ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
РІШЕННЯ

03.11.2020 м. Ужгород Справа № 907/172/20

Суддя Господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф.,

За участю секретаря судового засідання Мешко Р.В.

розглянувши позовну заяву Комунальної установи Управління спільною власністю територіальних громад Закарпатської обласної ради, м. Ужгород до Товариства з обмеженою відповідальністю Озера Кунікуда, смт. Солотвино Тячівського району за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Закарпатська обласна рада, Комунальне некомерційне підприємство Солотвинська обласна алергологічна лікарня Закарпатської обласної ради та Солотвинська селищна рада про усунення перешкод у користуванні майном

За участю представників:

від позивача - Попов Олександр Михайлович, довіреність № 01.01-10/1 від 02.01.2020 року

від відповідача - Колотуха Олексій Михайлович, ордер АО №1006204 від 17.04.2020 року

від 3-х осіб позивача - не з`явилися

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до господарського суду Закарпатської області із позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном, що розташоване за адресою: Закарпатська область, смт. Солотвино, вул. Озерна, 29 шляхом знесення огорожі.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області віл 08.04.2020 позов залишено без руху та встановлено строк позивачу для усунення недоліків.

17.04.2020 позивачем на виконання ухвали суду подано суду заяву про усунення недоліків (надійшла до суду 21.04.2020).

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у розгляді справи №907/172/20, призначено підготовче засідання на 03.06.2020, залучено до часті у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Закарпатську обласну раду, залучено до часті у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Комунальне некомерційне підприємство Солотвинська обласна алергологічна лікарня Закарпатської обласної ради, смт. Солотвино, залучено до часті у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Солотвинську селищну раду, смт Солотвино.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 03.06.2020 відкладено підготовче засідання на 23.06.2020.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23.06.2020 на виконання Постанови КМУ Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 від 11.03.2020 № 211, у зв`язку із карантинними заходами, відкладено підготовче засідання у справі в межах розумного строку.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.08.2020 за клопотанням відповідача та у зв`язку з послабленням карантинних заходів призначено підготовче засідання по справі на 16.09.2020.

Ухвалою суду від 16.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.10.2020.

Ухвалою суду від 13.10.2020 відкладено розгляд справи по суті на 03.11.2020

Позивач заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, посилаючись на їх обґрунтованість наявними у справі матеріалами.

Пояснив, що додатково виділена у постійне користування ТОВ «Озеро Кунікунда» земельна ділянка №2 площею 1,03 га - це частина земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗК №000346 від 27.03.1998 року обласному медичному закладу.

Вважає, що земельна ділянка площею 1,03 га неправомірно виділена ТОВ «Озеро Кунікунда» згідно рішення Солотвинської селищної ради №130 від 23.12.1997 року, так як на момент прийняття вказаного рішення, земельна ділянка площею 1,03 га вже фактично знаходилась у користуванні іншої установи - Солотвинської обласної алергологічної лікарні в складі земельної ділянки площею 14,83 га відповідно до рішення Солотвинської селищної ради № 40 від 22.12.1997 року.

Звертає увагу на те, що саме на цій частині земельної ділянки площею 1,03 га розташована база «Гостиниця» (інвентарний номер №101002), передана Солотвинською обласною алергологічною лікарнею на баланс Управління спільною власністю Закарпатської обласної ради.

Станом на сьогоднішній день доступ працівників Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, як уповноваженого органу Закарпатської обласної ради із управління майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, до одної із будівель майнового комплексу, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області та знаходиться за адресою: смт Солотвино, вул. Озерна, 29, є неможливим, оскільки вказана будівля відгороджена неправомірно зведеним парканом, що і обумовило звернення до суду з даним позовом.

Відповідач проти позовних вимог заперечив з підстав, наведених у поданому суду 25.05.2020 письмовому відзиві на позов. Зазначає, що твердження позивача про недійсність Державного акту на право постійного користування серії І-ЗК №000216 від 08.11.1996 р. наданого товариству з обмеженою відповідальністю «Озеро Кунікуда», є безпідставними. Оскільки Державний акт на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000216 від 08.11.1996 р. наданий Товариству з обмеженою відповідальністю «Озеро Кунікунда» у встановленому законом порядку та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №183 відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Вказує на те, що не доведено позивачем також ту обставину, що саме на земельній ділянці відповідача розташована база «Гостинниця» інвентарний номер 101002, яка передана на баланс позивачу. Крім того зазначає, що позивачем не надано суду докази, що саме він є власником майна, яке передано йому на баланс, і які саме права і на який об`єкт нерухомого майна чи користування земельною ділянкою порушено права позивача.

Разом з тим, позивачем не конкретизовано точне місце розташування об`єкту нерухомого майна, що не дає можливості ідентифікувати вказаний об`єкт нерухомості та конкретне місце його розташування у прив`язці до тієї чи іншої конкретної земельної ділянки.

Треті особи письмово викладених позицій по суті спору не подали.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 03.11.2020 року, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами матеріали, заслухавши повноважних представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно п.1.8.Положення про Комунальну установу «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, затвердженого рішенням Закарпатської обласної ради від 30.11.2017 № 985, Комунальна установа «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради є уповноваженим органом Закарпатської обласної ради з управління майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Закарпатської області.

Рішенням Закарпатської обласної ради від 26.09.2019 №1556 «Про балансоутримувачів нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області (комунальної власності області)» окремі об`єкти нерухомого майна вирішено передати на баланс Комунальній установі «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, для забезпечення його балансового обліку та цільового використання із збереженням профілю діяльності.

На виконання вказаного рішення обласної ради, у зв`язку з реорганізацією Солотвинської обласної алергологічної лікарні відповідно до рішення Закарпатської обласної ради від 16.05.2019 №1482 «Про припинення (реорганізацію шляхом перетворення) комунальник закладів охорони здоров`я Закарпатської обласної ради», нерухоме майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, смт Солотвино, вул. Озерна, 29, було прийнято на баланс Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради як уповноваженого органу Закарпатської обласної ради із управління майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, на підставі відповідного акту приймання-передачі.

Позивач стверджує, що вищевказане майно частково розташоване на земельній ділянці загальною площею 14,83 га, яка відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000346 від 27.03.1998 року надана у постійне користування Солотвинській обласній алергологічній лікарні для розміщення алергологічної лікарні та бази відпочинку рішенням Солотвинської селищної ради № 40 від 22.12.1997 року.

У вказаному Державному акті на плані зовнішніх меж землекористування зазначено дві земельні ділянки: ділянка №1 площею 8,70 га та ділянка №2 площею 6,13 га. В описі меж земельної ділянки №2, в точках від Б до В зазначено суміжні землі, які перебувають у користуванні ТОВ «Озеро Кунікунда».

Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000216 від 08.11.1996 року земельну ділянку площею 0,57 га передано у постійне користування ТОВ «Озеро Кунікунда» для створення бази по наданню населенню медичних побутових та інших послуг. Також у вказаному акті на право постійного користування зазначена земельна ділянка №2 площею 1,03 га, додатково виділена ТОВ «Озеро Кунікунда» згідно рішення Солотвинської селищної ради №130 від 23.12.1997 року для виходу до солених озер.

За доводами позивача на частині земельної ділянки площею 1,03 га, яка додатково виділена ТОВ «Озеро Кунікунда» згідно рішення Солотвинської селищної ради №130 від 23.12.1997 року для виходу до солених озер розташована база «Гостиниця» (інвентарний номер №101002), передана Солотвинською обласною алергологічною лікарнею на баланс Управління спільною власністю Закарпатської обласної ради. До якої станом на сьогоднішній день відсутній доступ працівників Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, оскільки вказана будівля відгороджена зведеним парканом.

Зазначені обставини і зумовили звернення позивача до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні майном.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст. ст.316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судовий захист права власності та майнових інтересів власників - осіб, названих у статті 1 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного позивачем способу захисту змісту порушеного права. За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до господарського суду; визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).

За своєю правовою природою позов, який містить вимогу про усунення перешкод у користуванні майном, є негаторним. При цьому, позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що особливістю негаторного позову є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, а характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном; факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

З правового аналізу вказаної норми вбачається, що вона регулює захист права власності не в будь-якому випадку, в разі його порушення шляхом вчинення перешкод у здійсненні власником його правомочностей з користування та/або розпорядження майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушення прав власника, які не пов`язані з позбавленням володіння майном.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України визначено форму та зміст позовної заяви та передбачено, що позовна заява - процесуальний документ, за допомогою якого реалізується право на звернення до господарського суду. Подання позовної заяви є формою реалізації права на позов.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, яка відображена у постанові від 03.09.2019 у справі № 917/1258/18.

Предметом позову у даній справі є усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення встановленого паркану. Підстава позову статті 321, 391 Цивільного кодексу України.

Як вже було зазначено вище, згідно статті 391 Цивільного кодексу України предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

При цьому, суд зазначає, що предметом негаторного позову (на підставі статті 391 Цивільного кодексу України) не може бути вимога щодо порушення права власності/користування іншої особи зокрема вимога про знесення паркану, який не належить позивачу на земельній ділянці, докази про належність якої позивачу в матеріалах справи також відсутні.

Враховуючи вимоги ст. 5 ГПК України, суд зауважує про можливість застосування не передбаченого законом способу захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо суд дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо суд дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

В порушення вищенаведених вимог чинного законодавства позивачем не було наведено будь-яких доводів на підтвердження неможливості ефективного захисту порушених прав шляхом застосування передбачених законом способів.

Суд зазначає, що позивач не заявляв суду вимогу про усунення перешкод у здійсненні користування майном шляхом надання фактичного доступу до вказаного приміщення, не зачіпаючи про цьому право власності-користуванні іншої особи.

Згідно приписів Господарського процесуального кодексу України господарський суд не може за власною ініціативою виходити за межі позовних вимог, змінювати предмет та підстави заявленого позову.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що підстави позову фактично зводяться до доводів про те, що земельна ділянка площею 1,03 га неправомірно виділена ТОВ «Озеро Кунікунда» згідно рішення Солотвинської селищної ради №130 від 23.12.1997 року, так як на момент прийняття вказаного рішення, земельна ділянка площею 1,03 га вже фактично знаходилась у користуванні іншої установи - Солотвинської обласної алергологічної лікарні в складі земельної ділянки площею 14,83 га.

З огляду на викладене вище, суд доходить висновку про обрання відповідачем неналежного способу захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019р. по справі №916/3156/17.

Разом з тим доводи позивача про те, що додатково виділена у постійне користування ТОВ «Озеро Кунікунда» земельна ділянка №2 площею 1,03 га - це частина земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗК №000346 від 27.03.1998 року обласному медичному закладу судом не беруться до уваги, оскільки вказані обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами та не входять в предмет доказування по даній справі.

Суд зауважує, що перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків, на балансі позивача не є ознакою його речового права на майно, оскільки баланс є формою бухгалтерського обліку та не є підставою набуття майна у власність або користування. Крім того позивачем також не доведено, що саме на земельній ділянці відповідача розташована база "Гостинниця" інвентарний номер 101002, яка перебуває на його балансі.

Враховуючи обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, а також відсутність будь-яких доводів останнього про неможливість ефективного захисту його прав чи інтересів у спосіб, передбачений законом, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, які свідчать про наявність між позивачем та відповідачем спору про речове право на майно, господарський суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Комунальної установи Управління спільною власністю територіальних громад Закарпатської обласної ради, м. Ужгород до Товариства з обмеженою відповідальністю Озера Кунікуда, смт. Солотвино Тячівського району за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Закарпатська обласна рада, Комунальне некомерційне підприємство Солотвинська обласна алергологічна лікарня Закарпатської обласної ради та Солотвинська селищна рада про усунення перешкод у користуванні майном задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 195, ч. 1 ст. 202, ст.ст.231, 232, 233, 237, 238, 239, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 20.11.2020

Суддя О. Ф. Ремецькі