ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2020 р. Справа№ 910/2113/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 18.11.2020.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 28.05.2020 (повний текст складено 05.06.2020)

у справі № 910/2113/19 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКАПІТАЛ"

до Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА"

про стягнення 569 764,95 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКАПІТАЛ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА" (далі - відповідач, скаржник) про стягнення 569 764,95 грн. заборгованості, з яких: 565581,20 грн. - сума основної заборгованості, 4183,75 грн. - сума 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № 16/06/18 про перевезення вантажів автомобільним транспортом від 16.06.2018.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 позов задоволено частково.

Стягнуто з Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКАПІТАЛ" заборгованість у сумі 565581,20 грн. та судовий збір у розмірі 8483,71 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Дочірнє підприємство "ІЗЮМІНКА" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 у справі № 910/2113/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКАПІТАЛ" - відмовити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКАПІТАЛ" на користь Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА" судовий збір в сумі 12 819,71 грн.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Зокрема скаржник зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо того, що надана позивачем квитанція від 18.11.2019 про подання та реєстрацію податкової декларації з податку на додану вартість, є підтвердженням виконаних зобов`язань передбачених п. 3.1.10 Договору є помилковим.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2020 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 у справі №910/2113/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів: Шаптали Ю.Є., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 задоволено клопотання Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА" про поновлення строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 у справі №910/2113/19. Відновлено Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА" строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 у справі №910/2113/19. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 у справі №910/2113/19. Призначено справу до розгляду на 18.11.2020. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 у справі № 910/2113/19 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги.

19.10.2020 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. Зазначаючи при цьому, що оподаткування діяльності за договором перевезення, а також правовідносини щодо податкового кредиту не можуть становити собою предмет розгляду в господарській справі, а навіть порушення вимог Податкового кодексу України щодо реєстрації податкових накладних не можуть бути «виправданням» не проведення розрахунків за договорами, якщо послуги за договором вже було надано.

В судовому засіданні 18.11.2020 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 у справі № 910/2113/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКАПІТАЛ" - відмовити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКАПІТАЛ" на користь Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА" судовий збір в сумі 12 819,71 грн.

В судовому засіданні 18.11.2020 представник позивача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 у справі №910/2113/19 залишити без змін.

В судовому засіданні 18.11.2020 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 16.06.2018 між Дочірнім підприємством "ІЗЮМІНКА" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКАПІТАЛ" (перевізник) укладений договір перевезення вантажів автомобільним транспортом № 16/06/18 (надалі - договір), відповідно до умов якого перевізник зобов`язується здійснювати перевезення вантажів автомобільним транспортом територією України та надавати інші допоміжні послуги, пов`язані із перевезеннями (надалі - послуги), а замовник зобов`язується приймати та сплачувати послуги перевізника на умовах, визначених цим договором (п.1.1. договору).

Перевізник зобов`язується на умовах, визначених цим договором приймати, а Замовник передавати для перевезення вантажі. Сторони досягли згоди не встановлювати мінімальний чи максимальний обсяг перевезень (п.1.2. договору).

Відповідно до п.2.3. договору, маршрут перевезення вантажу до пункту призначення визначається перевізником.

Згідно із п.2.4. договору, вантаж вважається прийнятим до перевезення з моменту підписання уповноваженою особою перевізника товарно-транспортної накладної (усіх примірників).

За змістом пункту 2.5. договору здача-приймання послуг за цим договором підтверджується актом виконаних робіт, який підписується сторонами у двох примірниках.

У відповідності до п.4.1. договору, тариф за перевезення вантажу визначається у додатку № 1 до договору. Вартість послуг за конкретне перевезення визначається у рахунку-фактурі та акті виконаних робіт.

Розмір плати за перевезення вантажу може змінюватись за взаємною згодою сторін, про що укладається додаткова угода до цього договору (п.4.2. договору).

Пунктом 4.3. договору передбачено, що замовник здійснює оплату за цим договором протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту отримання від перевізника наступного комплекту належним чином оформлених документів: рахунок-фактура, податкова накладна, Акт виконаних робіт, ТТН-ні з підписами і печатями на кожну торгову точку. Вказані документи повинні бути надані перевізником замовнику не пізніше 5 числа кожного місяця за попередній місяць. В разі порушення перевізником п.3.1.10 даного договору оплата замовником здійснюється після усунення таких порушень та повного виконання умов п. 3.1.10.

Згідно із п.4.4. договору, перевізник виставляє рахунок до сплати двічі на місяць (15-го числа поточного місяця, останнього числа поточного місяця).

Розрахунки за цим договором здійснюються замовником в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок перевізника (п.4.5. договору).

Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє протягом 1 (одного) року, а в частині взаєморозрахунків - до повного їх виконання сторонами. Строк дії цього договору може бути продовжено шляхом укладення сторонами додаткової угоди до цього договору (п.8.1., п. 8.2. договору).

07.06.2019 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору, за умовами якої сторони погодили продовжити дію договору до 16.06.2020.

У Протоколі погодження договірної вартості перевезення від 11.10.2019 (додаток до договору) в залежності від напрямку руху та виду вантажу сторони визначили остаточну вартість перевезень.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКАПІТАЛ" виконано взяті на себе зобов`язання з перевезення з перевезення вантажів та у період з 15.10.2019 по 31.10.2019 позивач надав відповідачу послуги з перевезення вантажів на суму 565 581,20 грн., в підтвердження чого позивач надав суду акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № КП-0000055 від 31.10.2019.

Оскільки відповідач не здійснив оплати наданих позивачем послуг, заборгованість відповідача перед позивачем за договором становить 565 581,20 грн.

Посилаючись на прострочення відповідачем грошових зобов`язань позивачем здійснено нарахування 3% річних за період з 15.11.2019 по 12.02.2020, що за розрахунком позивача становить 4183,75 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що строк виконання відповідачем грошового зобов`язання по договору перевезення вантажів автомобільним транспортом № 16/06/18 від 16.06.2018 у сумі 565581,20 грн. настав, заборгованість відповідача у сумі 565581,20 грн. підтверджена матеріалами справи, доказів сплати відповідачем заборгованості матеріали справи не містять, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

Розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.2 ст.908 Цивільного кодексу України, за загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

У відповідності до ч.1 ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Аналогічні положення визначені у ч.1 ст.307 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 916 Цивільного кодексу України, за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Як підтверджено наявним у матеріалах справи актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № КП-0000055 від 31.10.2019 позивач на виконання умов договору перевезення вантажів автомобільним транспортом № 16/06/18 від 16.06.2018 надав відповідачу послуги з перевезення на вантажу на загальну суду 565581,20 грн. Акт підписаний зі сторони відповідача без заперечень на зауважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 4.3. договору сторони передбачили, що відповідач здійснює оплату за цим договором протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту отримання від перевізника наступного комплекту належним чином оформлених документів: рахунок-фактура, податкова накладна, Акт виконаних робіт, ТТН з підписами і печатками на кожну торгову точку.

Отже, умовами договору сторони встановили певний порядок оплати та визначили, що оплата за надані послуги здійснюється виключно протягом 10 банківських днів з моменту отримання відповідачем від позивача рахунку-фактури, податкової накладної, Акту виконаних робіт, товарно-транспортних накладних з підписами і печатками на кожну торгову точку.

У статті 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № КП-0000055 від 31.10.2019 та товарно-транспортні накладні підписані з боку відповідача, що підтверджує отримання останнім вказаних первинних документів.

Рахунок-фактура №КП-0000054 від 31.10.2019 та податкова накладна направлені позивачем на адресу відповідача разом із вимогою від 18.03.2020 засобами поштового зв`язку, що підтверджується описом вкладення цінного листа від 18.03.2020, накладною №399 та фіскальним чеком від 18.03.2020.

Відповідно до відомостей з офіційного вебсайту "Укрпошта" поштове відправлення №399 з направлення на адресу відповідача вимоги від 18.03.2020 разом з рахунком та податковою накладною, 08.04.2020 повернуто засобами поштового зв`язку з повідомленням про неможливість вручення поштового відправлення. За таких обставин, днем отримання відповідачем рахунку та податкової накладної є дата оформлення підприємством поштового зв`язку повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, тобто 08.04.2020.

Посилання позивача на те, що передбачені у пункті 4.3. договору документи були вручені позивачем відповідачу під час підписання акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № КП-0000055 від 31.10.2019, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки акт не містить відомостей щодо отримання відповідачем визначених у пункті 4.3. договору документів, а саме: рахунку на оплату, податкової накладної та товарно-транспортної накладної.

Докази направлення відповідачу передбачених у пункті 4.3. договору документів раніше ніж 18.03.2020 у матеріалах справи відсутні та позивачем не надані.

З урахуванням наведеного, оскільки як встановлено судовою колегією вище, датою отримання відповідачем всіх документів, передбачених у пункті 4.3. договору є 08.04.2020, то строк оплати відповідачем вартості наданих позивачем послуг настав 23.04.2020.

Судом також враховано, що відповідно до п.4.3. договору, що у разі порушення позивачем п.3.1.10 даного договору оплата відповідачем здійснюється після усунення таких порушень та повного виконання умов п. 3.1.10, а саме своєчасного, у відповідності до законодавства України, оформлення та реєстрування податкової накладної. Як підтверджено наданою позивачем у матеріали справи квитанцією від 18.11.2019 про подання та реєстрацію податкової декларації з податку на додану вартість, позивачем належним чином виконано зобов`язання передбачені п.3.1.10 договору, у зв`язку із чим відсутні підстави застосування передбаченої у пункті 4.3. договору

Судова колегія звертає увагу, що при розгляді апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції представником відповідача не заперечувалась кількість та якість наданих позивачем послуг перевезення відповідно до Договору перевезення №16/06/18, більш того, усі доводи апеляційної скарги зводяться до непогодження із процедурою реєстрації податкових накладних позивачем.

Виходячи з положень статей 173, 174 Господарського кодексу України, судова колегія відхиляє доводи скаржника про те, що відсутність реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних є порушенням з боку позивача правил здійснення господарської діяльності - невиконанням господарського зобов`язання, адже обов`язок зі складання та реєстрації податкових декларацій виникає у позивача саме на підставі податкового законодавства. Водночас зазначення сторонами у Договорі про обов`язок відповідача надати замовнику податкову накладну не має наслідком зміну характеру відповідних правовідносин з податкових на господарські.

Разом з тим судова колегія враховує, що відповідно до положень абзацу 15 пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України порушення позивачем порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних не позбавляє відповідача права на включення спірної суми до податкового кредиту, а обумовлює її нарахування необхідністю додання до податкової декларації за звітний податковий період заяви зі скаргою на позивача з доданням певного пакету документів.

Дана правова позиція узгоджується із правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.03.2018 у справі №918/216/17.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що строк виконання відповідачем грошового зобов`язання по договору перевезення вантажів автомобільним транспортом № 16/06/18 від 16.06.2018 у сумі 565581,20 грн. настав, заборгованість відповідача у сумі 565581,20 грн. підтверджена матеріалами справи, доказів сплати відповідачем заборгованості матеріали справи не містять, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Посилаючись на прострочення відповідачем грошового зобов`язання, позивач нарахував 3% річних у сумі 4183,75 грн.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати наданих позивачем послуг виникло з 23.04.2020, то нарахування 3% річних за загальний період з 15.11.2019, тобто до прострочення грошового зобов`язання, на переконання судової колегії є безпідставним, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 4183,75 грн.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва 28.05.2020 у справі №910/2113/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для її скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 у справі №910/2113/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "ІЗЮМІНКА" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 у справі №910/2113/19 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/2113/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 23.11.2020.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

М.Л. Яковлєв