номер провадження справи 17/38/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2020 Справа № 908/633/20

м. Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі головуючого судді Корсун В.Л. при секретарі судового засідання Василенко В.В. розглянувши матеріали справи № 908/633/20

за позовною заявою: Бердянської міської ради, 71118, Запорізька область, м. Бердянськ, пл. Єдності, буд.2

до відповідача: приватного акціонерного товариства Бердянськбуд, 71112, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Шевченка, буд.13

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фонд державного майна України, 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазові, 18/9

про передачу гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ

Присутні представники:

від позивача: Ар`ефєва Ю.М., посвідчення від 05.05.20 № 235

Замета Н.О., посвідчення № 88 від 05.05.20

від відповідача: Забержевський О.В. - керівник

Міняйло А.М., довіреність від 03.10.19 № 119

від третьої особи: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Бердянська міська рада (далі Бердянська МР) звернулась до господарського суду Запорізької області з позовною заявою за вих. від 30.08.19 №01-2065/48-1 до приватного акціонерного товариства Бердянськбуд (надалі ПрАТ Бердянськбуд) про передачу на безкомпенсаційній основі без згоди власника у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська гуртожиток включений до статутного капіталу ПрАТ Бердянськбуд за адресою: м. Бердянськ, вул. Італійська, 102 у розмірі 395/2600 частки.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.20 позовну заяву передано для розгляду судді Корсуну В.Л.

Ухвалою від 13.03.20 судом прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/633/20, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 09.04.20.

Крім того, судом залучено до участі у дану справу третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фонд державного майна України.

30.03.20 до суду надійшов відзив ПрАТ Бердянськбуд за вих. від 26.03.20 № 60, в якому представник відповідача заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволені позовних вимог позивача в повному обсязі.

08.04.20 до суду від представника відповідача надійшло клопотання за вих. від 06.04.20 № 69, в якому останній просить суд перенести судове засідання на іншу дату, у зв`язку з епідемією короно-вірусу та карантинними заходами на всій території України.

09.04.20 на електронну адресу суду надійшла заява Бердянської МР (з ЕЦП) за вих. від 07.04.20 № 133 про забезпечення проведення підготовчого засідання по справі № 908/633/20, що призначено на 09.04.20 у режимі відеоконференції.

Приймаючи до уваги, що клопотання позивача про проведення засідання в режимі відео конференції надійшло до суду в день призначеного судового засідання (09.04.20), судом відмовлено у його задоволенні, як таке, що подано з порушенням строків, визначених ч. 8 ст. 197 ГПК України.

Також, 09.04.20 на електронну адресу суду Бердянська МР надіслала заяву (з ЕЦП) за вих. від 07.04.20 № 134 про відкладення судового засідання у зв`язку з епідемією та запровадженими карантинними заходами на всій території України. Також, в прохальній частині вказаної заяви позивач просив суд призначити наступні засідання в режимі відеоконференції.

З огляду на те, що суду заздалегідь невідомо наявність у господарського суді Запорізької області та у Бердянському міськрайонному суді технічної можливості проведення наступних засідань (у випадку їх призначення судом) у режимі відео конференції, судом відхилено клопотання позивача, викладене в п. 2 прохальної частині заяви за вих. від 07.04.0 № 134 про відкладення судового засідання.

09.04.20 судом, з власної ініціативи, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 19.05.20.

15.04.20 на електронну адресу суду від позивача надійшла відповідь за вих. від 10.04.20 № 141 на відзив (з ЕЦП), в якій представник позивача підтримав позовні вимоги та просить суд задовольнити вказані вимоги в повному обсязі.

30.04.20 до суду від відповідача надійшло заперечення за вих. від 24.04.20 № 72, в якому представник відповідача надав свої заперечення та просить суд відмовити позивачу в задоволені позову в повному обсязі.

14.05.20 до суду надійшло клопотання за вих. від 12.05.20 № 79, в якому представник відповідача просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

19.05.20 до суду надійшла заява за вих. від 18.05.20 № 12, в якій представник позивача просить суд залучити до участі у справі № 908/633/20 управління комунальної власності Бердянської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

В судовому засіданні 19.05.20 присутні представники позивача не заперечили проти прийняття до розгляду відзиву ПрАТ Бердянськбуд за вих. від 26.03.20 № 60.

Пунктом 5 резолютивної частини ухвали про відкриття провадження у даній справі судом визначено відповідачу строк для подання до суду: відзиву на позов із доказами яким позивач обґрунтовує свої заперечення - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Як вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 16.03.20, яке у зворотньому напрямку повернулось на адресу суду, 19.03.20 уповноваженим представником відповідача за довіреністю 19.03.20 отримано ухвалу суду від 13.03.20 про відкриття провадження у справі № 908/633/20.

Таким чином, 03.04.20 останній день для подачі ПрАТ Бердянськбуд відзиву на позовну заяву у даній справі.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що відзив ПрАТ Бердянськбуд надійшов до суду 30.03.20 (вх. № 6612/08-08/20 від 30.03.20), судом прийнято до розгляду відзив ПрАТ Бердянськбуд за вих. від 26.03.20 № 60.

Також, представник позивача просив суд прийняти до розгляду відповідь Бердянської міської ради за вих. від 10.04.20 № 141 на відзив відповідача, яка (відповідь) на електронну адресу суду (з ЕЦП) надійшла 15.04.20.

З метою прийняття законного та обґрунтованого рішення у даній справі по суті спору, судом прийнято до розгляду відповідь Бердянської міської ради за вих. від 10.04.20 № 141 на відзив.

Крім того, судом у підготовчого засіданні 19.05.20 прийнято до розгляду заперечення ПрАТ Бердянськбуд за вих. від 24.04.20 № 72 на відповідь Бердянської МР, проти прийняття до розгляду яких не заперечив присутній представник позивача.

В підготовчому засіданні 19.05.20 представник позивача просив суд не розглядати заяву Бердянської МР за вих. від 18.05.20 № 12 про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, про що останнім письмово зазначено на першому аркуші відповідної заяви.

З огляду на викладене, заява позивача за вих. від 18.05.20 № 12 судом не розглядалась.

Ухвалою від 19.05.20 судом відкладено підготовче засідання на 10.06.20.

10.06.20 на електронну адресу суду (з ЕЦП) надійшла заява Бердянської МР за вих. від 09.06.20 № 41 про залучення доказів до матеріалів справи (копії службового листа ЖКГ ВК Бердянської міської ради від 17.04.20 № 645 та доданий до нього доказ підтвердження направлення листа Бердянської міської ради від 24.10.17 № 02-66673/29; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.06.20 - № інформ. Довідки 211802935), які, на думку позивача, підтверджують факт направлення листа Бердянської міської ради від 24.10.17 № 02-66673/29 та мають важливе значення для даного провадження, оскільки є доказом ігнорування ПрАТ Бердянськбуд надання згоди на добровільну передачу спірного гуртожитку у власність територіальної громади.

У підготовчому засіданні 10.06.20 присутні представники позивача просили суд задовольнити заяву за вих. від 09.06.20 № 41, залучити до матеріалів цієї справи та прийняти до розгляду зазначені вище документи.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення заяви Бердянської МР за вих. від 09.06.20 № 41 та прийняття до розгляду відповідних документів (доказів), оскільки, на думку ПрАТ Бердянськбуд, вказані документи подані в порушення вимог ст. 80 ГПК України.

Частиною 2 ст. 80 ГПК України унормовано, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з вимогами ч. 8 ст. 80 ГПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Як свідчить зміст наявної у справі заяви позивача від 09.06.20 № 41 (про залучення доказів до матеріалів справи), Бердянська МР не обґрунтувала неможливість подання відповідних доказів (документів) у визначений ч. 2 ст. 80 ГПК України строк. Разом з тим, в підготовчому засіданні 10.06.20 представник позивача заявив усне клопотання про поновлення строку для подання до матеріалів цієї справи доказів посилаючись при цьому на ст. 169 ГПК України.

Яку свідчать вимоги ч. 2 ст. 169 ГПК України, заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій, або усній формі. У випадку визначених цим кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Оскільки представник позивача в судовому засіданні 10.06.20, а саме Замета Н.О., пояснила суду, що наведена вище заява позивача від 09.06.20 № 41 (про залучення доказів до матеріалів справи), надається суду на виконання вимог ухвали суду у цій справі, але не надала жодних пояснень в якій саме ухвалі суду у справі № 908/633/20 судом було витребувано чи запропоновано надати суду документи перелік яких вказано в додатках до заяви позивача від 09.06.20 № 41 (всього 5 найменувань), судом було з`ясовано додержання представниками Бердянської МР (позивача у справі) вимог ст. 80 ГПК України щодо надання таких доказів саме в судовому засіданні 10.06.20, в т.ч. в контексті частин 2, 4, 5, 8 ст. 80 ГПК України.

Представник позивача Замета Н.О. заявила усне клопотання із обґрунтуванням неможливості подання вказаних доказів (всього 5 найменувань) у визначений процесуальним законодавством строк.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 169 ГПК України (в частині того, що заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій, або усній формі…, але на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі), судом запропоновано представникам позивача у цій справі в письмовому вигляді (клопотанні), з додержанням вимог у т.ч. частин 2, 4, 5, 8 ст. 80 ГПК України, обґрунтувати надання заяви позивача від 09.06.20 № 41 (про залучення доказів до матеріалів справи, всього 5 найменувань) в строк який не відповідає вимогам ч. 2 ст. 80 ГПК України (оскільки в силу вимог ч. 8 вказаної ст. ГПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що від неї не залежали).

Ухвалою від 10.06.20 судом відкладено підготовче засідання на 08.07.20.

08.07.20 через канцелярію суду позивач до матеріалів справи надав:

- клопотання за вих. від 07.07.20 № 70 про визнання поважними причини пропуску та поновлення строку для подання документів (доказів), долучених до заяви за вих. від 09.06.20 № 41;

- клопотання за вих. від 07.07.20 № 71 про визнання поважними причини пропуску та поновлення строку для подання документу (доказу), а саме постани Центрального апеляційного господарського суду по справі № 908/2257/19 від 17.06.20 .

ПрАТ Бердянськбуд 08.07.20 через канцелярію суду подано заперечення (на підставі ст. 42 ГПК України) за вих. від 23.06.20 № 105 стосовно заяви Бердянської МР від 09.06.20 № 41 про залучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою від 08.07.20 судом відкладено підготовче засідання на 21.07.20.

21.07.20 через канцелярію суду до матеріалів справи відповідач надав:

- клопотання за вих. від 16.07.20 № 120, в якому просить суд залучити до матеріалів справи докази;

- клопотання від 16.07.20 № 121, в якому просить суд зобов`язати позивача надати оригінали належних та допустимих письмових доказів на підтвердження направлення на адресу ПрАТ «Бердянськбуд» копії листів від 28.12.17 № 01-8297/41, від 17.07.17 № 01-4411/29 та докази їх отримання відповідачем;

- доповнення за вих. від 16.07.20 № 122 до заперечення від 23.06.20 №121.

21.07.20 на електронну адресу (з ЕЦП) до суду Бердянська МР надіслала заяву за вих. від 21.07.20 № 78 про перенесення розгляду справи № 908/633/20 на іншу дату, оскільки 20.07.20 відповідачем надано позивачу для ознайомлення: клопотання за вих. від 16.07.20 № 120, від 16.07.20 № 121 та доповнення до заперечення від 23.06.20 №121. А для належного формування позиції в суді, позивач вважає за необхідне з приводу зазначених вище документів надати свої письмові пояснення. При цьому, через брак часу не має можливості, тому що відповідні документи отримав за день до підготовчого засідання.

Ухвалою від 21.07.20, судом відкладено розгляд справи на 04.08.20.

04.08.20 на електронну адресу суду підписану за допомогою електронного цифрового підпису, надійшло клопотання за вих. від 03.08.20 № 96, в якому представник відповідача просить суд визнати поважними причини пропуску строку на подачу доказу, а саме копії рішення господарського суду Запорізької області від 08.07.20 у справі № 908/3479/19, поновити строк для подання документу (доказу), а саме копії рішення господарського суду Запорізької області від 08.07.20 у справі № 908/3479/19 та долучити до матеріалів справи № 908/633/19 вказану копію рішення.

В судовому засіданні 04.08.20 представник позивача підтримав вищезазначене клопотання за вих. від 03.08.20 № 96 та просить суд задовольнити вказане клопотання в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 04.08.20 заперечив проти долучення документу (доказу), а саме копії рішення господарського суду Запорізької області від 08.07.20 у справі № 908/3479/19, мотивуючи тим, що вказане рішення не набрало законної сили. Однак, представник відповідача віддав розгляд вказаного клопотання на розсуд суду.

З огляду на вищевикладене, з метою забезпечення права кожного із учасників у даній справі на належний судовий захист, суд задовольняє клопотання позивача та:

- визнає поважними причини пропуску строку на подачу доказу, а саме копії рішення господарського суду Запорізької області від 08.07.20 у справі № 908/3479/19;

- поновляє строк для подання документу (доказу), а саме копії рішення господарського суду Запорізької області від 08.07.20 у справі № 908/3479/19;

- долучає до матеріалів справи № 908/633/19 вказану копію рішення господарського суду Запорізької області від 08.07.20 у справі № 908/3479/19.

Крім того, в судовому засіданні 04.08.20 представник відповідача повідомив суд, що ПАТ Бердянськбуд не отримував деякі листи на які посилається відповідач, а відповідач, в свою чергу, не надав суду докази надсилання відповідачу таких листів.

З метою забезпечення права кожної із сторін у даній справі на належний судовий захист, суд ухвалою від 04.08.20 відклав підготовче засідання на 12.08.20.

12.08.20 до суду від відповідача надішли:

- повідомлення за вих. від 11.08.20 № 133;

- пояснення (до відому суду) за вих. від 11.08.20 № 134;

- клопотання за вих. від 11.08.20 № 135, в якому просить суд залучити до матеріалів справи процесуальний документ, а саме рішення господарського суду Запорізької області від 10.06.20 у справі № 908/2258/19.

Крім того, 12.08.20 до суду надійшла спільна заява позивача та відповідача за вих. від 12.08.20, в якій представники позивача та відповідача просять суд у відповідності до п. 4 розділу Х ГПК України, доповненого Законом № 731-ІХ від 18.06.20, продовжити строк підготовчого засідання, відкласти підготовче судове засідання призначене на 12.08.20 та вказану заяву розглянути без участі представників позивача та відповідача.

Ухвалою від 12.08.20 судом спільну заяву позивача та відповідача щодо продовження строку підготовчого засідання задоволено, відкладено підготовче засідання на 09.09.20.

В судовому засіданні 09.09.20 представником позивача надано клопотання за вих. від 08.09.20 № 130, в якому представник позивача надає на виконання п. 5 ухвали суду від 12.08.20 та просить долучити вказані докази до матеріалів справи № 908/633/20.

Вказане клопотання позивача за вих. від 08.09.20 № 130, в яком представник позивача надає на виконання п. 5 ухвали суду від 12.08.20 та просить долучити вказані докази до матеріалів справи № 908/633/20,приймається судом до розгляду.

Представник відповідача (керівник) в судовому засіданні 09.09.20 підтримав клопотання за вих. від 11.08.20 № 135 (яке надійшло до суду 12.08.20) та просить суд залучити до матеріалів справи процесуальний документ, а саме колегіальне рішення від 10.06.20 по господарській справі № 908/2258/19.

Представник позивача проти вказаного клопотання та залучення рішення від 10.06.20 по господарській справі № 908/2258/19 не заперечив.

З метою забезпечення права кожної із сторін у даній справі на належний судовий захист, судом прийнято вказане клопотання до розгляду та залучено до матеріалів справи рішення від 10.06.20 по господарській справі № 908/2258/19.

Крім того, предстиавник позивача заявив усне клопотання щодо відкладення підготовчого засідання, яке підтримано представником відповідача.

Ухвалою від 09.09.20 судом відкладено підготовче засідання на 14.09.20.

В судовому засіданні 14.09.20 представник позивача підтримав заяву про залучення доказів до матеріалів справи за вих. від 09.06.20 № 41 та клопотання за вих. від 07.07.20 № 70. Просить суд долучити до матеріалі справи:

- копію службового листа житлово-комунального господарства ВК Бердянської МР від 17.04.20 № 645 та доданий до нього доказ підтвердження направлення листа Бердянської МР від 24.10.17 № 02-66673/29;

- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.06.20

та визнати поважними причини пропуску строку на подачу доказів, долучених до заяви від 09.06.20 № 41, поновити строк для подання документів зазначених в заяві від 09.06.20 № 41.

Представник відповідача віддав вказане питання на розсуд суду.

З метою забезпечення права кожної із сторін у даній справі на належний судовий захист, судом визнано поважними причини пропуску строку на подачу доказів, долучених до заяви від 09.06.20 № 41 та поновлено строк для подання документів зазначених в заяві від 09.06.20 № 41.

Також, представник позивача підтримав в судовому засіданні 14.09.20 клопотання за вих. від 07.07.20 № 71 та просить суд визнати поважними причини пропуску строку на подачу документу, поновити строк для подання документу та долучити до матеріалів справи № 908/633/20 копію постанови Центрального апеляційного господарського суду по справі № 908/2257/19 від 17.06.20.

Представник відповідача віддав вказане питання на розсуд суду.

З метою забезпечення права кожної із сторін у даній справі на належний судовий захист, судом визнано поважними причини пропуску строку на подачу документу, поновлено строк для подання документу та долучено до матеріалів справи № 908/633/20 копію постанови Центрального апеляційного господарського суду по справі № 908/2257/19 від 17.06.20.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.09.20 підтримав клопотання за вих. від 16.07.20 № 120 та клопотання за вих. від 16.07.20 № 121, в яких просить суд залучити до матеріалів справи документи та зобов`язати позивача надати оригінали належних та допустимих письмових доказів на підтвердження направлення на адресу ПрАТ Бердянськбуд копії листів від 28.12.17 № 01-8297/41 та від 17.07.17 № 01-4411/29 та докази їх отримання відповідачем.

Представник позивача проти вказаних клопотань не заперечив та віддав вказане питання на розсуд суду.

З метою забезпечення права кожної із сторін у даній справі на належний судовий захист, судом задоволено вказані клопотання за вих. від 16.07.20 № 120 та за вих. від 16.07.20 № 121 представника відповідача.

Ухвалою від 14.09.20 судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.10.20. Крім того, вказаною ухвалою зобов`язано позивача надати оригінали належних та допустимих письмових доказів на підтвердження направлення на адресу ПАТ Бердянськбуд копії листів від 28.12.17 № 01-8297/41 та від 17.07.17 № 01-4411/29 та докази їх отримання відповідачем.

05.10.20 до суду від представника відповідача надійшла письмова промова відповідача в судових дебатах, яка долучена судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 05.10.20 приймали участь представники позивача та відповідача, які виступили зі вступним словом та виклали в усній формі зміст та підстави своїх вимог і заперечень щодо предмета позову, надали необхідні пояснення щодо них.

Крім того, в судовому засіданні 05.10.20, заслухавши думку представника відповідача, судом прийнято до розгляду надані представником позивача на виконання вимог ухвали від 14.09.20 по цій справі документи: скріншоти запитуваних листів від 28.12.17 № 01-8297/41, від 04.10.17 № 02-6244/29, від 24.10.17 № 02-6673/29 та відповідь від 23.09.20 № 45/08 на службову записку.

При прийнятті вказаних документів судом враховані пояснення представника позивача про те, що інші докази щодо вказаного листування у позивача за строком давності не збереглись.

Ухвалою від 05.10.20 судом оголошено перерву у судовому засіданні на 04.11.20.

04.11.20 через канцелярію суду від представника позивача надійшли:

- заява за вих. від 03.11.20 № 260, в якій представник позивача просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат у вказаній справі, шляхом винесення додаткового рішення по справі, після подання відповідного клопотання разом з доказами, що засвідчують понесення таких витрат;

- промова за вих. від 03.11.20 № 262, в якій представник позивача надає свої пояснення щодо суті спору та просить суд задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві.

В судовому засіданні представники позивача підтримали вказані вище заяву за вих. від 03.11.20 № 260 та промову за вих. від 03.11.20 № 262.

Представники відповідача в судовому засіданні 04.11.20 не заперечили проти прийняття до розгляду заяви представника позивача за вих. від 03.11.20 № 260 та промови за вих. від 03.11.20 № 262.

Розглянувши вказані вище заяву позивача за вих. від 03.11.20 № 260 та промову за вих. від 03.11.20 № 262, заслухавши пояснення представників сторін, з метою забезпечення права кожного із учасників у даній справі на належний судовий захист, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для прийняття до розгляду заяви позивача за вих. від 03.11.20 № 260 та промови позивача за вих. від 03.11.20 № 262.

В судовому засіданні 04.11.20 до початку з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, судом з`ясовано у представників сторін думку щодо залучення (представники сторін проти залучення не заперечили) та залучено до матеріалів справи Інформацію, яку на вимогу суду надано представниками позивача, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо оспорюваного майна у цій справі станом на дату прийняття процесуального рішення у справі по суті спору.

У засіданні 04.11.20, на підставі ст. 240 ГПК України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Представникам сторін повідомлено про дату виготовлення рішення у повному обсязі.

Розгляд справи здійснювався із застосуванням технічних засобів фіксації (не в режимі відеоконференції) судового процесу за допомогою ПАК «Оберіг» та комплексі «Акорд».

Позивач, в особі уповноважених представників, в судових засіданнях заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві за вих. від 30.08.19 № 01-2066/48-1, в відповіді за вих. від 10.04.20 № 141 на відзив та у промові за вих. від 03.11.20 № 262. Просили суд передати на безкомпенсаційній основі без згоди власника у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська гуртожиток, включений до статутного капіталу ПрАТ Бердянськбуд за адресою: м. Бердянськ, вул. Італійська, 102 у розмірі 395/2600 частки.

Відповідач в особі уповноважених представників, в судових засіданнях проти позову заперечили в повному обсязі з підстав викладених у відзиві за вих. від 26.03.20 № 60 на позовну заяву, у запереченні за вих. від 24.04.20 № 74 на відповідь на відзив та у письмові промові відповідача в судових дебатах. Просили суд відмовити позивачу в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа уповноважених представників в судові засідання жодного разу не направила, про дату, час та місце судових засідань третю особу повідомлено належним чином.

Наявними матеріалами, а саме рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення вбачається, що судом було повідомлено третю особу про дату, час та місце судових засідань (наприклад: рекомендовані повідомлення від 16.03.20 № 004390, яким отримано представником третьої особи 16.03.20 ухвалу суду від 13.03.20 про відкриття провадження у справі, від 24.07.20 № 011754, яким отримано представником третьої особи 28.07.20 ухвалу суду від 21.07.20 про відкладення підготовчого засідання та інше).

Відповідно до ч. 3 ст. 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача отримувала процесуальні документи, які направлялись судом останньому про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштової кореспонденції.

Зазначене свідчить, що судом були вжиті всі залежні від нього заходи щодо повідомлення третьої особи про дату, місце і час розгляду справи № 908/633/20.

Всі процесуальні документи, які вказані вище у даному рішенні та направлялись третій особі до суду не повертались.

Відповідно до пунктів 1 і 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Приймаючи до уваги, що третю особу належним чином повідомлено про дату, місце та час розгляду справи № 908/633/20, враховуючи неявку в судове засідання третьої особи (її представників), суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи за відсутності таких учасників справи за наявними у матеріалах справи документами (доказами).

Спір у цій справі розглянуто у межах строку визначеного ст. ст. 177, 195 ГПК України, з урахуванням: змін до ГПК України внесених Законом України № 540-IX від 30.03.20, який набрав чинності 02.04.20; Закону України від 18.06.20 № 731-IX, який набрав чинності 17.07.20, а також постанов Кабінету Міністрів України від 11.03.20 № 211 (із змінами), від 20.05.20 № 392 (із змінами), від 22 липня 2020 р. № 641 та іншими чинними станом на 04.11.20, а також з урахуванням наданої Верховним Судом на офіційному веб-сайті (https://supreme.court.gov.ua/supreme/pres-centr/news/928802/) методичної інформації щодо спірних питань застосування законодавства про продовження процесуальних строків під час дії карантину.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01.04.90 між ТСО Запорожбуд (Орендодавець) та трестом організації орендарів Бердянськбуд (Орендар) укладено договір оренди, відповідно до якого (п. 1.1.1. договору), Орендодавець здає, а Орендар приймає за актом в оренду майно тресту Бердянськбуд, основні виробничі фонди за залишковою ціною 10 689 тис. карбованців (додаток № 1), довідково-балансова вартість 12935 тис. карбованців та оборотні кошти в розмірі 3222,0 тис. карбованців (додаток № 1), строком на 5 років для виконання будівельно-монтажних робіт, випуску промислової продукції та надання платних послуг населенню, передбачених умовами даного договору, а також робіт на свій розсуд, не протирічащих діючому законодавству.

Відповідно до п. 1.1.2. договору, після підписання даного договору і приймання майна Орендар набуває статусу орендного підприємства та іменується як орендне підприємство Бердянськбуд. З дня державної реєстрації у виконавчому комітеті Бердянської міської ради … Орендар набуває права юридичної особи та стає правонаступником майнових прав та забов`язань організації майно якої орендовано. Вступ Орендаря у володіння майном настає одночасно з підписанням договору.

Згідно із п. 1.1.3. договору, орендне підприємство трест Бердянськбуд по рішенню конференції трудового колективу не виходить зі складу ТСО Запорожбуд та Мінбуду УРСР. При введені ринкових відносин або в разі систематичного невиконання Орендодавцем своїх договірних зобов`язань, Орендар має право виходу зі складу ТСО та Мінбуду УССР.

У відповідності до п. 4.1. договору, даний договір укладено з 01.04.90 по 01.04.95.

Відповідно до Відомості залишкової вартості основних засобів станом на 01.05.93 по ОП Бердянськбуд, яка є Додатком № 1 до акту оцінки ціни цілісного майнового комплексу ОП Бердянськбуд, в розділі ЖКК під п. 39 визначена залишкова вартість гуртожитку по вул. Дюміна, 102 в розмірі 1 041 621,78 карбованців.

Згідно із п. 3 Указу Президента України Про грошову реформу в Україні від 25.08.96 № 762/96, українські карбованці підлягають обміну на гривні (банкноти та розмінну монету) за курсом 100 000 карбованців на 1 гривню.

У зв`язку з чим, як стверджувалось стороною позивача, вартість гуртожитку по вул. Дюміна (теперішня Італійська), 102 станом на час вирішення спору у справі № 908/633/20 становить 10,41 грн.

16.06.93 розпорядженням Фонду державного майна України № 124-РОМ затверджено Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства Бердянськбуд. За даним актом у вартість цілісного майнового комплексу увійшла вартість гуртожитку по вул. Дюміна, 102.

23.06.93 між Фондом державного майна Уркаїни (Продавець) та організацією орендарів орендного підприємства Бердянськбуд (Покупець) укладено договір купівлі-продажу майна державного підприємства, відповідно до якого (п. 1. договору купівлі-продажу), Продавець продає, а Покупець купує державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Бердянськбуд, який знаходиться за адресою: Україна, 332440, м. Бердянськ Запорізькоїх області, вул. Шевченка, 13 і відповідно до договору оренди від 01.04.90 та додаткової угоди до цього договору від 17.11.92 № 1553 (вказана додаткова угода сторонами до матеріалів справи не надавалась та, у зв`язку із вказаним, судом не досліджувалась) з Фондом державного майна України було передано організації орендарів орендного підприємства Бердянськбуд в тимчасове платне користування.

Відповідно до п. 2. договору купівлі-продажу, сума даного договору купівлі-продажу відповідно до акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства Бердянськбуд, який складено за Методикою оцінки вартості об`єктів приватизації та оренди, затвердж. постановою КМУ від 02.09.92 № 522, складає 71 115 700,00 карбованців. Акт оцінки і ціна об`єкту приватизації затверджені розпорядженням Фонду державного майна України від 16.06.93 № 124-РОМ, який є невідємною частиною договору купівлі-продажу.

Згідно із п. 16 договору купівлі-продажу, даний договір набуває чинності з моменту його підписання продавцем і покупцем та нотаріального посвідчення.

У відповідності до Акту прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу орендного підприємства Бердянськбуд від 09.09.93, Фонд державного майна України (Продавець) передає, а організація орендарів орендного підприємства Бердянськбуд (Покупець) приймає згідно з відомістю інвентаризації викуплену ним державну частку цілісного майнового комплексу орендного підприємства Бердянськбуд вартістю 71 115 700,00 карбованців. Крім того, у вказаному акті зазначено (мовою оригіналу): «П/д № 1 від 22.07.93р. перераховані грошові кошти 33 915 700 карбованців. Решта в сумі 37 200 000 карбованців повинна бути сплачена майновими сертифікатами».

У переліку жилих будинків, нежилих будівель та споруд, що є власністю ЗАТ Бердянськбуд (договір купівлі-продажу від 23.06.93), затв. заст. голови Фонду державного майна О. Тимошенко, в п. 6 зазначено гуртожиток по вул. Дюміна (нинішня назва Італійська) 102.

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.10.03 Серії САА № 324068, власником гуртожитку за адресою Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Дюміна, 102, є закрите акціонерне товариство «Бердянськбуд», форма власності колективна, частка 1/1, опис об`єкта основна будівля А, прибудова а, підстава рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 02.10.03 № 552.

Відповідно до рішення Бердянської міської ради від 22.12.17 № 3 рада керуючись ст. ст. 25, 26, ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 9, 17, 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. ст. 70, 111 Статуту територіальної громади м. Бердянська та враховуючи протоколи постійної комісії міської ради з питань реалізації державної регуляторної політики, підприємницької діяльності та управління комунальною власністю від 22.11.17 № 42, від 08.12.17 № 43 вирішила:

« 6. Прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків гуртожитки у м. Бердянську зокрема, за адресою: м. Бердянськ, вул. Італійська (Дюміна), 102. …

… 8. У випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків, вказаних у п. 6, юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської міської ради здійснити претензійно-позовну роботу направлену на виконаня цього ріщення. …».

Оскільки ПрАТ Бердянськбуд, як власником оспорюваного гуртожитку рішення про передачу його у власність територіальної громади не приймалось, позивачем, з посиланням на положення Закону України Про місцеве самоврядування в Україні та норми Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» ініційовано спір (позов) про передачу гуртожитку у власність територіальної громади за рішенням суду на безоплатній основі.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши надані до справи докази, а також пояснення представників сторін суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно із ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2).

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1). У разі посилання учасника справи на невчинення ін. учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч. 2). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3).

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1). Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2).

Згідно із ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1). Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ч. 2).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).

Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч. 1). Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2).

У відповідності до вимог ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2). Суд надає оцінку (ч. 3) як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. п. 3, 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.08 № 500-VI (надалі Закон від 04.09.08 № 500-VI), сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей) (п. 3). Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб) (п. 4).

Згідно із п. 4 ч. 1ст. 5 Закону від 04.09.08 № 500-VI (у відповідній редакції), передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у т.ч. тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування.

Під час розгляду справи сторони посилались на обставини, які встановлені рішеннями господарського суду Запорізької області у справах № 20/81, № 8/25д/09 та № 2/5009/5276/11, як на підстави своїх вимог і заперечень, відповідно до яких встановлювалися обставини, що мають значення для розгляду справи № 908/633/20.

Так, зокрема, як свідчить рішення господарського суду Запорізької області від 26.01.10 у справі № 8/25д/09 за позовом Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Фонду державного майна України до закритого акціонерного товариства «Бердянськбуд», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Бердянської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.06.93 р. № КП-119 в частині приватизації 7 гуртожитків, які розташовані за адресами: вул. Свободи, 60, вул. Червона, 16, вул. Червона, 20, вул. Кірова, 72, вул. Кірова, 74, вул. Франка, 14, вул. Дюміна, 102 в м. Бердянську та виключення їх вартості зі статутного фонду ЗАТ «Бердянськбуд», судом встановлено:

… 01 квітня 1990 р. ТСО Запорожбуд за Договором оренди надав в оренду майно треста Бердянськбудорганізації орендарів. Відповідно до п. 1.1.2. Договору після його підписання організація орендарів набула статусу Орендного підприємства Бердянськбуд.

07 квітня 1993 р. Наказом ФДМУ № 152-ПК Про створення комісії з приватизаціїзатверджена комісія з приватизації державного майна, взятого в оренду організацією орендарів Бердянськбуд.

15 червня 1993 р. Головою ФДМУ затверджений План приватизації орендного підприємства Бердянськбуд. В п. 3.8. Плану зазначено, що приватизації підлягає все орендоване майно.

16 червня 1993 р. Розпорядженням Фонду державного майна України № 125-РПП затверджено план приватизації частки державного майна, що знаходиться в складі майна орендного підприємства "Бердянськбуд" м. Бердянськ.

На 01 травня 1993 р. складена Відомість залишкової вартості основних засобів по ОП Бердянськбуд, відповідно до якої в розділі ЖКК п. 29 була визначена залишкова вартість гуртожитків по вул. Свободи, 60 в розмірі 601308,76 руб. (с. 10, п.29); п. 40 - гуртожитку по вул. Червона, 16 в розмірі 1687816,84 руб.; п. 41 - по вул. Червона, 20 в розмірі 2513234,02 руб.; п. 39 - по вул. Дюміна, 102 в розмірі 1041621,78 руб.; п. З - по вул. Кірова, 72 в розмірі 220308,12 руб.; п. 4 - по вул. Кірова 74 в розмірі 230698,05 руб., вул. Франко, 14 806651,06 руб.

16 червня 1993 р. Розпорядженням Фонду державного майна України № 124-РОМ затверджений Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд". Згідно даного акту у вартість цілісного майнового комплексу ввійшла вартість спірних гуртожитків.

18 червня 1993 р. затверджено Головою ФДМУ Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу.

23 червня 1993 р. між ФДМУ та Організацією орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд" укладено Договір купівлі-продажу майна державного підприємства, відповідно до якого організація орендарів купила державне майно цілісного майнового комплексу.

09 вересня 1993 р. Актом прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд" Покупець прийняв згідно відомості інвентаризації викуплену ним державну частку цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд". Так, в Перелік жилих будинків, нежилих будівель та споруд включено гуртожиток по вул. Свободи, 60, гуртожиток по вул. Червона, 16, гуртожиток по вул. Червона, 20, вул. Дюміна, 102, вул. Кірова, 72, вул. Кірова, 74, вул. Франка, 14.

Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд зазначає наступне: вимоги заявлені прокурором та підтримані ФДМ України з посиланням на ст. ст. 203, 215 ЦК України, внаслідок порушення , як зазначено в позові, сторонами договору купівлі-продажу від 23.06.1993 р. приписів законодавства про приватизацію.

Згідно роз`яснень президії ВАС України від 12.03.1999 р. № 02-5/111 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням угод недійсними (з наступними змінами та доповненнями) відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. Таким чином, правове обґрунтування вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, що надано у даному позові, відповідає приписам ст.. 48 ЦК УРСР недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 21 ГПК України відповідачем у справі є особа, до якої заявлено вимоги про відновлення порушеного права або охоронюваного законом інтересу. Вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу заявлені до ЗАТ Бердянськбуд з посиланням на факт правонаступництва.

Судом встановлено, що за оспорюваним договором купівлі-продажу, укладеним 23.06.1993 р. Фондом державного майна України та організацією орендарів орендного підприємства Бердянськбуд, Фонд передав, а організація орендарів придбала державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Бердянськбуд відповідно до договору оренди від 01.04.1990 р. та додаткової угоди до цього договору від 17.11.1992 р. Рішенням господарського суду Запорізької області від 16.03.2005 р. у справі № 20/81 визнано недійсним п. 3.1 розділу ІІІ Статуту ЗАТ Бердянськбуд з дати його реєстрації виконавчим комітетом Бердянської міської ради № 572 від 24.12.1997 р. Згідно мотивувальної частини рішення (яке не оскаржено та набрало чинності) відповідно з пунктом 3.1 розділу ІІІ Статуту ЗАТ Бердянськбуд, ЗАТ є правонаступником утвореного в 1960 році державного будівельно-монтажного тресту Бердянськбуд, в 1990 році утвореного на його базі орендного підприємства Бердянськбуд. Матеріалами справи встановлено, що на момент реєстрації нової редакції Статуту ЗАТ Бердянськбуд було відсутнє правонаступництво, зазначене в п. 3.1 розділу 3 Статуту. Таким чином, особа, що не була стороною угоди ЗАТ Бердянськбуд, та не є згідно рішення суду правонаступником сторони оспорюваної угоди (організації орендарів), не є належним відповідачем у спорі про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині приватизації гуртожитків..

При цьому, вказаним рішенням суду встановлено, що:

У вирішенні спору в даній частині при наданні оцінки доводам позивача про відсутність у ЗАТ Бердянськбуд правових підстав на володіння спірним майном (гуртожитками) суд виходить із наступного:

Правове регулювання орендних відносин у державі пройшло в декілька етапів. У перший період розвитку оренди (1989-1991р.р.) і регулювання здійснювалось згідно з основами законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду. В зазначений час договори оренди укладались колективами орендних підприємств.

У Законі України Про приватизацію майна державних підприємств прийнятому 04.03.1992 зазначалось, що викуп державного майна, договір оренди якого укладено з правом його викупу, провадиться відповідно до Закону України Про оренду майна державних підприємств та організацій. До основних положень цього Закону були віднесені, зокрема: 1) об`єктом оренди можуть бути цілісні майнові комплекси державних підприємств, організацій або їх структурних підрозділів; 2) орендарями можуть бути організації орендарів, створені членами Трудового колективу державного підприємства, громадяни і юридичні особи (ст. 9 Закону). Однак лише при відсутності заяви організації орендарів усі інші фізичні та юридичні особи можуть реалізувати право на оренду (п.3 ст. 10).

Згідно діючого на той час законодавства при передачі майна в оренду утворюються дві юридичні особи - організація орендарів (або товариство покупців) і орендне підприємство. Якщо організація орендарів укладає договори оренди цілісного майнового комплексу, володіє пра вом власності на вироблену на основі цього майна про дукцію і є суб`єктом приватизації орендованого майна, то орендне підприємство користується цим майном, виробляє продукцію, сплачує орендну плату і є правонаступником державного підприємства, оскільки останнє у разі створення організації орендарів набуває нового правового статусу. Коли організація орен дарів викупає орендоване майно, то фактично воно пере дається створеному нею орендному підприємству, бо сама організація орендарів після викупу ліквідується.

Таку правову позицію було втілено у п. 2.2.5 Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств (затв. наказом ФДМ України від 04.02.1993р. №56), а саме: з метою подальшої господарської діяльності товариство покупців обирає організаційно правову форму згідно з чинним законодавством та протягом строку, встановленого в договір купівлі продажу, створює і реєструє суб`єкт підприємництва. З моменту реєстрації суб`єкта підприємництва товариство покупців припиняє свою діяльність.

Як свідчать вивчені матеріали, предметом оспорюваного купівлі-продажу є цілісний майновий комплекс орендного підприємства Бердянськбуд, який був предметом договору оренди від 01.04.1990 р., та згідно акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу ОП Бердянськбуд (затв. розпорядженням ФДМ України від 16.06.1993 р. № 124-РОМ) та плану приватизації ОП Бердянськбуд, викуплений організацією орендарів, в тому числі гуртожитки.

Рішенням виконкому Бердянської міської ради народних депутатів № 366 від 08.07.1993 р. орендне підприємство Бердянськбуд перереєстровано у закрите акціонерне товариство Бердянськбуд.

За актом приймання-передачі від 22.12.1993 р. організація орендарів орендного підприємства Бердянськбуд на підставі рішення засновників ЗАТ Бердянськбуд № 39 від 02.07.1993 р., засновницького договору від 02.07.1993 р. передала товариству Бердянськбуд колективне майно, придбане у ФДМ України згідно договору купівлі-продажу № КП-119 від 17.07.1993 р. та свідоцтва про право власності № П-130 від 22.12.1993 р., вартість якого визначена у 71115,7 тис. крб.

Тобто, спірне майно, гуртожитки за зазначеними адресами, набуто ЗАТ Бердянськбуд з підстав, передбачених законом….

Також рішенням суду від 26.01.10 у справі № 8/25д/09 зазначено, що:

… Що стосується самого факту включення будівель гуртожитків до майна цілісного майнового комплексу, що був предметом оренди, а згодом предметом договору купівлі-продажу, суд не знаходить його таким, що суперечив законодавству, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно Примірного положення про гуртожитки (затв. постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 р. № 208) гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Порядок виселення з гуртожитку встановлений п. 40 Положення, а саме: сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, оскільки гуртожитки використовувались як тимчасове житло, виключно для проживання робітників підприємства, мали спеціальний статус надання у користування та виселення, у період відсутності певних нормативних актів (1990-1995 р.р.), гуртожитки згідно чинного законодавства включалися до майна цілісного майнового комплексу державного підприємства….

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції від 26.01.10 у справі № 8/25д/09, Вищий господарський суд України у постанові від 23.06.11, з яким погодився Верховний Суд України (постанова від 10.10.11), зазначив наступне:

… При вирішенні справи судом першої інстанції встановлено, що 28.12.1992 Фондом держмайна видано наказ № 4-ДП про надання дозволу на приватизацію Орендного підприємства "Бердянськбуд".

Розпорядженням Фонду держмайна від 16.06.1993 № 125-РПП затверджено План приватизації частки державного майна, що знаходиться в складі майна Орендного підприємства "Бердянськбуд", згідно з п. 3.8 якого приватизації підлягає все майно підприємства, в т.ч. гуртожитки.

Розпорядженням Фонду держмайна від 16.06.1993 № 124-РОМ затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Бердянськбуд", згідно з яким вартість гуртожитків не виключена з загальної вартості майна, що підлягає приватизації, а відповідно до Відомості залишкової вартості основних засобів станом на 01.05.1993 Орендного підприємства "Бердянськбуд" (додаток № 1 до акту оцінки) увійшла до вартості цілісного майнового комплексу, який надалі був викуплений у держави за договором №КП-119 від 23.06.1993 купівлі-продажу майна державного підприємства і переданий за актом від 02.091993 прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Бердянськбуд".

Крім того, Фондом держмайна України на підтвердження факту передачі в процесі приватизації у власність ЗАТ "Бердянськбуд" спірних гуртожитків видано Перелік житлових будинків, нежитлових будівель і споруд, що є власністю ЗАТ "Берданськбуд", затверджений Фондом державного майна України 23.04.1995. В подальшому ЗАТ "Бердянськбуд" на підставі рішень Виконавчого комітету Бердянської міської ради отримало Свідоцтва про право власності на всі спірні гуртожитки.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції, що діяла з 19.02.1993 по 26.01.1994 під час виникнення спірних правовідносин) приватизації підлягало майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами, а також частки (паї, акції), що належать державі у майні господарських товариств.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 3 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" його дія не поширюється, зокрема, на приватизацію об`єктів державного земельного та житлового фондів, а також об`єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Пунктом 8 Методики оцінки вартості об`єктів приватизації та оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 1992 № 522 (чинної на момент приватизації державного підприємства), визначено, що оцінка вартості цілісного майнового комплексу здійснюється на підставі балансу підприємства.

Пунктом 16 зазначеної Методики встановлено, що оцінці вартості об`єкта приватизації повинна передувати його повна інвентаризація, за результатами якої складається передаточний баланс. Пунктом 18 вказаної Методики визначено, що інвентаризації підлягає державне майно підприємства, включаючи повністю зношені основні засоби, об`єкти невиробничого призначення, діючі об`єкти, які здані на прокат або в оренду, перебувають на реконструкції, у капітальному ремонті, на консервації, у запасі або резерві незалежно від їх технічного стану (як зараховані на баланс, так і не враховані з будь-яких причин).

Таким чином, зі змісту зазначених норм вбачається, що до складу цілісного майнового комплексу, який підлягав приватизації, включалося майно, що виконує виробничі функції у закінченому циклі виробництва, а також об`єкти невиробничого призначення і до цього майна могли бути включені об`єкти соціально-культурного призначення, які належать підприємствам.

Між тим, за приписами ч. 2 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, що діяла з 22.07.1992 по 22.02.1994, тобто, під час виникнення спірних правовідносин) до державного житлового фонду, який підлягав приватизації на користь громадян України, відносився житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходився у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, крім, кімнат в гуртожитках.

Відповідно до п. 9 ст. 8 цього Закону Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням міг передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Крім того, пунктом 2 Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 891 від 06.11.1995, встановлено, що передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду, крім гуртожитків. Зміни до п. 2 цього Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, були внесені постановою Кабінету Міністрів України №695 лише 26.05.2004.

Отже, на момент проведення приватизації орендного підприємства гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних Рад, і могли бути включені до складу майна підприємств, що підлягало приватизації і до складу статутного фонду створених в процесі приватизації акціонерних товариств, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову як в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу №КП-119 від 23.06.1993 щодо спірних гуртожитків, так і в частині вилучення вказаних гуртожитків з незаконного володіння відповідача та визнання права власності на ці гуртожитки за державою, оскільки, будь-яких порушень законодавства, чинного на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, позивачем не доведено, а судом не встановлено.

Крім того, як правомірно зазначив суд першої інстанції, акти органу приватизації, за якими здійснювалась оренда та купівля-продаж організацією орендарів державного майна, в т.ч. гуртожитків, не визнані недійсними у встановленому порядку, що свідчить про правомірність приватизації гуртожитків і включення їх до статутного фонду створеного внаслідок приватизації товариства. ….

Рішенням господарського суду Запорізької області від 11.10.11 у справі № 2/5009/5276/11 у задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України до закритого акціонерного товариства «Бердянськбуд» (відповідач 1) та до Бердянської міської ради Запорізької області (відповідач 2) за участі третьої особи, якак не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області про зобов`язання ЗАТ «Бердянськбуд» передати в комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ згідно акту прийому-передачі, гуртожиток по вул. Червоній, 16, вул. Кірова, 72 в розмірі 1923/3500 частки, вул. Кірова, 74 в розмірі 8999/15200 частки, вул. Свободи, 60 в розмірі 289/600 частки, вул. Дюміна, 102 в розмірі 499/2600 часток в м. Бердянськ Запорізької області та про зобов`язання Бердянську міську раду Запорізької області прийняти зазначені гуртожитки (у визначених частках) у комунальну воласність тереторіальної громади м. Бердянськ згідно акту прийому-передачі відмовлено.

Під час розгляду справи судом встановлено:

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що зазначені гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України Про приватизацію державного майната належать до державної власності, що підтверджується свідоцтвами про право власності. Вказує, що відповідно до п. 2 ст. 4, ч. 4 ст. 7 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності, абз. 2 п. 3, п. 8 Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.11.1995р. № 891, передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється за наявності згоди відповідних рад, передача проводиться разом із зовнішніми мережами електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення, а також технічною документацією на будинок. Розпорядженням голови Бердянської міської ради від 07.04.2011 р. № 182-р створена комісія щодо прийняття зазначених гуртожитків до комунальної власності територіальної громади м. Бердянськ. Наказом РВ ФДМУ по Запорізькі області № 325 від 25.05.2011р. зобов`язано ЗАТ Бердянськбуд, на балансі якого перебувають гуртожитки, здійснити передачу спірних гуртожитків. Однак відповідач не виконав рішення та наказ, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. …

… Предметом позову в даній справі є вимоги Фонду державного майна України про зобов`язання ЗАТ Бердянськбуд передати в комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ згідно акту прийому-передачі гуртожитки по вул. Червоній, 16, вул. Кірова, 72 в розмірі 1923/3500 частки, вул. Кірова, 74 в розмірі 8999/15200 частки, вул. Свободи, 60 в розмірі 289/600 частки, вул. Дюміна, 102 в розмірі 499/2600 часток в м. Бердянськ Запорізької області, а також зобов`язання Бердянську міську раду Запорізької області прийняти зазначені гуртожитки (у визначених частках) у комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ згідно акту прийому-передачі. …

… Право власності держави в особі Фонду державного майна України на гуртожитки, що є предметом даного позову (у визначених частках), було зареєстровано на підставі постанови від 08.06.2010 р. та ухвали від 16.08.2010 р. Запорізького апеляційного господарського суду, та посвідчувалося свідоцтвами про державну реєстрацію прав від 11.10.2010 р.

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 08.06.2010 у справі № 8/25д/09, на підставі якої була проведена реєстрація, скасовано постановою Вищого господарського суду України від 23.06.2011 р. та залишено без змін рішення господарського суду Запорізької області від 26.01.2010 р., яким відмовлено в задоволенні позовних вимог Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд" за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - Бердянської міської ради - про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна державного підприємства №КП-119 від 23.06.1993 в частині приватизації 7 гуртожитків по вул. Кірова, 72, вул. Кірова, 74, вул. Свободи, 60, вул. Дюміна, 102, вул. Червона, 16, вул. Червона, 20, вул. Франка, 14, у м. Бердянську, виключення їх вартості зі статутного фонду Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд", вилучення вказаних гуртожитків з незаконного володіння відповідача та визнання права власності на ці гуртожитки за державою в особі Фонду державного майна України.

Вищим господарським судом України встановлено, що на момент проведення приватизації орендного підприємства "Бердянськбуд" гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних Рад, тому вони могли бути включені до складу майна підприємств, що підлягало приватизації і до складу статутного фонду створених в процесі приватизації акціонерних товариств, оскільки законодавчої заборони не існувало. У постанові Вищого господарського суду України від 23.06.2011 р. зазначено, що суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову як в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу №КП-119 від 23.06.1993р. щодо спірних гуртожитків, так і в частині вилучення вказаних гуртожитків з незаконного володіння відповідача та визнання права власності на ці гуртожитки за державою, оскільки, будь-яких порушень законодавства, чинного на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, позивачем не доведено, а судом не встановлено. Крім того, акти органу приватизації, за якими здійснювалась оренда та купівля-продаж організацією орендарів державного майна, в т.ч. гуртожитків, не визнані недійсними у встановленому порядку, що свідчить про правомірність приватизації гуртожитків і включення їх до статутного фонду створеного внаслідок приватизації товариства.

На підставі постанови Вищого господарського суду України від 23.06.2011 р. Комунальне підприємство з технічної інвентаризації Бердянської міської ради скасувало реєстрацію права власності держави на гуртожитки: у частці 289/600 будівлі по вул. Червоній, 16, будівля по вул. Червоній, 16, у частці 8999/15200 будівлі по вул. Кирова, 74, у частці 1923/3500 будівлі по вул. Кирова, 72, у частці 499/2600 будівлі по вул. Дюміна, 102, та поновило запис про реєстрацію права власності за ЗАТ Бердянськбуд на вказані частини гуртожитків. Зазначені обставини підтверджуються листом від 29.08.2011 р. № 1129 Комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради.

Рішення господарського суду Запорізької області від 26.01.2010 р. у справі № 8/25д/09 набрало законної сили. Факти, встановлені даним рішенням, згідно ст. 35 ГПК України, мають преюдиційне значення для розгляду даної справи.

Таким чином, на час звернення до суду з позовом про передачу гуртожитків у комунальну власність держава в особі Фонду державного майна України не була їх власником.

Як вбачається зі статуту ЗАТ Бердянськбуд, держава не є засновником цього товариства. Держава також не має частки в майні товариства.

Отже, у спірних правовідносинах позивач не може виступати як орган управління державним майном. ….

Вказане рішення залишено без змін відповідно до постанови Донецього апеляційного господарського суду від 06.12.11 та відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 28.02.12.

Так, переглядаючи вказане рішення суд касаційної інстанції у своїй постанові від 28.02.12 зазначив, що враховуючи приписи законодавства України, які діяли на момент приватизації підприємства відповідача, колегія підтримує висновки судів попередніх інстанцій, що гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі в комунальну власність відповідних рад, тому могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Крім того, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували неправомірність набуття відповідачем права власності на спірні гуртожитки. При цьому, колегія звертає увагу на те, що приватизація Орендного підприємства «Бердянськбуд» відбувалась на підставі діючого на момент приватизації (1993р.) законодавства, шляхом викупу, що спростовує доводи скаржників, викладені в касаційних скаргах.

Наведене вище у тексті цього рішення (908/663/20) надає суду підстави для висновку про тек, що обставини набуття у власність закритим акціонерним товариством «Бердянськбуд» спірного гуртожитку вже досліджувались судами.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, з урахуванням встановлених судами фактів під час розгляду справ № 8/25д/09 та № 2/5009/52767/11 щодо обставин та підстав створення закритого акціонерного товариства «Бердянськбуд», набуття ним у власність спірного гуртожитку шляхом викупу, на підставі діючого на момент приватизації (1993р.) законодавства, зокрема приписів Закону України Про приватизацію майна державних підприємств, Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затверджених наказом Фонду державного майна України від 04.02.93 № 56, Декрету Кабінету Міністрів України Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їхніх структурних підрозділів, зданих в оренду від 20.05.93 № 57-93 вбачається, що закрите акціонерне товариство «Бердянськбуд» було створено в процесі приватизації державного майна.

Разом з тим, під час перегляду Вищим господарським судом України рішення суду першої інстанції від 26.01.10 по справі № 8/25д/09 вказаним судом встановлено, що ЗАТ «Бердянськбуд» є правонаступником прав і обов`язків орендаря відповідно до закону, оскільки згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» (в редакції, що діяла з 11.06.93 по 01.08.93 під час реєстрації статуту ЗАТ «Бердянськбуд») з моменту реєстрації товариства договір оренди вважається розірваним, діяльність підприємства, створеного на базі орендованого майна, або будь-якого суб`єкта підприємницької діяльності, який орендує майно, припиняється, товариство стає правонаступником прав і обов`язків орендаря.

При розгляді справи № 908/663/20 судом враховано постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.06.18 у справі № 310/7962/13-ц згідно із змістом якої (дослівно): «Згідно із пунктами 1.1 та 2.1 Статуту ПрАТ «Бердянськбуд» змінено тип акціонерного товариства із ЗАТ «Бердянськбуд» на ПрАТ «Бердянськбуд», яке є повним правонаступником ЗАТ «Бердянськбуд».

Відтак, враховуючи викладене, вбачається, що приписи Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» розповсюджуються на відповідача у справі - приватне акціонерне товариство «Бердянськбуд».

Відповідно до п. п. 1-5 ч. 1 ст. 3 Закону від 04.09.08 № 500-VI, забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів:

1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.

2) передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом;

3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону;

4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у т.ч. ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом;

5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд.

Водночас, ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування (ст. 3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»).

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у т.ч. тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене право поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону.

Особливості передачі гуртожитків у власність територіальних громад визначені ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яка передбачає різні випадки передачі гуртожитків як безоплатні, так і з компенсацією частковою або повною з визначенням чітких підстав для цього.

Так, зокрема, відповідно до ст. 14 наведеного вище Закону, гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад (ч. 1). Гуртожитки державної форми власності передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону на безкомпенсаційній основі (ч. 2). Гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються (ч. 3) у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів:

1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням;

б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;

2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради;

б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;

3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються:

а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку;

б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Аналіз наведеного вище законодавчого акту матеріального права свідчить, що у зазначеному Законі диференційовано форми такої передачі (безкомпенсаційна, частково-компенсаційна, компенсаційна), а також частково врегульовано підстави та порядок такої передачі.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону від 04.09.08 № 500-VI, до повноважень органів місцевого самоврядування щодо приватизації житла у гуртожитках віднесено:

- прийняття рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону (п. 1 ч. 1 ст. 18);

- … звернення до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з п. 3 ч. 3 ст. 14 цього Закону (п. 19 ч. 1 ст. 18);

- звернення до суду з позовом про визначення розміру відшкодування власнику гуртожитку за передачу гуртожитку у власність територіальної громади на частково-компенсаційній основі відповідно до цього Закону в меншому розмірі, ніж передбачено п. 3 ч. 4 ст. 14 цього Закону (п. 191 ч. 1 ст. 18).

Тобто, ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено процедуру як таку, що допускає не тільки безоплатну передачу, але й різні варіанти оплатної передачі у власність територіальної громади гуртожитків.

Положення ст. 5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачають здійснення передачі гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у т.ч. тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб у власність територіальних громад на добровільних (договірних) умовах, а у разі відмови - за рішенням суду.

Як встановлено судом, і вказане підтверджено та не заперечувалось жодною із сторін у цій справі, станом на 04.11.20, тобто станом на час прийняття процесуального рішення у цій справі по суті спору, суду не надано доказів прийняття та набрання чинності Закону України яким було б затверджено Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад (зокрема, про яку йде мова в п. 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.08.18 № 578-р «Про схвалення Концепції Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2019-2021 роки», яким було схвалено вказану Концепцію (п. 1), а Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства разом із заінтересованими центральними органами виконавчої влади було доручено розробити і подати Кабінету Міністрів України проект Закону України «Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2019-2021 роки» (п. 2).

Згідно з рішенням Бердянської міської ради від 18.02.16 № 56 «Про перейменування назв вулиць, проїздів, площ, проспектів, скверів, бульварів у м. Бердянськ», вулиця Дюміна перейменована у вулицю Італійська.

Як вже зазначалось вище в тексті цього рішення:

- 22.12.17 рішенням № 3 Бердянської міської ради було вирішено прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків гуртожитки у м. Бердянську за адресою, … у т.ч. м. Бердянськ, вул. Дюміна (Італійська), 102;

- спірне майно, гуртожиток за адресою м. Бердянськ, вул. Дюміна (Італійська), 102, набуто ПрАТ «Бердянськбуд» з підстав, передбачених законом.

Судом в межах справи № 908/663/20 враховано, що в рішенні Бердянської міської ради № 3 від 22.12.17, міською радою не вирішено (не визначено) способу передачі гуртожитку (ів), а саме: безоплатно, чи з частковою, чи з повною компенсацією.

Надані сторонами у справу докази свідчать, що на засіданні комісії з питань реалізації державної регуляторної політики, підприємницької діяльності та управління комунальною власністю (оформлене протоколом № 43 від 08.12.17), розглядалось питання щодо проекту рішення № 3 «Про майнові питання».

За наслідками розгляду вказаного питання комісією підтримано проект рішення № 3 «Про майнові питання» з уточненнями та змінами та прийнято рішення. Зокрема, проект рішення доповнено пунктами 5-8 наступного змісту:

« 5. Внести зміни до п. 1.2.1. рішення тридцять четвертої сесії міської ради

VII скликання від 26.10.2017 р. №2 «Про правовідносини щодо майна комунальної власності», замінивши слова: «строком до 30.09.2017 р.», словами: «строком до 30.09.2020 р.».

6. Прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків» гуртожитки у місті Бердянську за адресами:

- м. Бердянськ, Мелітопольське шосе, 75;

- м. Бердянськ, вул. Горького, 7;

- м. Бердянськ, вул. Свободи, 60;

- м. Бердянськ, вул. Земська, 19;

- м. Бердянськ, вул. Італійська, 102;

- м. Бердянськ, вул. Європейська, 72;

- м. Бердянськ, вул. Європейська, 74;

- м. Бердянськ, вул. Бакинська, 37а.

7. Управлінню комунальної власності Бердянської міської ради забезпечити підготовку необхідних документів з метою прийняття вказаних у п. 6 гуртожитків.

8. У випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків вказаних у п. 6 юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської міської ради здійснити претензійно-позовну роботу направлену на виконання цього рішення».

Відповідно пункти проекту рішення 5, 6 вважати пунктами 9, 10.

По вказаному питанню голосували: «за» - 4; «проти» - 0; «утрималось» - 0; «не голосувало» -1 (Братеньков І.С.).».

На підтвердження своєї правової позиції щодо суті спору представники позивача стверджували, що Бердянська міська рада зверталась до приватного акціонерного товариства Бердянськбуд з листами від 17.07.2017 № 01-4411/29, від 04.10.2017 № 02-6244/29, від 24.10.17 № 02-6673/29, від 28.12.2017 № 01-8297/41 з вимогою розглянути питання передачі до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська гуртожитків, в т.ч., які перебувають у власності ПрАТ Бердянськбуд. Зокрема, розташованого по вул. Італійська (Дюміна), 102.

Разом з цим, представник відповідача в суді та голова правління вказаного ПрАТ в судових засіданнях на стадії розгляду справи по стуті спору заперечували щодо отримання вказаних листів.

Під час дослідження матеріалів справи судом встановлено, що доказів надсилання вказаних листів позивачем на адресу відповідача листами з описом вкладення та доказів отримання їх відповідачем матеріали справи не містять та суду не надано.

Судом на стадії з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами було досліджено оригінал Книга канцелярська (вхідна кореспонденція ЗАТ «Бердянськбуд», розпочата 28.07.15).

При дослідженні вказаної книги судом не було встановлено фактів (обставин) надходження від позивача відповідачу листів щодо вирішення питання про передачу гуртожитку по вул. Італійській, 102 (колишня назва вул. Дюміна, 102) в м. Бердянськ на безоплатній основі.

Крім того, судом, через необґрунтованість, відхилено твердження представника позивача з посиланням на п. 30а вказаногї Книги канцелярської (вхідна кореспонденція ЗАт «Бердянськбуд») у зв`язку з тим, що відправником кореспонденції (та не зазначення якої саме) вказано виконком Бердянської міської ради, а не Бердянська міська рада, а також враховуючи те, що запис в журналі свідчить про необхідність надання інформації по гуртожиткам Бердянськбуд, а не з приводу питань передачі гуртожитків (та чи входить до кола таких гуртожитків гуртожиток по вул. Італійській, 102 (колишня назва вул. Дюміна, 102) до комунальної власності територіальної громади м. Бердянськ на без компенсаційній основі.

До матеріалів справи позивачем надано лист від 24.10.2017 № 02-6673/29 адресований голові правління ПрАТ Бердянськбуд згідно із змістом якого заступник міського голови Горячов Г.Г. просить голову правління ПрАТ Забержевського О.В. визначити спосіб за яким ПрАТ Бердянськбуд має можливість передати гуртожитки (в т.ч. по вул. Італійській, 102 …) до комунальної власності територіальної громади м. Бердянськ. Крім того, надано копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отриманого 31.10.17 представником за довіреністю Ільїних Н.І.

Дослідивши вказане повідомлення про вручення судом не встановлено обставин того, що саме вказане повідомлення про вручення відноситься до листа від 24.10.17 № 02-6673/29 оскільки з в тексті цього повідомлення відсутні відомості про те, який саме лист було направлено позивачем відповідачу та отримано представником за довіреністю Ільїних Н.І.

При цьому, оскільки представники позивача в судових засіданнях на стадії розгляду справи по суті зазначали про те, що чинним законодавством України не передбачено обов`язку сторони (у даному випадку позивача) направляти всю кореспонденцію листом з описом вкладення, а представники відповідача заперечували факт отримання будь-яких листів з боку позивача щодо передачі гуртожитку по вул. Італійській, 102 в м. Бердянськ до комунальної власності територіальної громади міста, то з урахуванням вимог ст. ст. 73, 74, 77 та 79 ГПК України, суд дійшов висновку про не доведеність позивачем належними та допустимими доказами обставин того, що саме лист від 24.10.17 № 02-6673/29 був направлений позивачем відповідачу та саме цей лист 31.10.17 отримано представником відповідача за довіреністю Ільїних Н.І.

Аналіз норм Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 04.09.08 № 500-VI не містить положень, які б передбачали процедуру погодження з власниками (володільцями, балансоутримувачами) гуртожитків.

Однак, особливості передачі гуртожитків у власність територіальних громад, до кола яких відноситься і територіальна громада м. Бердянськ, визначені ст. ст. 5, 14, 18 вказаного Закону України.

Як вже вище було зазначено у цьому рішенні, у п. 8 рішення Бердянської міської ради від 22.12.17 № 3 «Про майнові питання» вирішено: у випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків вказних у п. 6 юридичному управлінню виконавчого комітету Бердяснькї міської ради здійснити претензійно-позовну роботу направлену на виконання цього рішення.

Позивачем в рамках цієї справи не надано жодного доказу звернення Бердянської міської ради до ПрАТ Бердянськбуд, як власника гуртожитку (та не надано доказів отримання отримання ПрАТ) з пропозицією щодо надання згоди (та на яких умовах) на передачу гуртожитку по вул. Італійській, 102 в м. Бердянськ до комунальної власності територіальної громади міста. Докази зворотнього матеріали цієї справи не містять.

Крім того, матеріали справи не містять жодної відповіді з боку ПрАТ Бердянськбуд на таке звернення (пропозицію). Докази зворотнього матеріали цієї справи не містять.

Тобто, матеріали цієї справи не містять доказів проведення позивачем у цій справі процедури (умов) погодження з власником гуртожитків умов їх передачі територіальній громаді, та доказів відсутності згоди власника від погодження такої передачі.

При цьому, вирішуючи справу по суті спору судом також враховано, що лише саме прийняття рішення Бердянською міською радою від 22.12.17 № 3 про прийняття до комунальної власності гуртожитків, не свідчить про проведення процедури (умов) погодження з власником гуртожитків умов їх передачі територіальній громаді, та відсутності згоди власника від погодження такої передачі.

Крім того, сам факт прийняття Бердянською міською радою рішення від 22.12.17 № 3 не свідчить про додержання Бердянською міською радою вимог ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 04.09.08 в частині того, що передача гуртожитку по вул. Італійській, 102 в м. Бердянськ у власність територіальної громади міста Бердянськ здійснюється Бердянською міською радою відповідно до законодавчої норми - умов вказаних вище статей Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 04.09.08, а саме здійснюється в порядку і строки передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Тобто, судом прийнято до уваги той факт, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.08.18 № 578-р «Про схвалення Концепції Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2019-2021 роки» (набула чинності із 22.08.18) було схвалено вказану Концепцію (п. 1). Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства разом із заінтересованими центральними органами виконавчої влади розробити і подати Кабінету Міністрів України проект Закону України «Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2019-2021 роки» (п. 2).

Разом з тим, станом на час прийняття процесуального рішення у цій справі по суті спору у суду відсутні відомості щодо прийняття Верховною Радою України Закону України, яким затверджено Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад та набрання чинності таким Законом.

Врахувавши рекомендації Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання балансу публічного та приватного інтересу при вилученні майна власника для публічних потреб забезпечення житлом окремих громадян, які потребують соціального захисту, дослідивши можливі варіанти передачі спірного гуртожитку з врахуванням статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин, з урахуванням заперечень сторони відповідача у справі № 908/663/20 доцільно (слід) застосовувати п.п. б) п. 2 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який визначає передачу гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у власність територіальних громад на частково-компенсаційній основі відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до ч. 4 цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради.

Спосіб передачі гуртожитку на компенсаційній та частково компенсаційній основі передбачає ініціативу на таку передачу з боку власників гуртожитку, однак доказів такого волевиявлення з боку відповідача судом не встановлено, позов про передачу гуртожитку на частково компенсаційній основі на підставі п.п. б) п. 2) ст. 14 Закону місцевою радою не заявлявся.

Бердянською міською радою без проведення процедури погодження з власником гуртожитків подано позов про передачу гуртожитку на без компенсаційній основі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану … .

Прийняття судом рішення щодо передачі у комунальну власність приміщень гуртожитку, право власності на яке зареєстровано за відповідачем, повинно відбуватись на підставі національного законодавства та з урахуванням загальновизнаних міжнародних стандартів прав людини, зокрема, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.82, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.86, «Щокін проти України» від 14.10.10, «Сєрков проти України» від 07.07.11, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.00, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.09, «Трегубенко проти України» від 02.11.04, «East/West Alliance Limited» проти України" від 23.01.14) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме:

- чи є втручання законним;

- чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес;

- чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Європейський суд з прав людини констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності», як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Одним із важливих елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації.

При цьому, Європейський суд з прав людини вважає, що не існує універсальних правил визначення розміру компенсації й таке питання повинно розглядатися в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх фактичних обставин. Компенсація має бути розумно пов`язаною з вартістю втраченого майна, але не обов`язково має відповідати його ринковій вартості.

Реалізуючи визначене у ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Спосіб захисту повинен насамперед слугувати поновленню порушених прав позивача або захисту його охоронюваного законом інтересу.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

У рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» зазначено, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки «на умовах, передбачених законом», а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання «законів».

У справі щодо роздержавлення, яка стосувалась України, Maksymenko and Gerasymenko v. Ukraine (ECHR 439,16 May 2013), питання балансу інтересів Суд розглянув через призму принципу «належного урядування», який, зокрема, вимагає, щоб державні органи не могли мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій; ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; при виявленні помилки держава має діяти невідкладно, виправляючи свою помилку. Важливим моментом в застосуванні принципу належного врядування у стосунку до П1-1 є застереження в § 64 Maksymenko про те, що в держави є обов`язок «у відповідних випадках виплатити адекватну компенсацію чи інше належне відшкодування добросовісному набувачеві».

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Гуртожиток за адресою м. Бердянськ, вул. Італійська (Дюміна), 102 було придбано організацією орендарів орендного підприємства Бердянськбуд (правонаступником якого є приватне акціонерне товариство Бердянськбуд) у Фонду державного майна Уркаїни на підставі договору купівлі-продажу майна державного підприємства від 23.06.93.

В судових засіданнях представниками сторін доказів визнання недійсним вказаного договору не надано.

Право власності на спірний гуртожиток зареєстровано за ПрАТ Бердянськбуд про що свідчить свідоцтво про право власності від 08.10.03, видане на підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 02.10.03 № 552 (у т.ч. виходячи із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (№ інформаційної довідки 231008175 станом на 04.11.20, тобто на час вирішення спору по стуі), розмір частки становить 395/2600, форма власності приватна).

З наведених вище обставин справи та вимог чинного законодавства України, з урахуванням того, що гуртожиток належить відповідачу на праві власності (розмір частки становить 395/2600), відсутності доказів погодження з власником умов передачі гуртожитку та за наявності позову міської ради, передача гуртожитку у власність територіальної громади повинна відбуватись з урахуванням підпункту б пункту 2 ч. 3 ст. 14 Закону Уркаїни Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, а саме: на частково компенсаційній основі відповідно до ЦК України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради.

Розрахунку розміру компенсації вартості гуртожитків позивачем не надано.

З огляду на викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, відсутності станом на 04.11.20, тобто на час прийняття процесуального рішення у цій справі по суті спору, затвердженої в установленому порядку та чинної станом на 04.11.20 Загальнодержавної цільової програма передачі гуртожитків у власність територіальних громад (як наслідок відсутність визначеного ч. 1 ст. 3, ч. 1-3 ст. 14 Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 04.09.08 № 500-VI порядку та строку передачі гуртожитків у власність територіальних громад на теренах держави Україна), суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної заяви (у наданому вигляді) у цій справі.

А тому, як наслідок, судом, через не доведеність, відмовляється у задоволенні позовної заяви у цій справі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 14, 15, 24, 53, 73-80, 129, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено у апеляційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 253-285 ГПК України та п.п. 17.5. п. 1 Розділ ХІ «ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ГПК України.

Повний текст рішення складено 18.11.2020

Суддя В.Л. Корсун