ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року Справа № 926/2338/20

За позовом Моторно (транспортного) страхового бюро України

до відповідача Приватного корпоративного підприємства ДЕНИСІВКА ПЛЮС

про відшкодування збитків в порядку регресу у сумі 100 000.00 грн

Суддя О.Г. Проскурняк

Секретар судового засідання А.О. Масюк

Представники:

Від позивача не з`явився;

Від відповідача не з`явився.

СУТЬ СПОРУ: Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду Чернівецької області із позовом до відповідача Приватного корпоративного підприємства ДЕНИСІВКА ПЛЮС про відшкодування збитків в порядку регресу у сумі 100 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що у зв`язку із сплатою страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги з відповідача, як до роботодавця особи, яка була визнана винуватцем ДТП.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 жовтня 2020 року, судову справу № 926/2338/20 передано на розгляд судді Проскурняку О.Г.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху; встановлено строк для виправлення недоліків позовної заяви - 5 днів з моменту отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків, позивачу необхідно було надати суду докази надіслання копії позовної заяви відповідачу разом з описом вкладення цінного листа.

21 жовтня 2020 року позивач звернувся до суду із письмовою заявою про усунення недоліків разом із додатками. Так, позивачем виконано вимоги ухвали Господарського суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року та долучено до матеріалів справи докази надіслання копії позовної заяви відповідачу разом з описом вкладення цінного листа

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 22 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначено судове засідання по суті на 17 листопада 2020 року.

17 листопада 2020 року сторони явку належних представників в судове засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про місце, час та дату судового засідання.

При цьому, 13 листопада 2020 року на офіційну електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача про проведення розгляду справи без його участі, у зв`язку із відсутністю можливості прибуття в судове засідання. Крім того, представник позивача зазначив, що зібрані матеріали є достатніми задля об`єктивного та всебічного розгляду справи в судовому засіданні без участі позивача.

Відповідач відзив на позов не надав, своїм процесуальним правом на участь у судових засіданнях не скористався, про причини неявки суд не повідомим.

Згідно з частиною 1 статті 202 ГПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини у справі, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд

ВСТАНОВИВ :

Згідно матеріалів справи, а саме: картки ДТП (ідентифікатор картки - НОМЕР_1 ) та постанови про закриття кримінального провадження від 24 квітня 2018 року, 16 січня 2018 року, за адресою А/дорога М-06-Київ-ЧОП (на м. Будапешт через мм. Львів, Мукачеве і Ужгород), 236 км, 500 м. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: автобус Setra S 315GT-HD (червоного кольору, номер шасі НОМЕР_2 , дорожній номерний знак НОМЕР_3 ) під управлінням водія ОСОБА_1 , вантажний ТЗ ЗИЛ 131 (дорожній номерний знак НОМЕР_4 ) із причіпом БР Т2 (дорожній номерний знак НОМЕР_5 ) під управлінням водія ОСОБА_2 та легковим автомобілем FIAT DOBLO (чорного кольору, номер шасі НОМЕР_6 , дорожній номерний знак НОМЕР_7 ) під управлінням водія ОСОБА_3 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно із постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 липня 2018 року по справі №715/1016/18, залишеною без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 лютого 2019 року, вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення правил дорожнього руху ОСОБА_1 , у зв`язку з чим зазнали пошкоджень транспортні засоби: Setra S 315GT-HD д.н.з. НОМЕР_3 , ЗІЛ-131, д.н.з. НОМЕР_4 у складі з причепом Е-5 д.н.з. НОМЕР_5 та Fiat Doblo д.н.з. НОМЕР_7 .

Згідно звіту № 478К про оцінку автомобіля FIAT DOBLO реєстраційний номер НОМЕР_7 від 05 вересня 2018 року, ринкова вартість вказаного автомобіля станом на момент до його пошкодження в ДТП складає 126 745,35 грн.; вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу в результаті його пошкодження при ДТП складає 135 734,58 грн

24 червня 2019 року власник пошкодженого транспортного засобу Fiat Doblo д.н.з. НОМЕР_7 ОСОБА_4 звернулась до позивача із заявою про страхове відшкодування на підставі пп. а) п.41.1. ст. 41 Закону України Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

На підставі наказу Моторного (транспортного) страхового бюро України від 02 серпня 2018 року №7669 ОСОБА_4 виплачено суму страхового відшкодування у розмірі 100 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1151249 від 02 серпня 2019 року.

Позивач звернувся до відповідача як роботодавця винної у ДТП особи із претензією від 16 червня 2020 року про відшкодування шкоди у порядку регресу у сумі 100 000,00 грн.

Оскільки зазначену претензію відповідач залишив без реагування та задоволення, позивач звернувся з позовом до суду.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

За змістом статей 15 та 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Положеннями статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Закон України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно cтатті 4 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі.

Відповідно до пункту 35.1 статті 35 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Положеннями пп. а) п.41.1. статті 41 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів встановлено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

У п.38.2.1 п.38.2 статті 38 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів унормовано, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до абзацу 2 пункту 22.1 статті 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Враховуючи вищезазначені норми законодавства, суд дійшов висновку, що МТСБУ, в контексті правовідносин, які склались в даній справі, наділений правом подати регресний позов до власника чи водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У даному випадку відповідальність винного у ДТП водія транспортного засобу Setra S 315GT-HD д.н.з. НОМЕР_3 не була застрахована, тому потерпілий звернувся до МТСБУ, і останнє виплатило йому страхове відшкодування, набувши, відповідно, право вимоги до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

За загальними правилом, закріпленим у частині 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Згідно положень частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець розрізняє поняття особа, яка завдала шкоду та особа, яка відповідає за шкоду.

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України, набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Так, приписами частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, - таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Наведені висновки узгоджуються з приписами частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України.

Заявляючи позовні вимоги до відповідача позивач стверджує, що винний у ДТП водій транспортного засобу Setra S 315GT-HD д.н.з. НОМЕР_3 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди був працівником Приватного корпоративного підприємства Денисівка-Плюс.

Разом з тим, позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, що водій автотранспортного засобу Setra S 315GT-HD д.н.з. НОМЕР_3 , винний у вчиненні ДТП був працівником Приватного корпоративного підприємства Денисівка-Плюс.

Доказів на підтвердження того, що на момент ДТП транспортний засіб Setra S 315GT-HD д.н.з. НОМЕР_3 належав на праві власності ПКП Денисівка-Плюс позивачем не надано.

Натомість згідно із наявної у матеріалах справи картки ДТП в системі НПУ (ідентифікатор 936569) та довідки №1 від 16 липня 2019 року про розмір відшкодування з фонду захисту потерпілих, сформавоної МТСБУ власником транспортного засобу Setra S 315GT-HD д.н.з. НОМЕР_3 зазначено Приватне підприємство Крайстранс.

За змістом частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Водночас, у частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Позивачем не підтверджено належними та достатніми доказами наявності у відповідача правових підстав для відшкодування позивачу виплаченої останнім суми страхового відшкодування на підставі приписів статті 1172 Цивільного кодексу України.

Згідно положень статті 76 та 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 78 та 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Так, позивачем не надано до матеріалів справи доказів того, що станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, водій транспортного засобу Setra S 315GT-HD д.н.з. НОМЕР_3 був працівником ПКП Денисівка-Плюс, а зазначений транспортний засіб належав відповідачу на праві власності, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення із відповідача на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України суми сплаченого страхового відшкодування у розмірі 100 000,00 грн.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини 1 статті 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, встановивши фактичні обставини справи, розглянувши подані докази, надавши оцінку аргументам сторін та застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Пунктом 2 частини 4 статті 129 ГПК України визначено, що у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи зазначене, судовий збір слід залишити за позивачем.

Інших судових витрат не заявлено.

Керуючись статтями 2, 13, 14, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України до відповідача Приватного корпоративного підприємства ДЕНИСІВКА ПЛЮС про відшкодування збитків в порядку регресу у сумі 100 000,00 грн. відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано - 19 листопада 2020 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.Г. Проскурняк