РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.11.2020Справа № 910/6284/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр технологій транспорту"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про відшкодування неустойки за перевищення терміну доставки вантажу в розмірі 314 731,34 грн.

Представники сторін:

від позивача: Пісковий Я.В., довіреність б/н від 23.12.2019;

від відповідача: Лапій А.В., ордер серія АА № 1039298.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр технологій транспорту» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування неустойки за перевищення терміну доставки вантажу в розмірі 314 731,34 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було порушено термін доставки вантажу при виконанні перевезення на замовлення позивача у жовтні 2019 року за залізничними накладними №№ 22519376, 22519407, 22519461 та 22519416, у зв`язку з чим останнім заявлено до стягнення штраф у розмірі 314 731,34 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.06.2020.

У судове засідання 15.06.2020 представник позивача з`явився, представник відповідача не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 13.07.2020, яку занесено до протоколу судового засідання.

22.06.2020 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 13.07.2020 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 10.08.2020.

У судове засідання 10.08.2020 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 21.09.2020.

11.08.2020 представником відповідача подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

26.08.2020 представником позивача подано заяву про продовження строку на подання відповіді на відзив.

02.09.2020 представником відповідача подано відповідь на відзив.

02.09.2020 представником позивача подано заперечення на заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

04.09.2020 представником позивача подано заяву про продовження строку для подання відповіді на відзив.

У судове засідання 21.09.2020 представники сторін з`явились, представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив та заяву про продовження строку на подання заперечень на відповідь на відзив

За результатами судового засідання 21.09.2020, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 19.10.2020, яку занесено до протоколу судового засідання.

Судове засідання, призначене на 19.10.2020 не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2020 розгляд справи по суті призначено на 16.11.2020.

У судове засідання 16.11.2020 представники сторін з`явились.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 16.11.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

09 серпня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (в подальшому змінено найменування на Акціонерне товариство «Українська залізниця»), (далі - перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр технологій транспорту» (далі - замовник) укладено Договір про надання послуг №00634/ЦТЛ-2018 (далі - Договір), предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Відповідно до п. 1.2 Договору перевезення - послуга, в процесі надання якої перевізник зобов`язується доставити довірений замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а замовник зобов`язується оплатити послуги у передбаченому цим договором порядку. Перевезення оформлюється залізничною накладною відповідно до цього договору, Статуту залізниць України, Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, Правил перевезення вантажів, Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, Конвенції про міжнародні залізничні перевезення.

Надання послуг за цим Договором може підтверджуватися залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами (п. 1.3 Договору).

Пунктом 7.1 Договору визначено, що усі спірні питання з виконання умов цього Договору вирішуються шляхом переговорів, а у разі недосягнення домовленості - у претензійно-позовному порядку:

- претензії за незбережені перевезення та прострочення в доставці вантажів при перевезенні, в тому числі міжнародному сполученні, надсилаються на адресу: 03680, м. Київ-150, вул. Тверська, 5;

- всі інші претензії, що виникли з приводу перевезення вантажів, як у внутрішньому так і в міжнародному сполученні, заявляються перевізником на адресу: 03150, м. Київ, вул. Федорова, буд. 32

Договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання позивачем договору в електронному вигляді з накладенням ЕЦП в АС «Месплан» або АС «Клієнт УЗ», або вчинення замовником будь-якої дії на виконання умов цього договору і діє з моменту підписання до 31.12.2018.

Якщо одна із сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії Договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то цей Договір діє до надходження такої пропозиції і здійснення всіх розрахунків за виконанні перевезення та надані послуги (п. 12.1 Договору).

В жовтні 2019 року АТ «Українська залізниця» було здійснено перевезення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр технологій транспорту» вантажу за наступними залізничними накладними: № 22519376, № 22519407, № 22519461, № 22519416 зі ст. Гомель БЧ первинним призначенням на ст. Бахмач-Пасажирський УЗ та послідуючим переадресуванням новим призначенням на ст. Лиман.

Як зазначає позивач, відповідачем порушено терміни доставки вантажу за означеними залізничними накладними, у зв`язку з чим, замовник звернувся до Перевізник з претензіями про стягнення неустойки за порушення доставки вантажу по спірних накладних № 22519376, № 22519407, № 22519461 та № 22519416 від 23.12.2019 № 23/12/19-1, одна з яких була задоволена частково без надання висновків та заключення щодо питання порушення перевізником терміну доставки вантажу.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, зазначає, що вантаж згідно накладних № 22519376, № 22519407, № 22519416 та № 22519461 мав бути поданий на під`їзну залізничну колію при станції Бахмач-Пасажирський Південно-Західної залізниці, власником якої є Приватне підприємство «Неон», однак з 05.10.2019 обробка партії вагонів на під`їзній колії ПП «Неон» здійснювалась із порушенням встановлених термінів вантажних операцій, що призвело до скупчення вагонів, що прибули позивачу раніше на під`їзну залізничну колію ПП «Неон» при станції Бахмач-Пасажирський Південно-Західної залізниці, що підтверджується Актами загальної форми ГУ 23 № 2925 від 05.10.2019, № 2931 від 05.10.2019, складеними на станції призначення Бахмач-Пасажирський, про затримку вагонів з вини вантажовласника ТОВ «Центр технології транспорту» та які підписані його представником Бабенко О.В. без зауважень, у зв`язку з чим, станцією Сновськ був складений Акт про затримку вагонів форми ГУ-23а від 07.10.2019 № 2. На підставі Акту про затримку вагонів форми ГУ-23а від 06.10.2019 № 1 на станції Сновськ були складені Акти загальної форми ГУ-23 від 09.10.2019 № 3553, від 09.10.2019 № 3551, від 09.10.2019 № 3554 щодо нарахування платежів за користування вагонами за час затримки та за зберігання вантажу, які наявні в матеріалах справи. Відповідач зазначає, що вагони за накладними № 22519376, № 22519407 та № 225194116 було відправлено на станцію призначення Бахмач-Пасажирський, на яку вони прибули 09.10.2019, що підтверджується календарним штемпелем графи 27 накладних, в свою чергу за накладною № 22519461 вагони прибули на станцію призначення 11.10.2019, при цьому не залежали від перевізника і обставини перебування вагонів без руху на період проведення митного огляду з 06.10.2019 по 10.10.2019 та з 09.10.2019 по 12.10.2019, що підтверджується відмітками Чернігівської митниці ДФС. Відповідач зазначає, що позивачем також не взято до уваги вимоги 3 параграфу 24 статті УМВС, відповідно до якого строк доставки вантажу збільшується на одну добу на операції, пов`язані із відправленням вантажу. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що згідно заявок позивача від 10.10.2019 № 1010-а1, № 1010-а та від 12.10.2019 № 1210-а, вагони за накладними № 22519376, № 22519407, № 225194116, № 22519461 були переадресовані на станцію призначення Лиман та зазначено реквізити нового вантажоодержувача, а отже відповідач має відповідальність за обов`язок видати вантаж перед вантажоодержувачем - Зміївська ТЕС ПАТ «Центренерго» за накладними № 22519376, № 22519407, № 22519416, № 22519461, оскільки останні у зв`язку зі зміною умов Договору перевезення втратив право на отримання вантажу, а отже у позивача відсутнє право на отримання неустойки. Відповідач також зазначає, що претензії до перевізника пред`являються відповідно до приписів статті 46 УМВС та за умови додання до претензій документів, зазначених у Додатку 1 «Правила перевезень вантажів» до УМВС, однак, претензії з вимогами стосовно відшкодування неустойки за несвоєчасне доставлення вантажу позивачем до перевізника не пред`являлись, що свідчить про недотримання позивачем порядку звернення до суду, що виключає в останнього наявність підстав для звернення відповідно до ст.ст. 46, 47 УМВС. Крім того, відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки на адресу філії позивачем направлено Претензію від 06.12.2019 № 06/12/19 з вимогою здійснити коригування часу по затримці вагонів, в свою чергу 23.12.2019 позивачем звернувся з вимогами провести перевірку правильності нарахованих сум, вказаних в актах загальної форми; здійснити коригування часу по затримці вагонів, повернути на особовий рахунок суму 194 962,60 грн., в свою чергу претензій з вимогами стосовно відшкодування неустойки за несвоєчасне доставлення вантажу позивачем до перевізника не пред`являлись, що свідчить про недотримання позивачем порядку звернення до суду, а отже оскільки позивач визначає порушення зобов`язання по накладним № 22519376, 22519407, № 22519416 з 18.10.2019, а по накладній № 22519461 з 17.10.2019, позовна давність сплинула 18.12.2019 та 17.12.20119 відповідно.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Приписами статті 909 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до частини 1 статті 919 Цивільного кодексу України перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Згідно пункту 4 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998 р., перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Оскільки перевезення вантажу за накладними здійснювалось у міжнародному сполученні, правовідносини сторін регулюються відповідними угодами про залізничні міжнародні сполучення.

За умовами параграфів 2, 3 статті 24 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 р. зі змінами та доповненнями (далі - УМВС), строк доставки вантажу визначається, виходячи з наступних норм: для контейнерів - 1 доба на кожні розпочаті 150 км; для інших відправлень - 1 доба на кожні розпочаті 200 км. Строк доставки вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу.

Параграфом 1 ст. 14 УМВС передбачено, що у відповідності з договором перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти доручений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, погодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу. Параграфом 3 цієї ж статті передбачено підтвердження укладення договору перевезення накладною.

Відповідно до параграфу 2 ст. 24 УМВС термін доставки вантажу визначається, виходячи з наступних норм:

- для контейнерів - 1 доба на кожні розпочаті 150 км;

- для інших відправок - 1 доба на кожні розпочаті 200 км.

Також параграфом 3 вказаної статті передбачено, що доставка вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу.

Згідно параграфу 5 ст. 24 УМВС, перебіг строку доставки вантажу починається з 0.00 год. дня, наступного за днем укладення договору перевезення, і закінчується в момент передачі отримувачу повідомлення про прибуття вантажу, при цьому неповну добу вважають за повну.

Термін доставки вважається виконаним, якщо вантаж прибув на станцію призначення до закінчення терміну доставки і перевізник повідомив одержувача про прибуття вантажу і можливості передачі вантажу у розпорядження одержувача (параграф 7 ст. 24 УМВС).

Відповідно до ст. 2 УМВС та додатку 1 до УМВС «Правила перевезення вантажів», розділу 1 пункту 2.1. «відправка» - це вантаж за однією накладною (відправлення) приймається до перевезення від одного відправника на одній станції відправлення на адресу одного одержувача на одну станцію призначення.

Параграфами 1, 2 статті 45 УМВС визначено, що якщо перевізником не був дотриманий строк доставки вантажу, обчислений відповідно до статті 24 «строк доставки вантажу», перевізник сплачує відшкодування за перевищення строку доставки у вигляді неустойки.

Згідно параграфу 2 ст. 45 УМВС розмір неустойки за перевищення терміну доставки вантажу визначається виходячи з провізної плати того перевізника, який допустив перевищення - терміну доставки, та величини (тривалості) перевищення терміну доставки і розраховується, як відношення перевищення терміну доставки (в добах) до загального терміну доставки, а саме:

6% провізної плати при перевищенні терміну доставки понад однієї десятої загального терміну доставки;

18% провізної плати при перевищенні терміну доставки більше однієї десятої, але не більше трьох десятих загального терміну доставки;

30% провізної плати при перевищенні терміну доставки понад три десятих загального терміну доставки.

Разом з тим, статтею 46 УМВС визначено порядок пред`явлення претензії отримувача до перевізника.

Так, претензія пред`являється з відповідним обґрунтуванням і зазначенням суми відшкодування. Претензія пред`являється в паперовому вигляді, а при наявності домовленостей між учасниками перевезення - в електронному вигляді.

Претензія пред`являється по кожному відправленню окремо, за винятком:

1) претензії про повернення переборів провізних платежів. Така претензія може пред`являтися по декільком відправленням;

2) випадків, коли по декільком відправленням складено один комерційний акт, у таких випадках претензія пред`являється на всі відправлення, зазначені в комерційному акті (§3).

Претензія по одному відправленню на суму, еквівалентну 23 швейцарським франкам і менше, не підлягає задоволенню. Якщо претензія пред`являється на більшу суму і вона визнається такою, що підлягає задоволенню в розмірі, еквівалентному 23 швейцарським франкам і менше, то ця сума відшкодування заявникові не виплачується (§4).

Претендент зобов`язаний обґрунтувати претензію у відповідності з Правилами перевезення вантажів (§5).

Якщо претензія оформлена з порушенням вимог §3 і §5 даної статті, вона повертається претенденту без розгляду в строк не пізніше 15 днів від дня її надходження перевізникові із вказівкою причини її повернення. У таких випадках перебіг строку давності, передбачений §3 статті 48 «Строки давності» не призупиняється. Якщо перевізник повертає претенденту претензію пізніше 15-деного строку, то перебіг строку давності зупиняється з наступного дня після закінчення цього строку до дня відправлення перевізником претенденту даної претензії. Повернення перевізником претенденту такої претензії не є її відхиленням і не дає претенденту права звернення з позовом у судові органи (§6).

Перевізник зобов`язаний в 180-денний строк від дня одержання претензії розглянути її, дати відповідь претенденту та при повному або частковому визнанні претензії сплатити претенденту належну суму (§7).

При частковому або повному відхиленні претензії перевізник повідомляє претенденту підстави відхилення претензії та одночасно повертає документи, прикладені до претензії (§8).

Відповідно до §1 статті 47 УМВС позов може бути пред`явлено тільки після пред`явлення відповідної претензії і тільки до того перевізника, до якого була пред`явлена претензія. Право пред`явлення позову на підставі цієї Угоди належить тій особі, яка має право пред`явити претензію перевізнику.

Право пред`явлення претензії та позову за перевищення строку доставки виникає від дня видачі вантажу одержувачу (§2 статті 47 УМВС).

Позов може бути пред`явлений:

1) якщо перевізник не дав відповідь на претензію у строк, встановлений на розгляд претензії;

2) якщо протягом терміну на розгляд претензії перевізник повідомив претендента про відхилення претензії повністю або частково.

Згідно зі статтею 48 УМВС позови до перевізника на підставі цієї Угоди про перевищення строку доставки вантажу пред`являються протягом 2 місяців.

Вказані в §1 цієї статті строки обчислюються з моменту виникнення права пред`явлення позову, встановленого в §2 статті 47 Угоди «Вимоги за договором перевезення. Підсудність» даної Угоди. День початку перебігу строку давності в строк не включається.

Пред`явлення претензії, оформленої у відповідності зі статтею 46 «Претензії» цієї Угоди, зупиняє перебіг терміну давності, передбаченого в §1 цієї статті.

Перебіг строку давності триває з того дня, коли перевізник повідомив претенденту про повне або часткове відхилення його претензії або з моменту закінчення строку, установленого в §7 статті 46 «Претензії» цієї Угоди, якщо претензія залишена перевізником без відповіді.

Повторне пред`явлення претензії з тих самих підстав не зупиняє перебіг строків давності, передбачених в §1 цієї статті.

Із наведених правових норм вбачається, що Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення передбачено обов`язкове досудове врегулювання шляхом звернення одержувача вантажу з претензією до перевізника, з вини якого порушено терміни доставки вантажу.

При цьому, статтею 46 УМВС встановлено порядок звернення з претензією, а також порядок її розгляду.

Крім того, в статті 48 УМВС передбачено, що позов може бути пред`явлено тільки після пред`явлення відповідної претензії, а також позови до перевізника на підставі цієї Угоди пред`являються протягом 2 місяців.

Як уже зазначалося вище, у відповідності до §5 статті 46 УМВС претензія пред`являється з відповідним обґрунтуванням.

Судом встановлено, що 06.12.2019 позивач звернувся до філії відповідач із Претензією № 06/12/19, згідно якої, посилаючись на норми чинного законодавства просив: прийняти лист до розгляду; повністю задовольнити дану претензію; здійснити коригування часу по затримці вагонів, враховуючи лист департаменту комерційної роботи АТ «Укрзалізниця» від 05.12.2019 вих. № 12/578; надати детальне роз`яснення як з приводу складених актів, так і щодо неправомірно і безпідставно зазначених в них сумах; надіслати відповідь письмово, за адресою вказаною вище, в строки встановлені чинним законодавством України.

У свою чергу, відповідач листом від 16.12.2019 №ЦМ-У-5187 повернув позивачу вказану вище претензію без розгляду, посилаючись на те, що у претензії відсутні відповідні обґрунтування претензійних вимог, а посилання на норми національного законодавства є неправомірними, оскільки до відносин, які склались між позивачем та відповідачем, застосовуються положення Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення. Також відповідач зазначив про необхідність розділення заявлених претензійних вимог.

В подальшому, позивач звернувся до відповідача із Претензією № 23/12/19-1, згідно якої просив: провести перевірку правильності нарахованих сум, вказаних в актах загальної форми; у випадку підтвердження неправильності нарахованих сум за актами загальної форми, здійснити коригування часу по затримці вагонів, перелік яких вказаний у відповідних актах; повернути на особовий рахунок позивача безпідставно списані кошти за актами на загальну суму 194 962,60 грн.

Жодних розрахунків, посилань на норми УМВС, долучених залізничних накладних, як і вимог про сплату штрафу за порушення термін доставки вантажів з розрахунком її розміру, означена претензія також не містить.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами, за визначенням ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, матеріали справи не містять жодних доказів звернення позивача до перевізника із претензіями по кожній із накладній про сплату штрафу із наведенням розрахунків заявленого штрафу та долученням до кожної претензії накладної на підставі якої, пред`являються вимоги.

При цьому, суд також зазначає, що як вбачається із накладних № 22519376, № 22519407, № 22519461, № 22519416, ТОВ «Центр технологій транспорту» не є отримувачем вантажу, а отже і не є особою, якій у відповідності до норм УМВС надано право на пред`явлення претензій за порушення терміну доставки вантажу.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має. значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, ай охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обгрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, ай охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл.

Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 No 3рп/2003.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не дотримано претензійного порядку звернення до відповідача, який визначений нормами Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, а також враховуючи, що позивач не є тією особою, якій надано право пред`явлення претензій у зв`язку з порушенням терміну доставки вантажу, що свідчить про відсутність порушеного права позивача на момент звернення з позовом до суду, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Також, відповідачем заявлено про пропуск строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29 травня 2013 року N 10 (далі - Постанова № 10) позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Відповідно до п. 2.2 Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності судом не розглядається.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 25.11.2020

Суддя О.А. Грєхова