405 від 30.03.2020, № 01/01/07/408 від 30.03.2020, № 01/01/07/406 від 30.03.2020, № 01/01/07/407 від 30.03.2020 про застосування строків позовної давності разом з доказами відправки на адресу позивача та відзив на позовну заяву № 01/01/07/409 від 30.03.2020 разом з доказами відправки на адресу позивача; 10.04.2020 року від позивача надійшло клопотання про визнання причини пропуску звернення до суду поважними та поновлення строків звернення до суду, а також відповідь на відзив разом з доказами відправки на адресу відповідача; 29.05.2020 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив № 01/01/07/558 від 18.05.2020 року. Подані клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Розглянувши в судовому засіданні 22.07.2020 року клопотання позивача про витребування доказів, дослідивши подані відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 11.03.2020 року додаткові документи та з`ясувавши відсутність необхідності у витребуванні доказів, судом протокольною ухвалою відмовлено в задоволенні зазначеного клопотання позивача.

Також до початку судового засідання 02.09.2020 року від позивача 13.08.2020 року надійшло клопотання про розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами і за відсутності позивача; 01.09.2020 року від відповідача надійшла інформація № 01/01/07/855 від 01.09.2020 року щодо судової практики в аналогічних спорах та долучено копію рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2020 року у справі № 910/17995/19, копію Постанови Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2020 року у справі № 910/15245/19; копію Постанови Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2018 року у справі № 910/19997/17 та копію Постанови Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2018 року у справі № 910/4020/17. Подані клопотання долучено судом до матеріалів справи.

В судове засідання по розгляду справи 07.10.2020 року з`явився уповноважений представник відповідача, позивач особисто та/або його уповноважений представник не з`явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 07.10.2020 року позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 748.

Судом доведено до відома, що до початку судового засідання 07.10.2020 року від позивача 06.10.2020 року надійшла заява б/н від 29.09.2020 року про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час розгляду справи та станом на 09.09.2020 року до суду не надходило.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.10.2020 року проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 07.10.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України до підвідомчості господарським судам України віднесено справи з корпоративних спорів, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами; під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

За визначенням ст. 24 Закону України "Про господарські товариства" акціонерним визнається товариство, яке має статутний фонд, поділений на визначену кількість акцій рівної номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов`язаннями тільки майном товариства.

За правилами частини 4 статті 87 ЦК України юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації. Згідно частини 3 статті 83 ГК України господарське товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації.

Акціонерне товариство, товариство з обмеженою і товариство з додатковою відповідальністю створюються і діють на підставі статуту, повне і командитне товариство - засновницького договору (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про господарські товариства»).

Статут акціонерного товариства, крім відомостей, вказаних у статті 4 цього Закону, повинен містити відомості про види акцій, що випускаються, їх номінальну вартість, співвідношення акцій різних видів, кількість акцій, що купуються засновниками, наслідки невиконання зобов`язань по викупу акцій, строк та порядок виплати частки прибутку (дивідендів) один раз на рік за підсумками календарного року (ст.37 Закону України "Про господарські товариства").

Як встановлено судом за матеріалами справи, зокрема, згідно з п.п. 1.1, 1.3 Статуту Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в чинній редакції, затвердженій рішенням загальних зборів акціонерів від 19.09.2019 року (протокол № 29 від 19.09.2019 року), який розміщений у вільному доступі на сайті відповідача (далі - Статут), Відкрите акціонерне товариство "Укрнафта" засноване відповідно до наказу Державного комітету України по нафті і газу від 23.02.1994 року № 57 шляхом перетворення Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Укрнафта" у Відкрите акціонерне товариство відповідно до Указу Президента України "Про корпоратизацію підприємств" від 15.06.1993 року №210/93.

В подальшому відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 22.03.2011 року змінено тип і назву товариства з Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" на Публічне акціонерне товариство "Укрнафта".

Акціонерами товариства визнаються фізичні і юридичні особи, а також держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, або територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, які є власниками акцій товариства (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про акціонерні товариства").

Відносини між товариством і його учасниками (акціонерами) щодо виконання ними своїх обов`язків врегульовані насамперед Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законами України "Про господарські товариства" (втратив чинність у частині, що стосується товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю на підставі Закону № 2275-VIII від 06.02.2018 року «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»), "Про акціонерні товариства" і внутрішніми (корпоративними) локальними нормами статутів конкретних товариств. Таке врегулювання створює в цих відносинах правовий порядок, який вимагає від їх суб`єктів певної правової поведінки.

Статтею 100 Цивільного кодексу України встановлено, що право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» акція - іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств. Акція є неподільною. Порядок реалізації прав співвласників акції (акцій) визначається Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Згідно з ч. 7 ст. 6 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» прості акції надають їх власникам право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів, на участь в управлінні акціонерним товариством, на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації та інші права, передбачені законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств. Прості акції надають їх власникам однакові права. Пунктом 2 частини 1 статті 25 Закону України "Про акціонерні товариства" визначено, що кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на отримання дивідендів.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства" дивіденд - це частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу.

У відповідності до п. 3.1 Статуту акціонерами товариства є юридичні та фізичні особи, що набули право власності на акції, відповідно до положень цього статуту та вимог чинного законодавства України.

Згідно п. 3.3 Статуту кожною простою акцією товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи право на отримання дивідендів.

Так, як визначено п.6.1 Статуту, акція товариства посвідчує корпоративні права акціонера щодо цього товариства.

За змістом п. 6.16 Статуту документальним підтвердженням наявності на певний момент часу прав на цінні папери та прав за цінними паперами власника цінних паперів є виписка з рахунку в цінних паперах, яка видається депозитарною установою на вимогу власника цінних паперів або і інших випадках, установлених законодавством та договором про обслуговування рахунка в цінних паперах. Виписка з рахунка в цінних паперах не є цінним папером, а її передача від однієї особи до іншої не є вчиненням правочину щодо цінних паперів і не тягне за собою переходу прав на цінні папери та прав за цінними паперами.

Облік прав власності на акції товариства здійснюється відповідно до законодавства про депозитарну систему України (п.6.17 Статуту).

Частиною першою статі 8 Закону України «Про депозитарну систему України» передбачено, що підтвердженням прав на цінні папери та прав за цінними паперами, що існують в бездокументарній формі, а також обмежень прав на цінні папери у певний момент часу є обліковий запис на рахунку в цінних паперах депонента в депозитарній установі.

Документальним підтвердженням наявності на певний момент часу прав на цінні папери та прав за цінними паперами депонента (у разі зарахування цінних паперів на депозит нотаріуса - відповідного кредитора) є виписка з рахунка в цінних паперах депонента, яка видається депозитарною установою на вимогу депонента або в інших випадках, установлених законодавством та договором про обслуговування рахунка в цінних паперах.

Зокрема, як встановлено судом за матеріалами справи, гр. ОСОБА_1 є власницею 63 штук простих іменних акцій Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» номінальною вартістю 0,25 грн. (код випуску цінного папера UA ), що підтверджується сертифікатом серії А №7383 від 04.12.2002 року та випискою ПАТ "Фінансова компанія "Укрнафтогаз" про стан рахунку у цінних паперах № 258361 від 12.05.2011 року.

Згідно статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом:1) брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом;2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди);3) вийти у встановленому порядку з товариства;4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом;5) одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом.

Статтею 10 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, яка діяла станом на 2010 рік) передбачено, що учасники товариства мають право, в тому числі, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів.

У відповідності до ст. 41 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, яка діяла станом на 2010 рік) вищим органом акціонерного товариства є загальні збори товариства. У загальних зборах мають право брати участь усі акціонери, незалежно від кількості та виду акцій, власниками яких вони є. Брати участь у загальних зборах з правом дорадчого голосу можуть і члени виконавчих органів, які не є акціонерами. До компетенції загальних зборів належить, в тому числі, затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів), визначення порядку покриття збитків.

Отже, у разі прийняття загальними зборами товариства рішення про виплату дивідендів у такого товариства виникає обов`язок сплатити учаснику товариства відповідну суму коштів у строк, визначений статутом чи загальними зборами.

Рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що згідно з принципами, які закріплені у його практиці (див., між іншим, "Пудас проти Швеції", рішення від 27.10.1987), спір щодо "права", про яке можна стверджувати - принаймні на підставах, котрі можна довести, - що воно визнається в національному праві, а також є реальним і важливим. Спір може стосуватись як фактичного існування права, так і обсягів та способу його реалізації. Зрештою, результат провадження повинен безпосередньо впливати на можливість реалізації права, про яке йдеться у справі. Крім того, чи буде право розглядатись як право цивільного характеру в світлі відповідних положень Конвенції має визначатися не тільки за юридичною галузевою кваліфікацією, а й за його матеріально-правовим змістом та наслідками реалізації цього права у межах національної правової системи (див. "Кьоніг проти Німеччини", рішення від 28.06.1978).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конценції про захист прав людини і основоположних свобод", це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, сплата учаснику дивідендів, щодо виплати яких було прийнято рішення загальними зборами відповідача, надає такому учаснику, на користь якого таке рішення прийняте, "законне очікування", що йому будуть такі дивіденди виплачені. Невиплата товариством таких дивідендів учаснику прирівнюється до порушення права останнього на мирне володіння майном (рішення ЄСПЛ у справах "Брумареску проти Румунії" (п.74), "Пономарьов проти України" (п.43), "Агрокомплекс проти України" (п.166).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.01.2018 року у справі № 910/11316/17, від 28.11.2019 року у справі №910/4040/19 та від 05.03.2020 року у справі № 910/5725/19.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що гр. ОСОБА_1 як власник 63 штук простих іменних акцій Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" має право законного очікування, що їй будуть виплачені дивіденди.

Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, 20.12.2005 року Загальними зборами акціонерів Відкритого акціонерного товариства «Укрнафта», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрнафта», рішення яких оформлено протоколом № 14, затверджено нову редакцію Статуту товариства.

Зокрема, відповідно до п. 8.5 Статуту (в редакції, затвердженій 20.12.2005 року) дивіденди сплачуються за рахунок прибутку товариства отриманого за підсумками фінансового року. Розмір нарахованої за рік суми дивідендів за поданням Правління затверджується Загальними зборами акціонерів. Виплати здійснюються один раз на рік за підсумками календарного року згідно з рішенням Загальних зборів акціонерів та відповідно до Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів, яке затверджується Загальними зборами акціонерів.

Згідно з п. 8.6 Статуту право на отримання дивідендів мають особи, які є акціонерами на дату початку строку виплати дивідендів. Дивіденди нараховуються тільки на повністю оплачені акції.

У відповідності до п. 3.1. Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів у Відкритому акціонерному товариству «Укрнафта» (далі - Положення), відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів Правління товариства оголошує через засоби масової інформації розмір дивідендів, дату початку та закінчення виплати дивідендів, спосіб й порядок виплати дивідендів.

Пунктом 3.2 Положення передбачено, що виплату дивідендів за дорученням товариства проводить товариство або уповноважений Реєстратор товариства за дорученням товариства.

Відповідно до п. п. 3.3-3.5 Положення виплата дивідендів акціонерам товариства проводиться в строк, встановлений рішенням загальних зборів товариства та статутом товариства. Термін сплати дивідендів не може бути більшим 6 (шести) місяців з дати початку їх виплати, визначеної загальними зборами акціонерів. Виплата дивідендів здійснюється в національній валюті України.

Дивіденди сплачуються акціонеру одноразово та в повному обсязі за відрахуванням податків, які утримуються за рахунок дивідендів згідно з законодавством України. Виплата дивідендів акціонерам проводиться тільки після нарахування та сплати товариством всіх податків, визначених законодавством України для таких виплат (п. 3.6., 3.7. Положення).

Так, у відповідності до п. 3.1. Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів у ВАТ «Укрнафта», правонаступником якого є ПАТ «Укрнафта», відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів Правління товариства оголошує через засоби масової інформації розмір дивідендів, дату початку та закінчення виплати дивідендів, спосіб й порядок виплати дивідендів.

Судом встановлено за матеріалами справи, що загальними зборами акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта", які відбулися 26.01.2010 року та оформлені протоколом №18, прийняті рішення, до порядку денного якого внесені, зокрема, питання розподілу прибутку товариства за 2006-2008 роки, затвердження строку та порядку виплати дивідендів.

Зокрема, загальними зборами акціонерів прийняті рішення:

7.2. Сто відсотків отриманого за підсумками фінансово-господарської діяльності у 2007 році чистого прибутку, що складає 1 237 946 000,00 грн. розподілити наступним чином: 1 237 494598,20 грн. спрямувати на виплату дивідендів, 451 401,80 грн. спрямувати на розвиток товариства.

Розмір дивідендів, що припадає на 1 акцію, становить 22,82 грн. Виплату дивідендів за 2007 рік акціонерам розпочати 29.01.2010 року та закінчити 01.08.2011 року.

Зобов`язати правління Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" перерахувати частину дивідендів, належних Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" за підсумками фінансово-господарської діяльності за 2007 рік, в сумі 81 201 073,44 грн., на рахунок Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у строк до 05.02.2010 з одночасною сплатою авансового внеску з податку на прибуток, нарахованого згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств" у розмірі 25% від зазначеної суми (що складає 20 300 268,36 грн.). Решта дивідендів за підсумками фінансово-господарської діяльності товариства за 2007 рік, що належить Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України", виплачується у визначеному порядку та строки на рахунок Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

7.4. Дивіденди за 2006-2008 роки виплачуються у національній валюті України.

Дивіденди виплачуються товариством (центральна бухгалтерія) із залученням реєстратора ВАТ "Фінансова компанія "Укрнафтогаз".

Протягом зазначеного періоду дивіденди сплачуються на користь акціонерів - юридичних осіб на банківський рахунок, а на користь акціонерів - фізичних осіб - поштовим переказом або на банківський рахунок. Витрати на переказ/перерахування дивідендів здійснюється за рахунок акціонера.

Товариство сплачує дивіденди протягом зазначених періодів за наявності достовірної інформації, необхідної для своєчасної виплати дивідендів.

Таким чином, за 2007 рік дивіденди позивача складають - 1437,66 грн., з розрахунку 22,82 грн./акція.

Відповідно до норм Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", який втратив чинність з 01.01.2011 року, податковим агентом платника податку при нарахуванні (виплаті) на його користь дивідендів є, як правило, емітент корпоративних прав або за його дорученням - інша особа, яка здійснює таке нарахування (виплату). Податковим агентом при виплаті дивідендів є будь-який резидент, який нараховує дивіденди, включаючи того, що сплачує податок на прибуток підприємств у спосіб, відмінний від загального (є суб`єктом спрощених систем оподаткування), або є звільненим від сплати такого податку з будь-яких підстав. Дивіденди, які нараховані платнику податку емітентом корпоративних прав - резидентом, що є фізичною або юридичною особою, підлягають оподаткуванню за ставкою 15%.

Підпунктом 167.5.2 п.167.5 ст.167 Податкового кодексу України встановлено ставку податку у розмірі 5% для доходів у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств (крім доходів у вигляді дивідендів по акціях, інвестиційних сертифікатах, які виплачуються інститутами спільного інвестування).

Відповідно до п.п. 170.5.1 п. 170.5 ст.170 Податкового кодексу України податковим агентом платника податку під час нарахування на його користь дивідендів, крім випадків, зазначених у п.п.165.1.18 п.165.1 ст.165 цього Кодексу, є емітент корпоративних прав або за його дорученням інша особа, яка здійснює таке нарахування.

Згідно п. 168.1.5 Податкового кодексу України якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Наразі, у відповідності до приписів чинного законодавства відповідачем було утримано з нарахованого позивачу доходу у вигляді дивідендів за 2007 рік в сумі 1437,66 грн. та сплачено до бюджету в повному обсязі податок з доходів фізичних осіб за ставкою 5%, який склав 71,88 грн.

Таким чином, виплаті позивачу підлягали дивіденди за 2007 рік у розмірі 1365,78 грн. (1437,66 грн.-71,88 грн.).

З матеріалів справи вбачається, що повідомлення про порядок, строки та умови виплати дивідендів акціонерам відповідача за 2007 рік було опубліковано 12.02.2010 року в друкованому виданні «Дивіденди столиця» №12 (385) та 13.02.2010 року в газеті «Урядовий кур`єр» №28 (4179).

Також судом встановлено за матеріалами справи, що 25.02.2011 року Загальними зборами акціонерів відповідача прийняті рішення, які оформлені протоколом №20 від 25.02.2011 року, зокрема, про виплату дивідендів акціонерам відповідача за 2010 рік.

Так, загальними зборами прийняті рішення:

Затвердити прибуток у розмірі 2 646 287 000,00 грн. за 2010 рік.

6.2. Прибуток ВАТ "Укрнафта" в сумі 793 905 386,40 грн., що складає 30,00073 % від суми чистого прибутку, отриманого товариством за 2010 рік, спрямувати на виплату дивідендів. Розмір дивідендів, що припадає на одну акцію, становить 14,64 грн.

6.3. Виплату дивідендів за 2010 рік здійснити в грошовій формі у строк з 01.03.2011 року по 31.12.2011 року відповідно до закону.

Згідно п. 6.4 затверджено наступний порядок виплати акціонерам дивідендів за підсумками 2010 року: дивіденди виплачуються пропорційно до загальної кількості належних акціонеру акцій на дату початку виплати дивідендів, тобто на 01.03.2011 року. Виплату дивідендів здійснити товариству (центральній бухгалтерії) із залученням реєстратора ВАТ «Фінансова компанія "Укрнафтогаз"» акціонерам - юридичним особам шляхом перерахування на банківський рахунок, акціонерам - фізичним особам - готівкою, поштовим переказом або на банківський рахунок.

Витрати по оплаті переказу дивідендів несе акціонер. Виплату дивідендів акціонерам - юридичним та фізичним особам на банківський рахунок проводити після надходження від акціонерів листів, оформлених згідно вимог чинного законодавства України, з зазначенням (уточненням) усіх необхідних банківських реквізитів, на які необхідно здійснити перерахування належних їм дивідендів. Відповідальність за своєчасність, достовірність та повноту наданих банківських реквізитів покладаються на акціонера.

Таким чином, за 2010 рік дивіденди позивача складають - 922,32 грн., з розрахунку 14,64 грн./акція.

Крім того, у відповідності до приписів чинного законодавства відповідачем було утримано з нарахованого позивачу доходу у вигляді дивідендів за 2010 рік в сумі 922,32 грн. та сплачено до бюджету в повному обсязі податок з доходів фізичних осіб за ставкою 5%, який склав 46,12 грн.

Отже, виплаті позивачу підлягали дивіденди за 2010 рік у розмірі 876,20 грн. (922,32 грн.-46,12 грн.).

З матеріалів справи вбачається, що повідомлення про порядок, строки та умови виплати дивідендів за 2010 рік було розміщено в ЕСКРІН на інтернет-ресурсі http://smida.gov.ua. Крім того, у друкованому виданні «Бюлетень. Цінні папери України» від 30.04.2012 опубліковано річну інформацію емітента, в тому числі щодо виплати дивідендів за 2010 рік.

Також як свідчать матеріали справи, 22.03.2011 року Загальними зборами акціонерів Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», затверджено нову редакцію Статуту товариства.

Згідно п. 6.20 Статуту дивіденди виплачуються за підсумками календарного року виключно грошовими коштами. Дивіденди виплачуються на акції, звіт про результати розміщення яких зареєстровано у встановленому законодавством порядку. Рішення про виплату дивідендів приймається Загальними зборами, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 6.21 Статуту дивіденди сплачуються акціонерам за рахунок чистого прибутку товариства пропорційно до загальної кількості належних їм акцій. Виплата дивідендів здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку в розмірі, встановленому рішенням Загальних зборів. Виплата дивідендів акціонерам юридичним особам здійснюється шляхом перерахування коштів на їх банківські рахунки, а акціонерам фізичним особам - готівкою, поштовим переказом, банківським переказом. Спосіб виплати дивідендів визначається органом, що прийняв рішення про виплату дивідендів.

Пунктом 6.22 Статуту передбачено, що для кожної виплати дивідендів Наглядова рада товариства встановлює дату складання переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, порядок та строк їх виплати. Дата складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, не може передувати даті прийняття рішення про виплату дивідендів.

Товариство повідомляє осіб, які мають право на отримання дивідендів, про дату, розмір, порядок та строк їх виплати. Повідомлення осіб, які мають право на отримання дивідендів розміщується товариством в офіційному друкованому органі та на власній веб-сторінці в мережі Інтернет. Протягом 10 днів з дня прийняття рішення Загальними зборами про виплату дивідендів за простими акціями, товариство повідомляє про дату, розмір, порядок та строк виплати дивідендів за простими акціями фонду біржу (біржі), у біржовому реєстрі якої (яких) перебуває товариство (п. 6.23 Статуту).

У відповідності до п. 8.2. Статуту товариства чистий прибуток, одержаний після здійснення розрахунків, зазначених в п. 8.1. Статуту, залишається у повному розпорядженні товариства, яке відповідно до Статуту на власний розсуд та у своїх інтересах і інтересах акціонерів визнає напрями його використання, як-то: розширення виробництва, виплата дивідендів (частки прибутку) та інше.

Судом встановлено за матеріалами справи, що 10.10.2014 року на позачергових загальних зборах акціонерів відповідача, прийняті рішення, які оформлені протоколом №22 від 10.10.2014 року, зокрема:

1) затвердити наступний порядок розподілу прибутку товариства за 2011 рік у сумі 2 181 892 000,00 грн. (сума чистого прибутку відповідно до звіту про фінансові результати товариства за 2011 рік, складеного за П(с)БО):

- 2 181 612 957,30 грн., що складає 99,9% чистого прибутку, направити на виплату дивідендів акціонерам. Розмір дивідендів, що припадає на одну акцію, становить 40,23 грн.;

- решту чистого прибутку направити на розвиток товариства.

Встановити дату складання переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів, 20.10.2014 року. Виплату дивідендів здійснити у строк з 20.10.2014 року по 10.04.2015 року. Виплату дивідендів акціонеру товариства - НАК «Нафтогаз України» здійснити шляхом перерахування відповідної суми дивідендів до Державного бюджету України. Перерахування дивідендів іншим акціонерам здійснити відповідно до ч. 5 ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства».

2) затвердити наступний порядок розподілу прибутку товариства за 2012 рік у сумі 428 110 724,00 грн. (сума чистого прибутку відповідно до звіту про фінансові результати товариства за 2012 рік, складеного за МСФЗ):

- 1 427 836 668,30 грн., що складає 99,98% чистого прибутку, направити на виплату дивідендів акціонерів. Розмір дивідендів, припадає на одну акцію, становить 26,33 грн.;

- решту чистого прибутку направити на розвиток товариства.

Встановити дату складання переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів - 20.10.2014 року. Виплату дивідендів здійснити у строк з 20.10.2014 року по 10.04.2015 року. Виплату дивідендів акціонеру товариства - НАК «Нафтогаз України» здійснити шляхом перерахування відповідної суми дивідендів до Державного бюджету України. Перерахування дивідендів іншим акціонерам здійснити відповідно до ч. 5 ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства».

3) затвердити наступний порядок розподілу прибутку товариства за 2013 рік у сумі 189 886 355,00 грн. (сума чистого прибутку відповідно до звіту про фінансові результати товариства за 2012 рік, складеного за МСФЗ):

- 189 799 785,00 грн., що складає 99,95% чистого прибутку, направити на виплату дивідендів акціонерів. Розмір дивідендів, припадає на одну акцію, становить 3,50 грн.;

- решту чистого прибутку направити на розвиток товариства.

Встановити дату складання переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів - 20.10.2014 року. Виплату дивідендів здійснити у строк з 20.10.2014 року по 10.04.2015 року. Виплату дивідендів акціонеру товариства - НАК «Нафтогаз України» здійснити шляхом перерахування відповідної суми дивідендів до Державного бюджету України. Перерахування дивідендів іншим акціонерам здійснити відповідно до ч. 5 ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства».

Таким чином, за 2011, 2012, 2013 роки позивачу підлягали виплаті дивіденди в сумі 2369,75 грн. з розрахунку 40,23 грн./акція, 1658,79 грн. з розрахунку 26,22 грн./акція та 220,50 грн. з розрахунку 3,50 грн./акція відповідно.

У відповідності до приписів чинного податкового законодавства відповідачем було утримано з нарахованого позивачеві доходу та сплачено до бюджету в повному обсязі податок на доходи фізичних осіб за ставкою 5%, а саме: за 2011 рік в сумі 126,72 грн., за 2012 рік - 82,94 грн., за 2013 рік - 11,03 грн.

Згідно з п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені п.162.1 ст.162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст.163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст.168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Емітентом цінних паперів - ПАТ "Укрнафта" на виконання чинних положень податкового законодавства було утримано з нарахованого позивачеві доходу та сплачено до бюджету військовий збір за ставкою 1,5%, а саме: за 2011 рік - 38,02 грн., за 2012 рік - 24,88 грн., за 2013 рік - 3,31 грн.

Заперечень щодо розміру та здійснення такого утримання з нарахованої суми дивідендів від позивача до суду не надходило.

Отже, з урахуванням фактичних обставин справи виплаті позивачу підлягали дивіденди в сумі 2369,75 грн. за 2011 рік, 1550,97 грн. за 2012 рік та 206,17 грн. за 2013 рік.

В свою чергу повідомлення про порядок та строки виплати дивідендів за акціями ПАТ «Укрнафта» за 2011, 2012, 2013 роки опубліковано 20.10.2014 року в друкованому виданні «Відомості Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку» №199. Крім того, на офіційному сайті ПАТ «Укрнафта» за посиланням htpp://ukrnafta.com/protokoli-zagalnix-zboriv-akczioneriv розміщено протокол Загальних зборів акціонерів від 10.10.2014 року, а також на цьому ж сайті було розміщено повідомлення про порядок та строки виплати дивідендів за акціями ПАТ «Укрнафта».

Також як свідчать матеріали справи, рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "Укрнафта", оформленим протоколом № 23 від 22.07.2015 року, вирішено, зокрема, затвердити наступний порядок розподілу прибутку за 2014 рік:

1) направити на виплату дивідендів акціонерам 100% або максимально наближений до 100 відсотків, але не менший ніж 99,9% розмір чистого прибутку товариства за 2014 рік за даними річної фінансової звітності, підтвердженої аудиторським висновком. Розмір дивідендів, що припадає на одну акцію, становить 23,32 грн., а решту чистого прибутку направити на розвиток товариства.

Встановлено дату складання переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів - у строк до 03.08.2015 року.

Виплату дивідендів здійснити у строк з 03 серпня 2015 року по 03 жовтня 2015 року.

Перерахування дивідендів іншим акціонерам здійснити відповідно до частини 5 статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства".

Відтак, за 2014 рік позивачу підлягали виплаті дивіденди в сумі 1469,16 грн.

Відповідно до приписів чинного законодавства емітентом було утримано з нарахованого позивачеві доходу та сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за ставкою 5%, що становить 73,46 грн., та військовий збір за ставкою 1,5% - 22,04 грн.

Таким чином, позивачеві підлягали виплаті дивіденди за 2014 рік в сумі 1373,66 грн., з розрахунку 23,32 грн./акція.

Інформація про дату, розмір, порядок та строк виплати дивідендів акціонерам ПАТ "Укрнафта" за 2014 рік було розміщено в Бюлетні "Відомості Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку" № 142 від 30.07.2015 року, а також на офіційному сайті відповідача htpp://ukrnafta.com.

Таким чином, виходячи зі змісту вищенаведених рішень загальних зборів ПАТ "Укрнафта", які містяться в протоколах №№ 18, 20, 22, 23, останнє прийняло на себе зобов`язання здійснити виплату позивачу як одному з акціонерів товариства дивідендів за результатами фінансово - господарської діяльності товариства у 2007, 2010-2014 роках у визначених загальними зборами порядку та строки, тобто до 01.08.2011 року, до 31.12.2011 року, до 10.04.2015 року та до 03.10.2015 року відповідно.

В силу ст. ст.525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Натомість, як встановлено судом за матеріалами справи та зазначається позивачем в позовній заяві, у визначені прийнятими рішеннями загальних зборів акціонерів строки та порядку ПАТ "Укрнафта" не було здійснено виплату дивідендів в сумі 1365,78 грн. за 2007 рік, в сумі 4126,89 грн. за 2011-2013 роки та в сумі 1373,66 грн. за 2014 рік, в зв`язку з чим позивач звернулася до відповідача із запитом від 12.05.2016 року щодо надання інформації про нараховані дивіденди за 2011 - 2014 роки. Факт отримання вказаного запиту відповідачем 17.05.2016 року підтверджується відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції ПАТ «Укрнафта» № Д-73ак на запиті.

Окрім цього гр. ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявами від 22.08.2019 року та 23.08.2019 року про здійснення виплати дивідендів за 2006-2008 роки, 2010-2014 роки, копії яких наявні в матеріалах справи, за результатами розгляду яких емітент - ПАТ "Укрнафта" листом № 01/01/08/03-02/2/360 від 02.10.2019 року повідомив, що товариство не здійснює виплату дивідендів за попередні періоди (2007, 2010 роки), строк виплати яких минув.

Проте, на виконання своїх зобов`язань та рішень загальних зборів ПАТ "Укрнафта" було здійснено виплату позивачеві дивідендів за 2011-2014 роки в загальній сумі 5500,55 грн., в тому числі: за 2011 рік - 2369,75 грн., за 2012 рік - 1550,97 грн., за 2012 рік - 206,17 грн., за 2014 рік - 1373,66 грн., що підтверджується чеком про службову видачу ПАТ "Укрпошта" 26.10.2019 року переказу на суму 5500,55 грн., копія якого наявна в матеріалах справи.

Факт здійснення виплати дивідендів за 2011-2014 роки, дата та їх розмір сторонами не заперечувався.

При цьому, як стверджує позивач в позовній заяві та підтверджується матеріалами справи, відповідач своїх зобов`язань щодо виплати позивачу дивідендів за 2007 та 2010 роки у строки та порядку, визначені приписами чинного законодавства та рішеннями загальних зборів акціонерів відповідача, оформлених протоколами № 18 від 26.10.2010 року та № 20 від 25.02.2011 року, належним чином не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в загальному розмірі 2241,98 грн., яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Доказів визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта», оформлених протоколами № 18 від 26.01.2010 року та № 20 від 25.02.2011 року, або їх окремих положень суду не надано.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості з виплати дивідендів за 2007 рік та 2010 рік на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості відповідача на підставі наданих позивачем доказів.

Так, судом не приймаються до уваги посилання відповідача у відзиві на те, що право на отримання частки дивідендів має бути реалізоване акціонером шляхом направлення емітенту відповідного звернення у визначені рішеннями загальних зборів акціонерів строки з повідомленням необхідних для виплати дивідендів реквізитів та підтвердженням права власності на цінні папери відповідача, а зобов`язання емітента виникає під час реалізації акціонером наданого права, а не при прийнятті загальними зборами акціонерів відповідача як уповноваженим органом управління емітента рішення про порядок розподілу прибутку та виплату дивідендів за 2007 та 2010 роки, а при цьому вказане право не було реалізоване позивачем у визначений загальними зборами строк, оскільки за висновками суду отримання дивідендів є правом учасника, а чинним законодавством України та/або Статутом відповідача не передбачено обов`язку акціонера звертатися з вимогою про виплату дивідендів до акціонерного товариства і не встановлено термінів такого звернення.

При цьому суд звертає увагу на приписи пункту 35 Постанови пленуму Верховного суду України від 24.10.2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», згідно якого господарські суди вправі приймати рішення щодо виплати акціонеру (учаснику) частки прибутку (дивідендів) лише у разі невиплати господарським товариством дивідендів на підставі рішення загальних зборів або їх виплати в меншому розмірі, ніж передбачено відповідним рішенням.

Як зазначено в п. 3.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 25.02.16 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» (далі - Постанова № 4) суд має право прийняти рішення про стягнення дивідендів лише за наявності рішення загальних зборів юридичної особи про спрямування прибутку на виплату дивідендів, на підставі якого визначаються розмір належних позивачу - учаснику товариства (акціонеру, члену) дивідендів, строки та порядок їх виплати.

Отже, беручи до уваги, що право на отримання частки прибутку (дивідендів) акціонером передбачено статтею 116 Цивільного кодексу України, Законом України «Про господарські товариства» і з цього питання були прийняті рішення загальними зборами відповідача, однак останній виплату дивідендів не здійснив, тим самим відповідач порушив свої зобов`язання і права гр. ОСОБА_1 , яка є акціонером ПАТ «Укрнафта», з кількістю акцій 63 штуки, на реалізацію змісту права власності.

Враховуючи вищенаведене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань з виплати дивідендів за 2007 рік та 2010 рік у встановлений термін, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення даної заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача боргу в сумі 2241,98 грн. дивідендів на підставі рішень загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта», оформлених протоколами № 18 від 26.01.2010 року та № 20 від 25.02.2011 року, є правомірною.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст.524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.11 вказаного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і з рішення загальних зборів акціонерного товариства про виплату дивідендів.

Тобто невиплата дивідендів у строки, визначені законом або установчими документами юридичної особи, є порушенням грошового зобов`язання, у зв`язку з чим настають правові наслідки, передбачені ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

Окрім цього, як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо виплати дивідендів за 2007, 2010-2014 роки у строки, визначені загальними зборами акціонерів відповідача, позивачем, враховуючи визначені рішеннями загальних зборів емітента кінцеві дати виплати дивідендів за 2007, 2010-2014 роки, а також фактичну дату виплати відповідачем дивідендів за 2011 -2014 роки, нараховано на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України та пред`явлено до стягнення 1296,58 грн. процентів річних за період з 02.08.2011 року по 26.10.2019 року та 7370,07 грн. втрат від інфляції за період серпень 2011 року - жовтень 2019 року, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було подано заяви про застосування позовної давності як до основних вимог про стягнення дивідендів за 2007 та 2010 роки, так і до вимог про стягнення процентів річних та втрат від інфляції, нарахованих згідно ст. 625 ЦК України у зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання зі своєчасної виплати дивідендів позивачу за 2007, 2010-2014 роки, оскільки позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами після спливу строку позовної давності та без належного обґрунтування поважності причин такого пропуску, що, в свою чергу, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.(п. 5).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В абзаці першому та п`ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому, як зазначено в п. 2.2. Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В свою чергу, судом за матеріалами справи встановлено факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі своєчасної виплати позивачеві нарахованих дивідендів за 2007, 2010-2014 роки.

Наразі судом встановлено, що строки позовної давності за вимогою позивача про стягнення з відповідача дивідендів за 2007 рік спливли 02.08.2014 року, за вимогою про стягнення з відповідача дивідендів за 2010 рік - 01.01.2015 року, за 2011-2013 роки спливли 10.04.2018 року, а за вимогою про сплату дивідендів за 2014 рік - 05.10.2018 року.

Натомість, як встановлено судом за матеріалами справи, до суду із вказаними позовними вимогами позивач звернувся 02.03.2020 року (згідно відбитку поштового штемпеля на конверті), тобто із пропуском строку позовної давності.

При цьому факт звернення до суду з пропуском строку позовної давності визнається позивачем в поданому клопотанні визнання причин пропуску звернення до суду поважними та поновлення строків звернення до суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як свідчать матеріали справи, гр. ОСОБА_1 , посилаючись на те, що їй не було відомо про прийняття рішень про виплату дивідендів за вказані роки, у позовній заяві та у клопотанні про поновлення строків на подання позову до суду, вказувала на поважність причин пропущення нею позовної давності, зазначаючи при цьому, що отримала інформацію про виплату дивідендів за спірний період тільки в серпні 2019 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 706/1272/14-ц викладено правовий висновок про те, що питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Суд звертає увагу, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини" зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

При вирішенні питання про захист порушеного права, у разі пропущення позовної давності суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує дане питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вирішуючи питання щодо поважності причин пропущення позовної давності судом встановлено, що в матеріалах справи наявні докази письмового повідомлення гр. ОСОБА_1 як акціонера ПАТ "Укрнафта" про прийняті загальними зборами ПАТ "Укрнафта" рішення, в тому числі щодо порядку, розміру та строків виплати дивідендів.

З метою виконання приписів ст. 35 Закону України "Про акціонерні товариства" відповідачем було укладено з Відкритим акціонерним товариством "Фінансова компанія "Укрнафтогаз" додаткові угоди № 2009/12/07-010-Р від 07.12.2009 року та № 33/010-Р/856-Р від 24.12.2010 року на виконання Реєстратором операцій по інформаційному забезпеченню проведення загальних зборів акціонерів до договору № 010-Р від 15.07.2009 року, а також з Приватним акціонерним товариством "Фінансова компанія "Укрнафтогаз" Договору № 4 від 10.06.2015 року про надання послуг по інформаційному та організаційному забезпеченню проведення загальних зборів акціонерів ПАТ "Укрнафта", призначених на 22.07.2015 року.

Зокрема, відповідачем надані списки ВАТ "ФК "Укрнафтогаз" (в подальшому ПАТ "ФК "Укрнафтогаз") на відправлення рекомендованих листів на підтвердження повідомлення акціонерів, в тому числі гр. ОСОБА_1 , про проведення загальних зборів акціонерів.

Також судом встановлено, що матеріали справи містять докази опублікування в офіційному друкованому органі повідомлень про проведення загальних зборів та інших друкованих засобах про результати прийнятих рішень на відповідних зборах, в тому числі щодо порядку, розміру та строків виплати дивідендів - бюлетені "Відомості Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку" та розміщення відповідної інформації на власному веб - сайті товариства - емітента, на підтвердження чого відповідачем надані копії бюлетеня та скріншоти з офіційного веб-сайту Публічного акціонерного товариства "Укрнафта".

В свою чергу суд зазначає, що згідно зі ч. 4 ст. 319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує.

При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно має діяти відповідально, зокрема, проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду (позиція Верховного Суду, викладена у постанові по справі № 234/3341/15-ц від 22.05.2019 року).

Крім того Верховний суд у постанові від 28.11.2018 року у справі № 911/926/17 зазначив, що порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обв`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції до 15.12.2017) та статтею 74 ГПК України (у редакції чинній з 15.12.2017), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень.

Доводи позивача про поважність причини пропуску строку для звернення до суду з даним позовом спростовуються також фактом звернення позивача до відповідача 12.05.2016 року із запитом щодо суми нарахованих дивідендів за 2011 - 2014 роки.

Господарський суд розглянувши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду даної справи, та розглянувши позов по суті, приймаючи до уваги той факт, що позивач звернувся до суду з даним позовом 02.03.2020 року, як свідчить відмітка поштового відділення на конверті, враховуючи, що відповідачем належним чином виконано свій обов`язок та вжито всіх визначених законом та установчими документами заходів щодо доведення інформації про проведення загальних зборів акціонерів, дату, розмір, порядок та строки виплати дивідендів до відома акціонерів, в тому числі позивача, яким, в свою чергу, не було реалізовано як власником корпоративних прав визначені ч. 4 ст. 319 ЦК України обов`язки щодо отримання відповідної інформації про нарахування та виплату дивідендів, суд приходить до висновку про звернення позивача до суду в поза межами встановленого законодавством 3-річного строку позовної давності, відтак заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості з виплати дивідендів за 2007 та 2010 роки підлягає задоволенню, та, відповідно, позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо заяв відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення процентів річних та втрат від інфляції суд зазначає, що згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 127/15672/16-ц, в якій остання погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Отже, враховуючи встановлену судом згідно матеріалів справи дату звернення до суду гр. ОСОБА_1 з даним позовом, а саме 02 березня 2020 року, та визначений позивачем період нарахування згідно ст. 625 ЦК України процентів річних за період з 02.08.2011 року по 26.10.2019 року та втрат від інфляції - серпень 2011 року - жовтень 2019 року, суд зазначає про можливий період нарахування процентів річних та втрат від інфляції - 02.03.2017 року - 25.10.2019 року.

Розмір процентів річних та втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного судом періоду прострочення, становить 639,01 грн. процентів річних та 2106,73 грн. втрат від інфляції, а отже є меншими, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних та втрат від інфляції є обґрунтованими в сумах, визначених судом, а саме в сумі 639,01 грн. процентів річних та 2106,73 грн. втрат від інфляції.

Відповідно до частини 1статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА" (пров. Несторівський 3-5, м. Київ, 04053; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКП НОМЕР_1 ) 639,01 грн. процентів річних та 2106,73 грн. втрат від інфляції.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА" (пров. Несторівський 3-5, м. Київ, 04053; ) 529,08 грн. судового збору в дохід Державного бюджету України.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 18 листопада 2020 року.

Суддя А. М.Селівон