ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 904/3550/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О. А. - головуючий, Стратієнко Л. В., Студенця В. І.,

за участю секретаря судового засідання - Черненка О. В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг

Україна" - не з`явився,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Влада 2009" - не з`явився,

Приватного підприємства "Михаил" - не з`явився,

ОСОБА_1 - не з`явився,

ОСОБА_2 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.06.2020

(головуючий - Білецька Л.М., судді Вечірко І.О., Верхогляд Т.А.)

та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2019

(суддя Петренко І.В.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Влада 2009", 2) Приватного підприємства "Михаил"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

1. У зв`язку з перебуванням судді Губенко Н. М. на лікарняному склад судової колегії суду касаційної інстанції змінився, що підтверджується Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 12.11.2020, який наявний в матеріалах справи.

Короткий зміст позовних вимог

2. 08.08.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Влада 2009" (відповідач-1) та до Приватного підприємства "Михаил" (відповідач-2), в якій просило суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами №CNL-300/3028/2006 від 26.10.2006 та №CNL-300/3049/2006 від 10.11.2006, укладеними з Акціонерним комерційним банком "Райффайзенбанк Україна", у сумі 4 682 000,00 грн, складові частини заборгованості: 1) по кредитному договору №CNL-300/3028/2006 від 26.10.2006 заборгованість по кредиту у розмірі 81 290,69 доларів США, що за курсом НБУ 7.9785 грн складає 648 577,77 грн; заборгованість по відсотках у розмірі 18 709,17 доларів США, що за курсом НБУ 7.9785 грн складає 149 271,11 грн; заборгованість по штрафним санкціям у розмірі 186 999,74 доларів США, що за курсом НБУ 7.9785 грн складає 1 491 977,43 грн; 2) по кредитному договору №CNL-300/3049/2006 заборгованість по кредиту у розмірі 165 853,59 доларів США, що за курсом НБУ від 10.11.2006 7.9785 грн складає 1 323 262,87 грн; заборгованість по відсотках у розмірі 38 636,31 доларів США, що за курсом НБУ 7.9785 грн складає 308 259,80 грн; заборгованість по штрафним санкціям у розмірі 382396,11 доларів США, що за курсом НБУ 7.9785 грн. складає 3 050 947,36 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за договором іпотеки від 10.11.2006, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною за процедурою, яка передбачена Законом України "Про виконавче провадження", на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

3. Позов обґрунтований тим, що до позивача перейшли всі права банку щодо права вимоги за кредитними договорами №CNL-300/3028/2006 від 26.10.2006 та №CNL-300/3049/2006 від 10.11.2006 і договором іпотеки №PCL-300/2065/2006 від 10.11.2006, отже, позивач має право задовольнити свої грошові вимоги у повному обсязі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанції

4. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2019, залишеною без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 23.06.2020, провадження у справі №904/3550/19 за позовом ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ТОВ "Влада 2009" та до ПП "Михаил", за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на боці відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки закрито.

5. Суди мотивували свої висновки тим, що оскільки предметом спору у цій справі є звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним для забезпечення зобов`язання за кредитними договорами, сторонами якого є юридична особа-кредитодавець і фізична особа-позичальник, такий спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

6. Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулось з касаційною скаргою, в якій просить постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.06.2020 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2019, скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

7. Вимоги касаційної скарги обґрунтовані тим, що: суди попередніх інстанцій порушили порядок визначення юрисдикції господарського суду щодо даної справи; не врахували, що згідно з ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», відповідачі набули статусу іпотекодавця і мають всі його права та всі його обов`язки; залишили поза увагою правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

8. Відзиви на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

9. 26.10.2006 між АКБ "Райффайзенбанк Україна", правонаступником якого відповідно до статуту є Акціонерне товариство "ОТП Банк", та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір №CNL-300/3028/2006. Позивач стверджує, що позичальник отримав кредитні кошти за договором у розмірі 200000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 26.10.2021.

10. 10.11.2006 між АКБ "Райффайзенбанк Україна" та ОСОБА_1 (постачальник) укладено кредитний договір №CNL-300/3049/2006. Позивач стверджує, що позичальник отримав кредитні кошти за договором у розмірі 100000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 10.11.2016.

11. 10.11.2006 з метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами, між АКБ "Райффайзенбанк Україна" (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки №PCL-300/2065/2006. Предметом іпотеки є домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (далі - предмет іпотеки) та належало іпотекодавцю на праві власності. Витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек від 10.11.2006 №9950423 підтверджується факт державної реєстрації іпотеки. Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10.11.2006 №9950918 підтверджується факт заборони на предмет іпотеки.

12. 12.11.2010 між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" (позивачем) укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно з умовами якого банк відступив, а позивач прийняв право вимоги за кредитними договорами №CNL-300/3028/2006 від 26.10.2006 та №CNL-300/3049/2006 від 10.11.2006.

13. 12.11.2010 між ПАТ "ОТП Банк" та позивачем укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до позивача перейшли всі права та обов`язки за договором іпотеки від 10.11.2006.

14. Позивач зазначив, що стягнення заборгованості за кредитними договорами №CNL-300/3028/2006 від 26.10.2006 та №CNL-300/3049/2006 від 10.11.2006 відбулося на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2013 у справі №412/2701/2012. Вказане рішення, за твердженням позивача, не виконано.

15. 07.11.2014 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим Олегом Анатолійовичем зареєстровано право власності на предмет іпотеки за відповідачем-2.

16. 13.01.2015 ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська у цивільній справі №200/23141/14-ц за позовом відповідача-1 до відповідача-2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити певні дії визнано мирову угоду, за умовами якої відповідач-2 зобов`язався передати у власність відповідачу-1 в рахунок погашення боргу нерухоме майно, яке фактично було предметом договору іпотеки №PCL-300/2065/2006 від 10.11.2006.

17. 31.08.2015 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яромолюк Маргаритою Миколаївною винесено рішення №109987171 про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за відповідачем-1. Дане рішення державного реєстратора постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.11.2016 у справі №804/7027/16 скасовано. Станом на 03.07.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником іпотечного майна значиться відповідач-1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №158630817 від 06.03.2019.

Позиція Верховного Суду

18. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наступне.

19. Предметом позову є вимога позивача як іпотекодержателя за договором іпотеки №PCL-300/2065/2006 від 10.11.2006 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

20. Позивачем у даній справі є юридична особа, яка обґрунтовує позовні вимоги тим, що до неї перейшли права вимоги за кредитними договорами №CNL-300/3028/2006 від 26.10.2006 та №CNL-300/3049/2006 від 10.11.2006 та іпотечним договором №PCL-300/2065/2006 від 10.11.2006, а відповідачем - юридична особа, до якої, на думку позивача, перейшли права - іпотекодавця (майнового поручителя), водночас фізична особа-позичальник має статус третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

21. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

22. З огляду на вказаний припис учасниками господарського процесу можуть бути не лише юридичні особи та держава, але й фізичні особи у спорах, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, а також в інших спорах, вирішення яких прямо віднесене до юрисдикції господарського суду.

23. При цьому Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 чітко розмежував юрисдикцію судів за правилами цивільного та господарського судочинства щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, встановивши у п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України, що критерієм розмежування юрисдикції у таких спорах є суб`єктний склад основного зобов`язання.

24. Так, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України (в редакції, чинній на момент звернення позивачем із даним позовом до суду - тобто в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

25. Отже, з дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду лише тоді, якщо сторонами основного зобов`язання є тільки юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

26. Натомість, ЦПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

27. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства; а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа (п. 33 постанови від 01.03.2018 у справі № 461/12052/15-ц, п. 34 постанови від 06.06.2018 у справі № 727/8505/15-ц, постанову від 23.01.2019 у справі № 210/2104/16-ц). Тобто, за певних умов обидві сторони у цивільному процесі можуть і не бути фізичними особами, якщо тільки такий спір не належить до юрисдикції іншого суду, зокрема господарського.

28. Тобто, за правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча б однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання (див. пункти 52-53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10 2018 у справі №753/12916/15-ц).

29. З огляду на зазначене, до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча б однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем.

30. Пункт 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо всіх правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого не є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. А ч.1 ст. 19 ЦПК України у системному зв`язку з ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 5, ст. 46, ч. 1 ст 47, ч. 2 ст. 48 цього кодексу не встановлюють обмежень щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами акцесорного зобов`язання є винятково юридичні особи та (або фізичні особи-підприємці).

31. Тобто, з 15.12.2017 (дата набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017), якщо хоча б однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи-сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання.

32. Аналогічного правового висновку дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.03.2019 у справі № 906/277/18.

33. Отже, оскільки предметом позову у даній справі є звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним для забезпечення зобов`язання за кредитними договорами, сторонами яких є юридична особа-кредитодавець і фізична особа-позичальник, такий спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, незважаючи на те, що сторонами спору є юридичні особи.

34. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

35. Враховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для закриття провадження у даній справі.

36. Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували положення ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», є безпідставними, оскільки судами не здійснювалось вирішення спору по суті, в той час як суди зробили висновок щодо непідвідомчості вказаного спору судам господарської юрисдикції, виходячи з предмету спору та суб`єктного складу сторін, з урахуванням наведених вище положень законодавства, врахувавши, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги переходом прав іпотекодавця до відповідачів у справі на підставі ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку».

37. Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 є безпідставним, оскільки, на відміну від даної справи, предметом позову у справі № 823/2042/16 є вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, тобто правовідносини не є подібними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

38. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

39. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. (ч. 1 ст. 309 ГПК України).

40. Таким чином, перевіривши судові рішення попередніх інстанцій в межах вимог та доводів касаційної скарги, встановивши, що доводи касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судами норм процесуального законодавства при прийнятті оскаржуваних судових актів не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд дійшов висновку щодо відсутності підстав її задоволення.

Розподіл судових витрат

41. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку ст. 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.06.2020 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2019 у справі № 904/3550/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді Л. В. Стратієнко

В. І. Студенець