УХВАЛА

11 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 902/1255/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Білоуса В.В. - головуючого, Огородніка К.М., Погребняка В.Я.

за участю секретаря судового засідання - Кондратюк Л.М.;

за участю представників:

Скаржника - адвоката Довгаль І.О.,

Ліквідатора - арбітражного керуючого Цвика А.О.,

Відповідача - адвоката Арустамян А.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції через Господарський суд Вінницької області матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "ОТП Банк"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

від 17.08.2020

у складі колегії суддів: Юрчука М.І. (головуючого), Тимошенка О.М., Крейбух О.Г.

та на ухвалу Господарського суду Вінницької області

від 20.05.2020

у складі судді: Тісецького С.С.

за заявою Акціонерного товариства "ОТП Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Актив Петрол Груп"

про витребування майна

в межах справи № 902/1255/15

за заявою боржника Приватного підприємства "Нафтотрейдинг"

про банкрутство,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа за заявою Приватного підприємства "Нафтотрейдинг" про визнання банкрутом.

Постановою Господарського суду Вінницької області від 09.10.2015 визнано ПП "Нафтотрейдинг" банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Представник Акціонерного товариства "ОТП Банк" 15.10.2019 звернувся до Господарського суду Вінницької області із заявою № В00-12-4-10/234 про витребування майна від Товариства з обмеженою відповідальністю "Актив Петрол Груп" та повернення його до ліквідаційної маси у справі про банкрутство ПП "Нафтотрейдинг".

На думку заявника - АТ "ОТП Банк", внаслідок незаконного відчуження майна ліквідатором Василиком В.В. за результатами аукціону від 23.01.2017, порушено його майнові інтереси, як забезпеченого кредитора у справі про банкрутство ПП "Нафтотрейдинг".

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 20.05.2020, залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 у справі №902/1255/15 відмовлено у задоволенні заяви представника Акціонерного товариства "ОТП Банк".

18.09.2020 Акціонерне товариство "ОТП Банк" звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою Вих. № В00-12-4-10/253 від 17.09.2020 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 та на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 20.05.2020 у справі № 902/1255/15, підтвердженням чого є накладна відділення поштового зв`язку на конверті, в якому надійшла касаційна скарга.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги Акціонерного товариства "ОТП Банк" у справі № 902/1255/15 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Білоуса В.В., судді - Пєскова В.Г., судді - Катеринчук Л.Й., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 22.09.2020.

Ухвалою Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 902/1255/15, зокрема, поновлено Акціонерному товариству "ОТП Банк" строк на касаційне оскарження постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 та ухвали Господарського суду Вінницької області від 20.05.2020 у справі № 902/1255/15; відкрито касаційне провадження у справі № 902/1255/15 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "ОТП Банк" Вих. № В00-12-4-10/253 від 17.09.2020 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 та на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 20.05.2020; відмовлено в задоволенні клопотання Акціонерного товариства "ОТП Банк" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції; призначено розгляд касаційної скарги Акціонерного товариства "ОТП Банк" Вих.№ В00-12-4-10/253 на 27.10.2020 о 10:00.

Крім того, разом з касаційною скаргою скаржником подано клопотання від 18.09.2020 вих. № В00-12-4-10/254 про передачу справи за касаційною скаргою на розгляд Великою Палатою Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 21.10.2020 № 29.3-02/2730, у зв`язку з відпусткою суддів Пєскова В.Г., Катеринчук Л.Й., відповідно до приписів Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 № 30 (зі змінами та доповненнями), призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 902/1255/15.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 21.10.2020 справу № 902/1255/15 розподілено колегії суддів Касаційного господарського суду у складі: Білоуса В.В. - головуючого, Васьковського О.В., Погребняка В.Я.

Ухвалою Верховного Суду від 21.10.2020 колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу Акціонерного товариства "ОТП Банк" Вих. № В00-12-4-10/253 від 17.09.2020 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 та на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 20.05.2020 у справі № 902/1255/15, прийнято до свого провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 21.10.2020 задоволено клопотання Акціонерного товариства "ОТП Банк" про участь у судовому засіданні 27.10.2020 року о 10 год. 00 хв. в режимі відеоконференції доручено Вінницькому окружному адміністративному суду забезпечити проведення відеоконференції 27.10.2020 року о 10 год. 00 хв. у справі № 902/1255/15 в приміщенні Вінницького окружного адміністративного суду за адресою: вул. Брацлавська, 14, м. Вінниця, 21001, зал № 4.

Ухвалою Верховного Суду від 27.10.2020 відкладено розгляд касаційної скарги Акціонерного товариства "ОТП Банк" Вих. № В00-12-4-10/253 від 17.09.2020 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 та на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 20.05.2020 у справі № 902/1255/15 на 11.11.2020 року о 15:00 у приміщенні Касаційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6 в залі судових засідань № 326.

Ухвалою Верховного Суду від 05.11.2020 задоволено клопотання Акціонерного товариства "ОТП Банк" про участь у судовому засіданні 11.11.2020 року о 15 год. 00 хв. в режимі відеоконференції; доручено Господарському суду Вінницької області забезпечити проведення відеоконференції 11.11.2020 року о 15 год. 00 хв. у справі № 902/1255/15 в приміщенні Господарського суду Вінницької області за адресою: вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, зал ВКЗ.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 11.11.2020 № 29.3-02/2954, у зв`язку з перебуванням судді Васьковського О.В. на лікарняному, відповідно до приписів Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 № 30 (зі змінами та доповненнями), призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 902/1255/15.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 11.11.2020 справу № 902/1255/15 розподілено колегії суддів Касаційного господарського суду у складі: Білоуса В.В. - головуючого, Огородніка К.М., Погребняка В.Я.

Ухвалою Верховного Суду від 11.11.2020 прийнято касаційну скаргу Акціонерного товариства "ОТП Банк" Вих. № В00-12-4-10/253 від 17.09.2020 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 та на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 20.05.2020 у справі № 902/1255/15, колегією суддів Касаційного господарського суду у складі: Білоуса В.В. - головуючого, Огородніка К.М., Погребняка В.Я., до свого провадження.

У судовому засіданні 11.11.2020 представник скаржника підтримав касаційну скаргу з підстав, наведених в ній; ліквідатор боржника покладався на розсуд суду; представник відповідача заперечила проти касаційної скарги.

Розгляд клопотання Верховним Судом

Разом з касаційною скаргою Акціонерним товариством "ОТП Банк" подано клопотання від 18.09.2020 вих. № В00-12-4-10/254 про передачу справи за касаційною скаргою на розгляд Великою Палатою Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 ГПК України.

У судовому засіданні 11.11.2020 представник скаржника підтримав вказане клопотання; ліквідатор не заперечував проти зазначеного клопотання; представник відповідача заперечила проти вказаного клопотання.

Мотивуючи своє клопотання від 18.09.2020 вих. № В00-12-4-10/254 скаржник зазначає, що для розвитку національного права та формування єдиної правозастосовної практики, необхідне вирішення наступних правових проблем.

Перша проблема, на думку скаржника, полягає у встановленні кола суб`єктів, які згідно положень ст. ст. 388, 396, 400 ЦК України наділені правомочністю заявити вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційна вимога). Чи це є тільки власник майна або й інші особи, які наділені речовими правами щодо нього? Оскільки, очевидної визначеності та сталості з цього питання судова практика не містить.

Так, Верховний Суд у своїх постановах, зокрема: від 29.03.2018 по справі №904/4573/16, від 08.05.2018 по справі №923/479/17, від 17.05.2018 по справі №920/1000/16, від 19.06.2018 по справі №914/296/17, від 09.10.2018 по справі №922/2621/17, від 27.08.2019 по справі №925/366/18, від 15.10.2019 по справі №908/1090/18, від 23.10.2019 по справі №910/17416/18, від 15.01.2020 по справі №914/3142/15, від 04.02.2020 по справі №914/520/18 та від 18.02.2020 по справі № 927/923/18 віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Натомість, у постанові від 29.03.2018 № 909/1066/13 Верховний Суд погодився з доводами скаржника про те, що віндикаційний позов (в порядку ст. 288 ЦК України) може бути заявлений лише власником майна (ст. 387 ЦК України), без вказівки на таку правомочність у титульного володільця.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 по справі № 488/5027/14-ц, постанові Верховного Суду від 29.03.2018 по справі № 909/1066/16 та постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду Касаційного господарського суду від 20.02.2020 року по справі №922/719/16, суд касаційної інстанції констатував право власника на витребування майна, при цьому не спростувавши або підтвердивши наявність такої правомочності у інших осіб, які мають речове право на майно.

Другою правовою проблемою скаржник вважає саме визначення правової природи іпотеки. Чи є вона зобов`язально-правовою або речово-правовою, або змішаною, якій притаманні як риси першої, так і другої. Чи належить право іпотеки до речового права на чуже майно? Прямої відповіді ні наука цивільного права, ні судова практика, на думку скаржника, на вказані питання не містить. Про те, що іпотека є речовим правом на нерухоме майно, з поміж іншого, вказав Верховний Суд у п. 7 своєї постанови від 06.02.2020 у справі № 916/2828/18.

Відтак, на думку скаржника, вирішення зазначених вище проблем покликане для формування єдиної правозастосовчої практики, у зв`язку з чим просить передати справу до Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглянувши клопотання Акціонерного товариства "ОТП Банк" від 18.09.2020 вих. № В00-12-4-10/254 про передачу справи за касаційною скаргою на розгляд Великою Палатою Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 ГПК України дійшла висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Згідно частини 5 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

За змістом наведеної норми права, для передачі справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду необхідна наявність виключної правової проблеми з врахуванням кількісного та якісного показників. Тобто, правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; існують обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; як вирішення цієї проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, відповідно до положень частини 5 статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права. При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право та, відповідно, не покладає на нього обов`язку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції, за змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року по справі №488/5027/14-ц, відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі N 6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Верховного Суду України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі N 6-140цс14).

У постанові Верховного Суду від 29.03.2018 року по справі № 909/1066/13, колегія суддів Касаційного господарського суду, погодилася із доводами скаржника про те, що позов (в порядку ст. 388 ЦК України) може бути заявлений лише власником майна (ст.387 ЦК України).

У своїй постанові від 20.02.2020 року по справі №922/719/16, Верховний Суд зазначив, що в разі, коли відчуження майна відбулося іншою особою після правочину, вчиненого боржником у підозрілий період з такою іншою особою ("кредитор" у розумінні статті 20 Закону про банкрутство) і визнаного недійсним з підстав, визначених частиною першою статті 20 Закону про банкрутство, ліквідатор боржника не позбавлений права заявити вимоги про витребування майна в останнього набувача відповідно до статті 388 ЦК України, звернення ліквідатора боржника із заявою в порядку статті 388 ЦК України є ефективним способом захисту порушених прав боржника, відповідає повноваженням ліквідатора боржника та не суперечить меті Закону про банкрутство.

Отже, як у постанові Великої палати Верховного Суду так і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду висловлено позицію щодо суб`єкта, який наділений правом витребувати майно з чужого незаконного володіння (заявляти віндикаційну вимогу). Водночас, відсутність правової позиції щодо наділення правомочністю, зокрема, забезпеченого кредитора заявляти вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційну вимогу) не є підставою для передачі справи на розгляд Великою Палатою Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 ГПК України.

Отже, суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні заяви Акціонерного товариства "ОТП Банк", врахували правову позицію суду касаційної інстанції щодо правового регулювання спірних правовідносин в силу приписів частини 4 статті 236 ГПК України.

Згідно положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

Обґрунтовуючи наявність підстав для касаційного оскарження, скаржник вказує про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права (ст. ст. 15, 16, 387, 388, ч. 2 ст. 395, ст. ст. 396, 400 ЦК України, ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 17 З.У. "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства") та порушенні норм процесуального права (ч.1 ст. 2, ч.1 та 2 ст.4, ч.1 та 2 ст.5, ч.4 ст.236 ГПК України).

Зокрема, на переконання AT "ОТП БАНК" неправильне застосування судами попередніх інстанцій ст. ст. 387, 388, ч. 2 ст. 395, ст. ст. 396, 400 ЦК України полягає у тому, що в противагу до досягнутих ними висновків, зазначені норми матеріального права не містять імперативної вказівки на те, що правом заявити вимогу про витребування майна з метою захисту свого інтересу наділений лише його власник, а навпаки вказують на те, що таку вимогу може заявити і особа, яка має на таке майно право, відмінне від права власності.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що заявник - АТ "ОТП Банк" не є власником витребуваного нерухомого майна, а відтак не є особою, яка в порядку статті 388 ЦК України наділена правом на звернення з вимогою про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, за наведених вище обставин та враховуючи правові висновки Верховного Суду, дійшли висновку про відмову у задоволенні заяви представника АТ "ОТП Банк" №В00-12-4-10/234 від 15.10.2019 про витребування майна у справі № 902/1255/15, в повному обсязі.

Отже, доводи скаржників у частині відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються висновками Верховного Суду у постановах від 20.02.2020 у справі № 922/719/16, від 29.03.2018 у справі № 909/1066/13.

Доводи скаржника про неправильне застосування норм матеріального права ( ст. ст. 15, 16, 387, 388, ч. 2 ст. 395, ст. ст. 396, 400 ЦК України, ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 17 З.У. "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства") та порушення норм процесуального права (ч. 1 ст. 2, ч. 1 та 2 ст. 4, ч. 1 та 2 ст. 5, ч. 4 ст. 236 ГПК України) по суті зводяться до заперечення встановлених судами фактичних обставин справи, з одночасним тлумаченням скаржниками їх власного викладення та в цілому до заперечення результату розгляду справи апеляційним та місцевим господарськими судами.

Посилання скаржника на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду, від 29.03.2018 по справі №904/4573/16, від 08.05.2018 по справі №923/479/17, від 17.05.2018 по справі №920/1000/16, від 19.06.2018 по справі №914/296/17, від 09.10.2018 по справі №922/2621/17, від 27.08.2019 по справі №925/366/18, від 15.10.2019 по справі №908/1090/18, від 23.10.2019 по справі №910/17416/18, від 15.01.2020 по справі №914/3142/15, від 04.02.2020 по справі №914/520/18 та від 18.02.2020 по справі №927/923/18 колегія суддів вважає необґрунтованим, з огляду на наступне.

Зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 по справі №904/4573/16, від 08.05.2018 по справі №923/479/17, від 19.06.2018 по справі №914/296/17, від 15.10.2019 по справі №908/1090/18, від 23.10.2019 по справі №910/17416/18 судами встановлено, що позов про витребування майна заявлено саме власником цього майна, що є фактичною обставиною, відмінною від даної справи № 902/1255/15, де позов про витребування майна заявлено кредитором боржника.

Крім того, відмінними є обставини справи, наведені у постанові Верховного Суду від 17.05.2018 по справі №920/1000/16, зокрема, судами було відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності, а при постановленні судового рішення у даній справі судом касаційної інстанції не застосовувалась стаття 388 ЦК України.

Постанова Верховного Суду від 09.10.2018 по справі №922/2621/17, наведена скаржником, не містить висновку про те, що титульний володілець має право на витребування майна з чужого незаконного володіння; судами не приймалось рішення про задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, відтак обставини справи та висновки суду не є тотожними до обставин даної справи № 902/1255/15.

У постанові Верховного Суду від 27.08.2019 по справі №925/366/18 позивачем було заявлено негаторний позов, а не віндикаційний, відтак у даній справі предмет спору та регулювання спірних правовідносин є відмінним від даної справи № 902/1255/15.

Також у постанові Верховного Суду від 18.02.2020 по справі №927/923/18 про визнання договору недійсним, предмет спору є відмінним від даної справи № 902/1255/15; судами не приймалось рішення про витребування майна.

У постанові Верховного Суду від 15.01.2020 по справі №914/3142/15 судами не приймалось рішення про задоволення позову про витребування майна, суд касаційної скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій вказав, що суди не надали оцінку первинним документам на спірне майно та не навели мотивів з яких дійшли висновку про відсутність доказів належності спірного майна до держаної власності, відтак обставини даної справи та справі № 902/1255/15 є відмінними.

У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 по справі №914/520/18 про витребування майна, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для витребування майна із чужого незаконного володіння позивачем, який є власником спірного приміщення, що є фактичною обставиною, відмінною від даної справи № 902/1255/15, де позов про витребування майна заявлено кредитором боржника.

Оцінюючи доводи скаржників, колегія суддів враховує, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі №922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі №2-3007/11 (абзац 20), від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц (абзац 18), зазначено що подібність правовідносин (про яку йдеться у статті 287 ГПК України), означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі №910/3040/16.

З огляду на викладене, посилання скаржників на наведені вище висновки у постановах не можуть розглядатися як такі, що підтверджують різне застосування судами норм матеріального права за подібних обставин. (Аналогічний висновок викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 02.07.2020 у справі №908/955/18 і колегія суддів не вбачає у даному випадку підстав для відступу від такого висновку).

Згідно пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Верховний Суд звертає увагу, що ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд зазначив, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Також, Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine"). Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". Водночас, процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (така правова позиція викладена в ухвалі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №910/4647/18 про неможливість оскарження в касаційному порядку постанови апеляційного суду про залишення без змін ухвали місцевого суду про відмову у застосуванні заходів забезпечення позову окремо від рішення суду).

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у справі № 902/1255/15 відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 20.02.2020 у справі № 922/719/16, від 29.03.2018 у справі № 909/1066/13, підстави для відступлення від цих висновків у межах цієї справи відсутні, тому касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "ОТП Банк" Вих. № В00-12-4-10/253 від 17.09.2020 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 та на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 20.05.2020 у справі № 902/1255/15 слід закрити відповідно до пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України.

Керуючись ст.. 234, 235, 240, п. 4 ч. 1 ст. 296 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 15.01.2020 № 460-IX, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,

У Х В А Л И В :

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "ОТП Банк" Вих. № В00-12-4-10/253 від 17.09.2020 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 та на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 20.05.2020 у справі № 902/1255/15.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Білоус

Судді К. М. Огороднік

В. Я. Погребняк