РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.11.2020Справа № 910/12822/20

За позовом ОСОБА_1

до 1) Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс»

2) Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк»;

3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Реверс Інвест»;

4) Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін»,

про визнання договору частково недійсним.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Лук`янчук Д.Ю.

Представники сторін:

від позивача - Билін Р.Г.;

від відповідача-1 - не з`явився;

від відповідача-2 - Мартинюк Є.В.;

від відповідача-3 - не з`явився;

від відповідача-4 - Єлисеєв Є.В.

СУТЬ СПОРУ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» (далі - Автомобільна компанія), Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - Банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Реверс Інвест» (далі - Фінансова компанія), Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» (далі - ТОВ «Ріо Фін») про визнання недійсним в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , іпотечний договір від 28.11.2008, що укладений між Автомобільною компанією та Акціонерним комерційним банком «Київ» (далі - АКБ «Київ»), правонаступником якого є Банк, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою Ольгою Василівною, зареєстрованого в реєстрі за № 3622 (далі - Договір іпотеки) та договори про внесення змін до вказаного Договору іпотеки: від 12.06.2009 реєстраційний № 653; від 02.03.2011 реєстраційний № 402; від 05.04.2011 реєстраційний № 956; від 02.04.2012 реєстраційний № 688, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою Ольгою Василівною.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

- Позивач 15.04.2016 на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Каліса» (далі - ТОВ «Каліса») набула у власність квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвала це майно у встановленому порядку, про що 15.04.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності 14183065;

- на час набуття Позивачем права власності на вказану Квартиру № 89 жодних відомостей про наявність обтяження речових прав на цю квартиру в державних реєстрах не було;

- проте, 30.03.2017 Позивачу випадково стало відомо про те, що Квартира № 89 знаходиться під арештом, який накладено органом державної виконавчої служби на виконання ухвали Господарського суду м. Києва від 18.11.2015 у справі №910/28036/15;

- крім того, Позивач дізналася, що 21.12.2017 до Державного реєстру іпотек було внесено запис про Договір іпотеки щодо Квартири № 89;

- Позивач вважає, що вказаний Договір іпотеки в частині передачі в іпотеку майнових прав на Квартиру АДРЕСА_1 порушує її право власності, оскільки перешкоджає їй вільно розпоряджатися цією квартирою;

- Позивач зазначає, що Договір іпотеки в оспорюваній їй частині щодо передачі майнових прав на Квартиру АДРЕСА_1 у незавершеному будівництвом житловому будинку, що була у подальшому набута Позивачем, не відповідає положенням Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення цього Договору іпотеки. На думку Позивача, майнові права на Квартиру АДРЕСА_1 не могли на той час бути предметом іпотеки;

- тому, Договір іпотеки в оспорюваній частині підлягає на підставі статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визнанню недійсним.

Позивач зазначає, що вона намагалася захистити своє право власності в порядку цивільного судочинства, оскарживши до Печерського районного суду м. Києва Договір іпотеки в цій частині (справа № 760/25108/18), однак ухвалою Печерського районного суду м. Києва провадження у справі 760/25108/18 було закрито.

Окрім вищевказаних обставин, Позивач також посилається й на те, що:

- Банком 20.02.2019 було відступлені права вимоги за Договором іпотеки спочатку Фінансовій компанії, а останньою 30.04.2019 ці права були відступлені ТОВ «Ріо Фін»;

- 02.07.2019 Позивач довідалася про вибуття Квартири АДРЕСА_1 з її власності, зокрема їй стало відомо, що 01.07.2019 право приватної власності на Квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі за ТОВ «Ріо Фін»;

- Позивач вважає цю реєстрацію незаконною, оскільки на час цієї реєстрації права приватної власності на вказану квартиру за ТОВ «Ріо Фін» у державному реєстрі була зареєстрована (22.03.2019 року о 15:02:57) ухвала Печерського районного суду м. Києва від 11.03.2019 року у справі № 757/8979/19-ц, за позовом Позивача до Банку про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном - Квартирою АДРЕСА_1, відповідно до якої було вжито заходів забезпечення позову, і зокрема встановлена заборона проводити дії щодо державної реєстрації (перереєстрації) прав власності, інших речових прав (окрім обтяжень) на Квартиру АДРЕСА_1;

- на думку Позивача, ТОВ «Ріо Фін» набуто право власності на Квартиру АДРЕСА_1 з порушенням чинного законодавства попри діючу судову заборону проводити дії щодо державної реєстрації (перереєстрації) прав власності на вказану квартиру, що є порушенням публічного порядку, наслідки якого передбачені статтею 228 ЦК України.

Банк позов не визнав. На обґрунтування своїх заперечень послався на наступні обставини:

- право вимоги за Договором іпотеки він отримав 19.06.2015 на підставі укладеного між ним (приймаючий банк) та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний банк «Київ» (неплатоспроможний банк) договору про передачу приймаючому банку активів неплатоспроможного банку;

- право вимоги за основним (кредитним) договором та Договором іпотеки, на підставі сфальсифікованих документів перейшло від Банку до ТОВ «Фінансова компанія «Джерело Фінансів». Зокрема на підставі нікчемних договорів про надання фінансових послуг факторингу від 20.08.2015 та про відступлення права вимоги від 20.08.2015 це право вимоги перейшло від Банку до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Гарант», а потім від останнього за договорами про надання фінансових послуг факторингу та про відступлення права вимоги від 27.08.2015 до ТОВ «Фінансова компанія «Джерело Фінансів». На підставі цих нікчемних договорів було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про припинення іпотеки Квартири АДРЕСА_1;

- у період, коли записи про обтяження майнових прав іпотекою було вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відбулась державна реєстрація Квартири АДРЕСА_1 як об`єкта нерухомого майна за ТОВ «Каліса» та подальший продаж цієї квартири Позивачеві;

- рішенням Господарського суду м. Києва від 23.12.2015 у справі № 910/28036/15 встановлено, що вище згадані договори про надання фінансових послуг факторингу та про відступлення права вимоги від 20.08.2015 укладено від імені Банку невідомою особою, що підписала ці договори на підставі підроблених документів, оригінали кредитних договорів та договорів забезпечення не передавалися, а кошти за відступлення права вимоги на користь Банку не перераховувалися. Тому, вказаним судовим рішенням зазначені договори від 20.08.2015 визнано недійсними, а відтак вони не створюють жодних юридичних наслідків;

- після набуття рішенням Господарського суду м. Києва від 23.12.2015 у справі №910/28036/15 законної сили Банком було поновлено 21.12.2017 записи про іпотеку Квартири АДРЕСА_1;

- оскільки вилучення запису про іпотеку Квартири АДРЕСА_1 було незаконним, то дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису. Це означає, що іпотека була дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державному реєстрі іпотек;

- Банк зауважив, що всі подальші укладені правочини між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит гарант» і ТОВ «Фінансова компанія «Джерело фінансів», та інші договори по відчуженню майна, які випливали з визнаних недійсним у судовому порядку вищевказаних договорів, не створили жодних юридичних наслідків, окрім тих, що пов`язані з недійсністю правочинів від 20.08.2015;

- виходячи із викладеного, оскільки Позивач не набула права власності на Квартиру №89, то вона не може вважатися заінтересованою особою у розумінні статті 215 ЦК України, а тому не має право оскаржувати Договір іпотеки.

Крім того, Банк не погоджується із посиланням Позивача на неможливість на час укладання Договору іпотеки передачі в іпотеку майнових прав. Так, Банк зауважив, що статтею 5, чинною на дату укладання Договору іпотеки, Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» було передбачено, що іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено. Іпотекодавцем за таким іпотечним договором може бути забудовник - особа, яка організовує спорудження нерухомості для власних потреб чи для передачі її у власність іншим особам, або особа, власністю якої стане ця нерухомість після завершення будівництва. Обтяження майнових прав іпотекодавця на такий предмет іпотеки підлягає реєстрації у встановленому законом порядку. Після закінчення будівництва нерухомості іпотекодержатель реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість, та ця нерухомість продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов іпотечного договору.

Банк додатково вказав, що до Договору іпотеки протягом 2009 - 2012 років (після набуття чинності Законом України №800-УІ від 25.12.2008) неодноразово вносилися зміни, якими підтверджено, що предметом іпотеки є майнові права на квартири.

Банком також була подана заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

ТОВ «Ріо Фін» позов теж не визнало. Свої заперечення мотивувало тими ж доводами, що і Банк. Зокрема, зазначило, що:

- Договір іпотеки на момент його укладання відповідав вимогам чинного на той час законодавства України, у т.ч. і Закону України «Про іпотеку», який передбачав можливість передання майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, в іпотеку відповідно до Закону України «Про іпотеку» як нерухоме майно;

- крім того, можливість передавати в іпотеку майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, на момент укладання Договору іпотеки, передбачав і Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» і ЦК України;

- Позивачем був пропущений строк позовної давності, що відповідно до статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові;

- оскільки Позивач відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» набула статусу іпотекодавця, то ТОВ «Ріо Фін» правомірно звернув стягнення на предмет іпотеки - Квартиру АДРЕСА_1 , і став власником останньої;

- до того ж Позивач придбала квартиру внаслідок недійсного правочину, який не створює юридичних наслідків.

Позивачем були надані відповіді на відзиви Банку та ТОВ «Ріо Фін», у яких Позивач вказала, що:

- з огляду на предмет регулювання, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не поширюється на спірні правовідносини щодо укладання іпотечних договорів, про що неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах, зокрема у постанові від 19.06.2019 у справі № 523/1137/14-ц;

- посилання відповідачів на договори про внесення змін до Договору іпотеки впродовж 2009-2012 років є необґрунтованим, позаяк жодний з цих договорів, на думку Позивача, не містить волі сторін щодо зміни умов первісного договору (Договору іпотеки), в частині передачі в іпотеку майнових прав на Квартиру АДРЕСА_1, та жодним чином не усуває допущені сторонами порушення Договору іпотеки під час його підписання;

- на час укладання Договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, а відповідні зміни до цієї статті були внесені Законом України, який набув чинності лише 14.01.2009.

ТОВ «Ріо Фін» у запереченнях на відповідь на відзив наголошувало на тому, що з системного аналізу положень статей 5 Законів України «Про іпотеку» і «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», а також статті 55 Закону України «Про нотаріат» і статей 575, 583 ЦК України, у редакціях чинних на момент укладання Договору іпотеки, можна дійти висновку про можливість на законодавчому рівні надання майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, в іпотеку станом на час укладання Договору іпотеки.

ТОВ «Ріо Фін» просило суд звернути увагу на ту обставину, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, учасниками TOB «Каліса», у якого придбала Позивач Квартиру АДРЕСА_1, є зокрема, Автомобільна компанія (боржник за кредитним договором та іпотекодавець) та ТОВ «Фінансова компанія «Джерело фінансів» (приймало участь у незаконному виведенні майна з іпотеки, що встановлено судовим рішенням у справі №910/28036/15).

Також ТОВ «Ріо Фін» вказало, що наразі воно є власником квартири, вимога Позивача про визнання Договору іпотеки недійсним з тих обґрунтувань, які є підставою позову, не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призведе до відновлення права власності Позивача. Неправильно обраний спосіб захисту є підставою для відмови у позові.

Позивачем 21.10.2020 було подано заяву про поновлення строку позовної давності з підстав пропущення його з поважних причин, зокрема внаслідок зловживання процесуальними строками відповідачами у справі № 760/25108/18 та встановлення карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Автомобільна компанія та Фінансова компанія не скористалися наданим їм законом правом подати письмові заперечення проти позову (відзив), або будь-які інші письмові пояснення у справі та/або заяви процесуального характеру.

За відсутності відзиву від зазначених відповідачів суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Позивача, Банку та ТОВ «Ріо Фін», дослідивши у судовому засіданні докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

29.09.2004 між АКБ «Київ» (кредитор) та Автомобільною компанією (позичальник) було укладено договір про відкриття відкличної кредитної лінії № 25/04 від 29.09.2004 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банком було відкрито позичальнику відкличну кредитну лінію для фінансування будівництва з лімітом 1520000 євро, та з відсотковою ставкою 14% річних на строк до 25.09.2007.

З метою забезпечення належного виконання позичальником вимог банку за Кредитним договором, усіх змін та доповнень до нього, 28.11.2008 між АКБ «Київ» (іпотекодержатель) та Автомобільною компанією (іпотекодавець) укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №3622.

Цього ж дня, у зв`язку із посвідченням Договору іпотеки, цим нотаріусом було накладено заборону відчуження зазначених у цьому договорі майнових прав.

Відповідно до пункту 1.3 Договору іпотеки (в початковій редакції) предметом іпотеки є майнові права на ряд квартир у будинку, що будуються на земельній ділянці, розташованій на розі (на перетині) вулиць Димитрова та Анрі Барбюса у Печерському районі м. Києва, серед яких є Квартира АДРЕСА_1.

Пунктом 1.14 Договору іпотеки передбачено, що після завершення будівництва об`єкту збудована нерухомість (квартири), майнові права на яку є предметом іпотеки за цим договором, продовжують бути предметом цього договору.

На підставі постанови правління Національного банку України від 24.02.2015 №128 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.02.2015 №39, яким з 25.02.2015 в АКБ «Київ» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації.

Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №61 «Деякі питання участі держави у виведенні з ринку АКБ «Київ», 19.06.2015 було здійснено передачу активів та зобов`язань АКБ «Київ» на користь Банку.

У зв`язку із чим, 19.06.2015 між АКБ «Київ» (неплатоспроможний банк) та Банком (приймаючий банк) укладено договір про передачу приймаючому банку активів і зобов`язань неплатоспроможного банку.

Згідно з пунктом 1.2 вказаного договору приймаючий банк отримав право вимоги від боржників неплатоспроможного банку за договорами про здійснення активних операцій, права вимоги за яким переходять відповідно до цього договору приймаючому банку, належного та повного виконання всіх зобов`язань за основними договорами, включаючи сплату заборгованості за основними договорами, процентів, можливих комісій, штрафних санкцій (пункт 1.2.1), право звернення стягнення на предмет застави, право звернення до поручителя за договором поруки (пункт 1.2.2).

А відповідно до пункту 4.1 цього Договору з дня його укладання та акта приймання-передачі активів і зобов`язань приймаючий банк набуває усіх прав та обов`язків кредитора щодо боржників, разом із правами за договорами забезпечення таких вимог.

На виконання умов зазначеного Договору між сторонами було підписано акт приймання-передачі активів та зобов`язань від 19.06.2015.

У Реєстрі активних операцій з юридичними особами (додаток 2 до договору), переданих приймаючому банку, значиться кредитна заборгованість за Кредитним договором.

Крім цього, на виконання вказаних положень Договору про передачу активів, 19.06.2015 між АКБ «Київ» (неплатоспроможний банк) та Банком (приймаючий банк) укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №3060, відповідно до якого неплатоспроможний банк відступив, а приймаючий банк набув право вимоги за договорами іпотеки та застави, зокрема, і за Договором іпотеки (додаток 4 «Реєстр договорів іпотеки юридичних осіб»).

З матеріалів справи також слідує, що 20.08.2015 між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Гарант» (фактор) було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бориско О.О. за реєстровим №1720, відповідно до пунктів 1.1 та 2 якого фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта в сумі 3000000 грн, а клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги по кредитному портфелю позичальника - Автомобільна компанія, до якого увійшов, зокрема, і Кредитний договір.

20.08.2015 між Банком (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Гарант» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бориско О.О. за реєстровим №1721, відповідно до пункту 1.1 якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору право вимоги до Автомобільної компанії на підставі кредитних договорів (в т. ч. і Кредитного договору) та забезпечувальних договорів, а новий кредитор приймає зазначене вище право вимоги та зобов`язується перерахувати позивачу кошти у сумі 3000000 грн. на умовах визначених договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2015, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2016, у справі №910/28036/15 визнано недійсними договір про надання фінансових послуг факторингу за реєстровим № 1720 від 20.08.2015 та договір про відступлення права вимоги за реєстровим № 1721 від 20.08.2015, укладені між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Гарант».

Зокрема, при розгляді справи №910/28036/15 судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вказані договори від 20.08.2015 укладено від імені Банку невідомою особою, що підписала договори від імені заступника Голови Правління Банку Дубровіна О.В. на підставі підроблених документів, оригінали кредитних договорів та договорів забезпечення не передавалися, а кошти за відступлення права вимоги на користь Банку не перераховувалися.

На підставі зазначеного, 22.02.2018 Банк звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення, за результатом розгляду якої порушено кримінальноме провадження № 0002365 від 27.02.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190, частиною 3 статті 358 Кримінального кодексу України. Станом на сьогодні досудове розслідування триває.

З матеріалів справи також убачається, що 27.08.2015 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Гарант» та ТОВ «Фінансова компанія «Джерело Фінансів» були укладені договори про надання фінансових послуг факторингу р/н 1942 та про відступлення права вимоги р/н 1943, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В., предметом яких стало відчуження належного ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Гарант» права вимоги до Автомобільної компанії за кредитними та забезпечувальними договорами на користь ТОВ «Фінансова компанія «Джерело Фінансів».

На підставі зазначених договорів було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про припинення іпотеки Квартири АДРЕСА_1 за Договором іпотеки.

15.04.2016 між ТОВ «Каліса» (продавець) та Позивачем (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв у власність належну продавцю на праві власності Квартиру АДРЕСА_1.

Право власності Позивача на вказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 15.04.2016, номер запису про право власності: 14183065.

Таким чином, у період, коли записи про обтяження майнових прав іпотекою було вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відбулась державна реєстрація Квартири АДРЕСА_1 як об`єкта нерухомого майна за ТОВ «Каліса» та подальший продаж квартири Позивачеві.

Після набуття рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2015 у справі №910/28036/15 законної сили (13.12.2019) Банком було поновлено 21.12.2017 записи про іпотеку Квартири АДРЕСА_1.

У подальшому, 20.02.2019 між Банком (Клієнт, Первісний кредитор) та Фінансовою компанією укладено договір факторингу (відступлення права грошової вимоги) від 20.02.2019, за яким було відступлено право грошової вимоги, зокрема, за Кредитним договором з урахуванням змін та доповнень до нього.

Цього ж дня між Банком (Клієнт/Первісний Іпотекодержатель) та Фінансовою компанією укладено (Новий Іпотекодержатель) було укладений договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. та зареєстрований в реєстрі за № 874, відповідно до якого Банк відступив у повному обсязі, а Фінансова компанія прийняла всі права та обов`язки іпотекодержателя, що існували станом на дату укладання цього Договору за Договором іпотеки.

30.04.2019 між Фінансовою компанією (Клієнт) та ТОВ «Ріо Фін» (Фактор) укладений договір факторингу (відступлення права грошової вимоги) № 30/04, за яким відступається право вимоги зокрема за Кредитним договором.

Також 30.04.2019 між Фінансовою компанією (Первісний Іпотекодержатель) та ТОВ «Ріо Фін» (Новий Іпотекодержатель) було укладено договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №2097, згідно з яким Фінансова компанія відступила у повному обсязі, а ТОВ «Ріо Фін» прийняло усі права та обов`язки іпотекодержателя, що існували станом на дату укладання цього Договору за Договором іпотеки.

ТОВ «Ріо Фін» на підставі Договору іпотеки 01.07.2019 зареєструвало за собою право власності на Квартиру АДРЕСА_1, про що міститься відповідний запис про право власності 32200810 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Зазначені обставини підтверджуються залученими до матеріалів справи копіями вище вказаних договорів та додатків до них, акту приймання-передачі активів та зобов`язань від 19.06.2015, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, інформацією з Єдиного державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зазначеними судовими рішеннями та поясненнями представників Позивача, Банку та ТОВ «Ріо Фін».

За таких обставин справи позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України і статті 4 ГПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 626, частиною 1 статті 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Презумпція правомірності правочину передбачена статтею 204 ЦК України.

Відтак, на підставі цієї норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні наведеної норми оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

При цьому, ця заінтересована особа повинна мати законний інтерес до оспорюваного правочину на момент його вчинення, оскільки відповідно до положень статті 215 ЦК України перевірка щодо додержання, зокрема, при вчиненні правочину вимог закону (ревізія правочину) відбувається саме на цей момент.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Позивач зазначає, що він набув Квартиру АДРЕСА_1 у квітні 2016 року на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2016, продавцем за яким було ТОВ «Каліса».

Як було встановлено судом вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2015 у справі № 910/28036/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 (залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 28.03.2017) визнано недійсними договір про надання фінансових послуг факторингу за реєстровим №1720 від 20.08.2015 та договір про відступлення права вимоги за реєстровим №1721 від 20.08.2015, за якими майнові права за Кредитним договором та Договором іпотеки, і зокрема на Квартиру АДРЕСА_1 вибули від Банку.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відтак, саме Банку на момент укладання договору купівлі-продажу від 15.04.2016, на який посилається Позивач доводячи своє право власності на Квартиру АДРЕСА_1, належало право грошової вимоги до Автомобільної компанії. Окрім того, майнові права на Квартиру АДРЕСА_1 , а після завершення будівництва об`єкту збудована нерухомість, і зокрема Квартира АДРЕСА_1 , залишалися в іпотеці у Банку.

Суд також зазначає, що, оскільки відчуження предмету іпотеки відбулось без згоди іпотекодержателя, то відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку» такий правочин є недійсним в силу закону, тобто Позивач набув право власності внаслідок недійсного правочину, недійсність якого прямо встановлена законом, а тому на підставі статті 216 ЦК України такий правочин не створює юридичних наслідків.

Судом при розгляді спору по суті враховано й обставину на яку посилалися відповідачі, а саме - що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, учасниками ТОВ «Каліса», у якого придбала Позивач Квартиру АДРЕСА_1, є зокрема Автомобільна компанія (боржник за Кредитним договором та іпотекодавець за Договором іпотеки) та ТОВ «Фінансова компанія «Джерело фінансів» (приймало участь у незаконному виведенні майна з іпотеки, що встановлено судовим рішенням у справі №910/28036/15).

Рішенням судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 910/28036/15 було встановлено, що це вибуття майнових прав сталося поза волею Банку.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з пунктом 3 частиною 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За таких обставин, Позивачем не доведено суду його право власності на Квартиру АДРЕСА_1 та наявність у нього законного інтересу щодо оскарження Договору іпотеку, зокрема і в частині передачі в іпотеку майнових прав на Квартиру АДРЕСА_1.

Положеннями частини першої та другої статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Позивач вказує про захист його права власності на Квартиру АДРЕСА_1. Однак, Позивачем не наведено, яким чином порушені її права чи законний інтерес, зважаючи на позовну вимогу, відновлять порушене право власності Позивача у запропонований нею спосіб.

Таким чином, вимога Позивача про визнання Договору іпотеки в частині недійсним з тих обґрунтувань, які є підставою позову, не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призведе до відновлення права власності Позивача.

У свою чергу, неправильно обраний спосіб захисту є достатньою та самостійною підставою для відмови у позові.

Тому, судом не вирішується питання про спростування презумпції правомірності оспорюваного правочину та наявність підстав його недійсності, передбачених законом, на момент його укладання, а також питання пропуску строку позовної давності та поважність причин такого пропуску строку позовної давності, оскільки в позові відмовлено по суті через неналежний спосіб захисту порушеного права чи законного інтересу Позивача.

Інші доводи сторін, наведені у наданих суду позові та відзивах, усних та письмових поясненнях, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на Позивача та йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 86, 129, частиною 9 статті 165 та частиною 2 статті 178, статтями 232, 236-242 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 24.11.2020.

Суддя Р.Б. Сташків