ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року Справа №918/96/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Василишин А.Р. , суддя Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання - Єфімчук А.І.

за участю представників сторін:

позивача - Лозюк С.Ф., довіреність №1 від 02.01.2020 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Нива" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09.09.2020 р. у справі №918/96/20 (суддя Романюк Р.В., повний текст рішення складено 16.09.2020 р.)

за позовом Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Нива"

до Смизької селищної ради

до Приватного підприємства "АВТ Вектор"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1

про визнання незаконним та скасувати рішення та визнання недійсним договору на управління спадщиною

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 09.09.2020 р. відмовлено в позові Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Нива" до Смизької селищної ради та до Приватного підприємства "АВТ Вектор", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасувати рішення та визнання недійсним договору на управління спадщиною.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким визнати незаконним та скасувати рішення VIII скликання Смизької селищної ради від 20.02.2018 р. №616 "Про надання дозволу на заключения договорів на управління спадщиною на непереоформлені земельні частки (пай) відповідно до державних актів на право власності на землю на території Смизької селищної ради за рахунок розпайованих земель с/с "Нива". Визнати недійсним договір на управління спадщиною від 21.03.2018 р., укладений між Смизькою селищною радою та Приватним підприємством "АВТ Вектор", , зареєстрованого в книзі реєстрації договорів на управління спадщиною за №2 від 21.03.2018 року. Стягнути з відповідачів солідарно всі понесені судові витрати із сторони СВК "Нива".

Апелянт вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 09.09.2020 р. у справі №918/96/20 прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт посилається на те, що із введенням з 01.01.2013 року державної реєстрації права оренди, законодавець 20.09.2016 року вніс відповідні зміни до спеціального закону, а саме до ст.19 ЗУ "Про оренду землі", де в ч.7 передбачив, якщо строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився у день або після смерті орендодавця, але до державної реєстрації права власності на земельну ділянку за новим власником (спадкоємцем), такий договір вважається продовженим (поновленим) до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця або територіальної громади на таку земельну ділянку.

Орендодавець померла 06.01.2009 року, ще до закінчення строку дії даного договору, а спадкоємиця відкрила спадщину 20.02.2009 року, також до закінчення строку дії договору й отримала свідоцтво про прийняття спадщини лише 07.11.2019 року.

В даному випадку власник земельної частки (паю) помер до закінчення строку дії договору, а тому договір оренди земельної частки (паю) від 02.01.2001 року, який було зареєстровано 23.08.2001 року за №57, було поновлено на новий 10 річний строк, тобто до 23.08.2021 року.

Також апелянт посилається на те, що 03.07.2018 року 2018 року і 22.12.2018 року, на підставі заяв відповідача 2 (ПП "ДBT ВЕКТОР") про вчинення злочинів, Лубенським ВПТУНП в Рівненській області було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальні провадження №0000663 і №0001222, за ознаками ч. 1 ст.197-1 КК України щодо самозахвату земельних ділянок СВК "НИВА", які перебували в управлінні спадщиною ПІІ "АВТ ВЕКТОР" у період з 21.03.2018 року по 31.12.2018 року.

У кримінальному провадженні №0000663 фігурують 61 земельна ділянка, площею - 66,86 га, а №0001222 - 42 земельні ділянки, площею - 78,3406 га.

20.06.2019 року слідчим суддею Лубенського міськрайонного суду було винесено ухвалу про проведення земельно-технічної та економічної експертизи у кримінальному провадженні №0000663.

15.08.2019 року експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз було виготовлено висновок за результатами проведення земельно- технічної експертизи за №984/985-1069/19-22, де зазначено, що має місце самовільне зайняття СВК "НИВА" земельних ділянок на території Смизької селищної ради Лубенського району Рівненської області, які перебувають в оренді ПП "АВТ Вектор" на управління спадщиною, загальною площею 66,86 га, 61 земельна ділянка, в тому числі ділянка з кадастровим номером: :14:025:0407, площею - 1,4852 га.

16.08.2019 року експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз було виготовлено висновок за результатами проведення судово- економічної експертизи за №757/958-969/19-22, де зазначено, що в результаті дослідження представлених документів встановлено, що сума заподіяних збитків ПП "АВТ Вектор" внаслідок самовільного захоплення земельних ділянок СВК "НИВА", які знаходяться на території Смизької селищної ради Лубенського району Рівненської області та перебувають в оренді ПП "АВТ Вектор", становить - 800 501,92 грн.

Сума втраченої вигоди ПП "АВТ Вектор" внаслідок самовільного захоплення земельних ділянок СВК "НИВА", які знаходяться на території Смизької селищної ради Лубенського району Рівненської області та перебувають в оренді ПП "АВТ Вектор", за 2018, 2019 роки становить - 2 036 413,02 грн.

11.09.2019 року слідчим суддею Лубенського міськрайонного суду було винесено ухвалу про проведення земельно-технічної та економічної експертизи у кримінальному провадженні №000122.

Апелянт зазначає, що відповідно до ст.13 ЗУ "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, передбачено, що нерозподілені (невитребувані земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Дана стаття Закону передбачає право передачі нерозподілених (невитребуваних) земель, але на умовах оренди.

Органи місцевого самоврядування можуть укладати договори на управління спадщиною згідно ст.1285 ЦК України.

Також, органи місцевого самоврядування, згідно ст.4 ЗУ "Про оренду землі", можуть укладати договори оренди землі, де передбачено, що орендодавцем земельної ділянки, що входить до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, є особа, яка управляє спадщиною.

В той же час, Смизькій селищній раді було відомо, що 02.01.2001 року між ОСОБА_2 та СВК "Нива" було укладено договір оренди земельної частки (паю) за сертифікатом, серія РВ №0154418, площею 4,64 ум. кад. га, строком на 10 років, який було зареєстровано в Шепетинській сільській раді 23,08.2001 року за №57 і який мав діяти до 23.08.2011 року.

Також апелянт посилається на те, що в даному випадку має місце передача Смизькою селищною радою ПП "АВТ ВЕКТОР" у платне користування земельних ділянок площею - 206,21 га, шляхом укладення 151 договору, при цьому не укладено жодного договору оренди земельної ділянки, у відповідності до вимог ЗК України та ЗУ "Про оренду землі".

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Відтак, якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним (постанова від 05.06.2019 року справа №924/466/18).

А тому апелянт вважає, що до спірного правочину слід застосувати правила, передбачені для договору оренди землі.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, ЗУ "Про оренду землі" та іншими нормативно-правовими актами.

Вказаними законодавчими актами визначено істотні умови та порядок укладення договору оренди, якого, в даному випадку, сторонами дотримано не було.

Так, ст.6 ЗУ "Про оренду землі" унормовано, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК і ЦК, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Таким чином, договір на управління спадщиною укладався саме для отримання можливості користуватись земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.

При цьому, правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельні ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки) та отримання прибутку.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2020 р. апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Нива" на рішення господарського суду Рівненської області від 09.09.2020 р. у справі № 918/96/20 залишено без руху. Запропоновано апелянту усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки: подати оригінал квитанції (платіжного доручення) про доплату судового збору у сумі 3153 грн. протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху. Роз`яснено апелянту, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

20.10.2020 р. на електронну адресу апеляційного суду від скаржника надійшло клопотання, яким долучає платіжне доручення № 93 від 20.10.2020 р. про сплату судового збору в сумі 3153,00 грн.

Розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.10.2020, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді Тимошенко О.М. у період з 21.10.2020 - 30.10.2020, відповідно до статті 32 ГПК України, статті 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пунктів 18, 20 Розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено заміну судді-члена колегії по справі №918/96/20. Визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Василишин А.Р., суддя Савченко Г.І.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.10.2020 року Апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Нива" на рішення господарського суду Рівненської області від 09.09.2020 р. у справі № 918/96/20 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Василишин А.Р., суддя Савченко Г.І., відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду на 09 листопада 2020 р.

В судове засідання 09.11.2020 року з`явились представники позивача та відповідача. Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день, час та місце розгляду справи, з метою дотримання строку розгляду апеляційної скарги, передбаченого статтею 273 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Нива" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09.09.2020 р. у справі №918/96/20 в даному судовому засіданні

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 02.01.2001 р. між ОСОБА_2 (орендодавець) та СВК "Нива" (орендар) укладено Договір №57 оренди земельної частки (паю), та зареєстровано у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток, паїв 23.08.2001 р. ради за № 57, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну (1), частку (и), пай (ї) розміром 4,64 умовних кадастрових гектарів, вартістю 38524,79 гривень, яка розміщена в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом (кадастровий план додається) (15682,72 х 2.07.1,18), 2002 р - 15628,72 х 2,465 = 38524,79 (п. 1.1. Договору оренди земельної частки (паю)).

Відповідно до п. 2.1. Договору оренди земельної частки (паю), мета використання земельної частки (паю). Земельна частка (пай) передається в оренду для сільськогосподарських потреб.

Згідно з п. 2.3. Договору оренди земельної частки (паю), договір складено сторонами терміном на 10 років.

Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №18664683 від 20.02.2009 р. виданого Другою Дубенською державною нотаріальною конторою, зареєстровано спадкову справу 20.02.2009 року за №96 (за №46432090 у спадковому реєстрі), спадкодавець - ОСОБА_2 ,померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області № 616 від 20.02.2018 року "Про надання дозволу на заключення договорів на управління спадщиною на не переоформлені земельні частки (пай) відповідно до державних актів на право власності на землю на території Смизької селищної ради за рахунок розпайованих земель с/с "Нива"" надано дозвіл ПП "АВТ Вектор" на заключення договорів на управління спадщиною на непероформлені земельні частки (пай), які були у власності померлих громадян відповідно до Державних актів на право власності на землю згідно із додатком та встановлено плату за управління спадщиною на 2018 рік в розмірі 9 % (дев`ять відсотків) від вартості земельної частки (пай) в розрізі на ділянки, на території Смизької селищної ради, а саме: краща рілля - 43407,28*9/100=3906,66 грн, гірша рілля - 34123,82*9/100=3071,14 грн, кормові угіддя - 30805,74*9/100=2772,52 грн.

21.03.2018 року між Смизькою селищною радою (установник) та ПП "АВТ Вектор" (управитель) укладено Договір на управління спадщиною та зареєстрований в книзі реєстрації договорів на управління спадщиною за № 2 від 21.03.2018 року, відповідно якого, установник Смизька селищна рада передає, а управитель ПП "АВТ Вектор" приймає в управління майно, яке потребує утримання (догляду), а саме: земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,49 га, яка знаходиться на території Смизької селищної ради та належала померлій ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЖ №275092, кадастровий номер земельної ділянки :14:025:0407 (п. 1 Договору на управління спадщиною).

Згідно з п. 2 - п. 4 Договору на управління спадщиною, передача земельної ділянки в управління не тягне за собою переходу права власності на неї до управителя. Управитель має право на вчинення будь - яких необхідних дій, спрямованих на збереження спадщини, в тому числі на використання земельної ділянки згідно її цільового призначення та отримання доходів від такого користування. Доходи отримані управителем від користування земельної ділянки використовуються в тому числі для охорони спадкового майна. Управитель вправі вчиняти стосовно майна юридичні та фактичні дії, що не протирічать вимогам чинного законодавства, в тому числі дії по утриманню, догляду майна, користування зазначаючи при цьому, що він діє як управитель. У разі якщо цього вказано не було управитель є зобов`язаним перед третіми особами особисто і несе перед ними відповідальність тільки належним йому майном.

Сторони домовилися, що управитель здійснює плату за виконання своїх повноважень у передбаченому договором розмірі 3 906,66 грн згідно нормативно грошової оцінки, яка становить 43 407,28 грн, що складає 9 % від проіндексованої нормативної грошової оцінки земельної частки (паю) (п. 8 Договору на управління спадщиною).

Відповідно до п. 10 Договору на управління спадщиною, строк дії договору на 1 рік до 31.12.2018 року починаючи з дня реєстрації договору. У випадку прийняття спадщини спадкоємцями відповідно до законодавства або визнання спадщини відумерлою цей договір автоматично припиняє чинність, але не раніше закінчення сільськогосподарського року.

Договір набирає чинності з моменту його реєстрації в Книзі реєстрації договорів на управління спадщиною (п. 12 Договору на управління спадщиною).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом НОВ 010750 від 07.11.2019 року, спадкова справа № 96 за 2009 рік, ОСОБА_1 успадкувала права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського підприємства селянської спілки "Нива" с. Шепетин Дубенського району Рівненської області розміром 4,64 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), належність якого померлій ОСОБА_2 підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії РВ № 0154418, виданого 09.04.1997 року Дубенською районною державною адміністрацією, на підставі рішення Дубенської районної державної адміністрації від 30.01.1997 року за №30, зареєстровано 15.05.1997 р. у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №15918.

03.02.2020 року Сільськогосподарський виробничий кооператив "Нива" звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Смизької селищної ради (далі - Відповідач 1) та до Приватного підприємства "АВТ Вектор" (далі - Відповідач 2) в якій просить визнати незаконним та скасувати рішення VIII скликання Смизької селищної ради від 20.02.2018 р. № 616 "Про надання дозволу на заключення договорів на управління спадщиною на не переоформлені земельні частки (пай) відповідно до державних актів на право власності на землю на території Смизької селищної ради за рахунок розпайованих земель с/с "Нива" та визнати недійсним договір на управління спадщиною від 21.03.2018 р., укладений між Смизькою селищною радою та Приватним підприємством "АВТ Вектор", зареєстрованого в книзі реєстрації договорів на управління спадщиною за № 2 від 23.03.2018 року.

В обгрунтування заявлених вимог, позивач зазначив, що між ОСОБА_2 (орендодавець) та ВСК "Нива" (орендар) було укладено договір оренди земельної частки (паю), площею 4,64 умовних кадастрових гектарів, який зареєстровано у Шепетинській сільській раді 23.08.2001 р. за № 57, терміном на 10 років (до 23.08.2011 р.). 06.01.2009 р. орендодавець померла. 07.11.2019 р. ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яким успадкувала право на даний сертифікат на право на земельну частку (пай). У період з 23.08.2001 року по 07.11.2019 року СВК "Нива" здійснювало обробіток даної земельної частки (паю) згідно вищевказаного договору та вимог ч. 7 с. 19 ЗУ "Про оренду землі".

Позивач вказує на те, що 20.02.2018 року, під час дії даного договору оренди земельної частки (паю), Смизька селищна рада прийняла рішення №616 "Про надання дозволу на заключення договорів на управління спадщиною на непереоформлені земельні частки (пай) відповідно до державних актів на право власності на землю на території Смизької селищної ради за рахунок розпайованих земель с/с "Нива"". Позивач вважає, що при прийнятті рішення № 616 від 20.02.2018 р. Смизька селищна рада вийшла за межі наданих їй повноважень при розпорядженні земельними ділянками померлих громадян.

Позивач зазначає, що 21.03.2018 р. між Смизькою селищною радою (установник) та ПП "АВТ Вектор" (управитель) укладено 151 договір на управління спадщиною, які було зареєстровано в книзі реєстрації договорів на управління спадщиною Смизької селищної ради за № 1-151 від 23.03.2018 року, у тому числі й на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_2 , реєстраційний №2, строком на 1 рік, до 31.12.2018 р., починаючи з дня реєстрації договору. Позивач вважає, що договір на управління спадщиною, укладений на виконання рішення Смизької селищної ради № 616 є незаконним і порушує його права та охоронювані законом інтереси.

На думку позивача, має місце реальна загроза законним правам та майновим інтересам СВК "Нива", оскільки в рамках кримінальних проваджень є наявні висновки експертів про заподіяння збитків та втрачену вигоду для ПП "АВТ Вектор" щодо самовільного використання СВК "Нива", у період з 23.03.2018 р. по 31.12.2018 р., земельних ділянок у кількості - 103 , загальною площею - 144,2006 га.

Враховуючи вище викладене позивач вважає, що із сторони відповідача 1 має місце невизнання договірних орендних відносин між СВК "Нива" та ОСОБА_2 , яке проявилось у прийнятті незаконного рішення від 20.02.2018 р. №616 та укладення із відповідачем 2 договору на управління спадщиною щодо земельної ділянки із кадастровим номером: :14:025:0407, яка знаходиться на території Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, площею 1,4852 га та із подальшою його реєстрацією.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04.02.2020 року у справі №918/96/20 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на "19" лютого 2020 р. та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 19.02.2020 року клопотання Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Нива" про витребування доказів задоволено частково, витребувано у Смизької селищної ради: належним чином завірену копію Договору на управління спадщиною від 21.03.2018 року, укладеного між Смизькою селищною радою та ПП "АВТ Вектор" та докази реєстрації вказаного правочину, витребувані судом докази надати в строк до 06 березня 2020 року та відкладено підготовче засідання на 11 березня 2020 р.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 11.03.2020 року закрито підготовче провадження у справі №918/96/20 та призначено справу до судового розгляду по суті.

Розглянувши позов суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Рішення Господарського суду Рівненської області мотивоване тим, що позивачем заявлено вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним правочину, предметом яких є передача у користування земельної ділянки, яка не була і не є власністю позивача, в ході судового розгляду не встановлено порушення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів позивача і вибраний позивачем спосіб захисту не є ефективним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать: 1) надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до закону; 2) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Стаття 79 Земельного кодексу України визначає земельну ділянку як об`єкт права власності. Згідно ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ч. 1 ст. 79-1 ЗК України).

Відповідно до п. 1 Указу Президента України від 08.08.1995 р. №790/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв).

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Згідно ч. 2 ст. 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Приписами частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 2 статті 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 3 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (в редакції чинній на момент винесення рішення) підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (в редакції чинній на момент винесення рішення) розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Згідно ч. 3 ст. 2 ЗК України об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Законодавство у різний спосіб визначає правовий статус земельної ділянки і земельного паю, права на який набувають у встановленому законом порядку члени колективних сільськогосподарських підприємств.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Земельний пай - це умовна частка землі, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначено в умовних кадастрових гектарах, і права на яку посвідчуються сертифікатом на право безоплатної приватизації земельної ділянки.

Згідно із частинами 2, 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною статтею та статтями 118, 122 ЗК України.

При цьому порядок паювання земель та виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) установлено відповідно Указом Президента України від 08.08.1995 №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" і Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Земельні ділянки та земельні частки (паї) є різними об`єктами земельних відносин і мають різний правовий режим.

У свою чергу, існують також невитребувані земельні паї - це земельні ділянки, що були запроектовані в складі єдиного земельного масиву без визначення меж в натурі (на місцевості), проте не були розподілені на зборах власників земельних часток (паїв) через неприбуття на збори осіб, які мали право на їх отримання.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (в редакції чинній на момент винесення рішення) нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Згідно з пунктом 12 постанови Кабінету Міністрів України №122 від 04.02.2004 р. "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)" (у редакції чинній на момент прийняття спірного рішення) нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Відповідно до положень ст. 1283 ЦК України охорона спадкового майна здійснюється в інтересах спадкоємців, відказоодержувачів та кредиторів спадкодавця з метою збереження його до прийняття спадщини спадкоємцями або набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою. Нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини за заявою спадкоємців або за повідомленням підприємств, установ, організацій, громадян, або на підставі рішення суду про оголошення фізичної особи померлою чи за своєю власною ініціативою вживає заходів до охорони спадкового майна. Охорона спадкового майна триває до закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини, або набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою.

За змістом ст. 19 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, про що обов`язково зазначається у договорі оренди земельної ділянки.

Тобто, у випадку якщо земельна ділянка (невитребуваний пай) входила до складу спадщини, то управління такою земельною ділянкою, за відсутності спадкоємців, має здійснювати сільська, селищна, міська рада.

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцем земельної ділянки, що входить до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, є особа, яка управляє спадщиною.

Статтею 1285 ЦК України визначено, що якщо у складі спадщини є майно, яке потребує утримання, догляду, вчинення інших фактичних чи юридичних дій для підтримання його в належному стані, нотаріус, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідний орган місцевого самоврядування, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту укладають договір на управління спадщиною з іншою особою. У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки. Особа, яка управляє спадщиною, має право на вчинення будь-яких необхідних дій, спрямованих на збереження спадщини до з`явлення спадкоємців або до прийняття спадщини. Особа, яка управляє спадщиною, має право на плату за виконання своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Разом з тим, згідно ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Таким чином, охорона спадкового майна в порядку статті 1283 ЦК України здійснюється, як вже зазначалось, в інтересах спадкоємців, відказоодержувачів та кредиторів спадкодавця з метою збереження його до прийняття спадщини спадкоємцями або набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою. Управління ж спадковим майном встановлюється згідно ст. 1285 ЦК України, у разі, якщо у складі спадщини є майно, яке потребує утримання, догляду, вчинення інших фактичних чи юридичних дій для підтримання його в належному стані. При цьому сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки набуває статусу управителя у тому разі, якщо відсутні спадкоємці або виконавець заповіту.

Матеріали справи свідчать, що предметом Договору на управління спадковим майном від 21.03.2018 було управління невитребуваною земельною часткою (паєм) фізичної особи, яка померла, не здійснивши оформлення права власності на земельну частку (пай).

Згідно з ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частинами 1, 2 ст.16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач, відповідно до ч.2 ст.20 Господарського кодексу України, має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 визначено, що ч.2 ст.124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист.

Суб`єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України.

Згідно з положеннями ст.ст. 2, 4, 5 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Отож задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Особа, яка звертається до господарського суду з позовом, самостійно обирає спосіб захисту, визначає відповідача, предмет та підстави позову та зазначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов.

Сторона при зверненні з позовом до господарського суду повинна довести, що її суб`єктивне право порушено, не визнано чи оспорюється, а об`єктом захисту є її охоронюваний законом інтерес.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення VIII скликання селищної ради від 20.02.2018 року №616 "Про надання дозволу на заключення договорів на управління спадщиною на непереоформлені земельні частки (пай) відповідно до державних актів на право власності на землю на території Смизької селищної ради за рахунок розпайованих земель с/с "НИВА" та визнати недійсним договір на управління спадщиною від 21.03.2018 року, укладеного між Смизькою селищною радою та Приватним підприємством "АВТ Вектор".

З позовної заяви вбачається, що Позивач в обґрунтування порушення свого права внаслідок укладення між відповідачами - Смизькою селищною радою та ПП "АВТ Вектор" посилався на те, що на час його укладення діяв договір оренди, укладений 02.01.2001 року між ОСОБА_2 та СВК "Нива".

Також Позивач зазначав, що згідно ч.7 ст.19 Закону України "Про оренду землі", якщо строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився у день або після смерті орендодавця, але до державної реєстрації права власності на земельну ділянку за новим власником (спадкоємцем), то такий договір вважається продовженим (поновленим) до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця або територіальної громади на таку земельну ділянку.

Тобто позивач вважає, що договір оренди земельної частики (паю) № 57 від 02.01.2001, що був зареєстрований у Шепетинській сільській раді 23.08.2001 року в силу ст. 19 Закону України "Про оренду землі" продовжує діяти на даний час, оскільки строк дії договору закінчився 23.08.2011, тобто після смерті орендодавця.

Однак, відповідно до ст. 19 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на момент укладення договору), вищезазначена норма статті не була введена в дію. Стаття 19 Закону України "Про оренду землі" не передбачала можливості автоматичного продовження договору оренди землі після смерті орендодавця.

Вищезезначена норма була введена в дію Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової долі земельних ділянок, власники яких померли" № 1533-VIII від 20.09.2016 року, який набрав законної сили 19.10.2016 року.

Колегія суддів зазначає, що правовідносини пов`язані з набуттям права оренди на земельні ділянки, укладенням договорів оренди землі регулюються Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".

При вирішенні спору суд керується нормами Закону, чинними на час виникнення відповідних правовідносин.

Статтею 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ч.2 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Нормами ч.1 ст.19 Закону України "Про оренду землі" визначено, що строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Згідно зі ст. 18 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Частиною 2 статті 125 ЗК України передбачено, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (ч.2 ст. 126 ЗК України).

З вище зазначених норм законодавства та умов укладеного договору оренди вбачається, що договір оренди земельної частики (паю) №57 від 02.01.2001 року, укладений між ОСОБА_2 та СВК "Нива" (орендар, позивач) набрав чинності з моменту його реєстрації, а саме з 23.08.2001 року та у відповідності до положень зазначеного договору діяв 10 років, тобто до 23.08.2011 року.

За змістом статті 27 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на час укладення договору оренди) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

Позивач звертаючись до Господарського суду Рівненської області з позовом про визнання недійсним договору на управління спадщиною від 21.03.2018 року, укладеного між Смизькою селищною радою і ПП "АВК Вектор", послався на те, що на момент укладення оспорюваного правочину був чинний і продовжував дію договір оренди земельної частки (паю) від 02.01.2001 року, укладений між ОСОБА_2 та СВК "Нива", а тому, наявні підстави для визнання недійсним договору на управління спадщиною, оскільки укладення такого договору щодо земельної частки (паю), яка перебуває в оренді, суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до положень статті 16 ЦК визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 ЦК.

Згідно частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 Господарського кодексу Украйни, згідно з якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Враховуючи вище викладене, за результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Окрім того, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивачем, в порядку визначеному законом, не було реалізовано переважене право орендаря на поновлення договору оренди, внаслідок чого договір оренди земельної частки (паю) № 57, укладений між позивачем та ОСОБА_2 припинив свою дію 23.08.2011 року.

Також, матеріали справи свідчать, що позивач за захистом свого порушеного права до суду звернувся 03.02.2020 року, тобто після закінчення строку дії договору оренди земельної частки (паю) від 02.01.2001 року.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що станом на день звернення до суду права та законні інтереси позивача, як орендаря за договором оренди земельної частки (паю) від 02.01.2001, внаслідок укладення Смизькою селищною радою спірного договору на управління спадщиною, не порушені, а тому, визнання недійсним договору на управління спадщиною, укладеного між відповідачами - Смизькою селищною радою та ПП "АВТ Вектор", в даному випадку не призведе до поновлення прав позивача як орендаря земельної частки (паю) за договором від 02.01.2001 року, оскільки вище зазначений договір оренди припинив свою дію.

Колегія суддів звертає увагу на те, що власник земельної ділянки - ОСОБА_1 (спадкоємець) жодних вимог щодо порушення його права розпоряджатись своїм майном не заявляв.

Відповідно до чинного законодавства захисту підлягає тільки порушене право і в той спосіб, який може реально відновити не визнане, оспорюване чи порушене право позивача.

Враховуючи, що позивачем заявлено вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним правочину, предметом яких є передача у користування земельної ділянки, яка не була і не є власністю Позивача, колегія суддів вважає що вибраний Позивачем спосіб захисту не є ефективним, тобто таким, що не відповідає змісту відповідного права чи інтересу позивача (визнання та поновлення права оренди земельної ділянки).

А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спір у даній справі не порушує право чи охоронюваний законом інтерес позивача, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Посилання апелянта на те, що права позивача можуть бути порушені відповідачем 2 в майбутньому, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки можливе порушення права Позивача в майбутньому не може слугувати підставою для визнання факту порушеного права Позивача у справі №918/96/20, з цим предметом спору та суб`єктним складом учасників.

Інші доводи апелянта викладені ним в апеляційній скарзі, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вони спростовуються встановленими обставинами справи та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції..

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 09.09.2020 р. у справі №918/96/20 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням всіх обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Нива" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09.09.2020 р. у справі №918/96/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 09.09.2020 р. у справі №918/96/20 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

4. Справу №918/96/20 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "18" листопада 2020 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Савченко Г.І.