ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2020 справа №914/2095/20

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Фартушка Н.Б., розглянувши справу

за позовом: Акціонерного товариства «Українська залізниця»

в особі: Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до відповідача: Малого приватного підприємства - виробничо-комерційної фірми «РУСЛАН»

про: стягнення 6545,20грн. штрафних санкцій,

Представники

позивача: Ориник А.Р.;

відповідача: Рабешко Б.Р.,

ВСТАНОВИВ:

17.08.2020р. до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Малого приватного підприємства - виробничо-комерційної фірми «РУСЛАН» про стягнення 6545,20грн. штрафних санкцій.

25.08.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; клопотання Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження задовольнити; розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження; судове засідання призначити на 16.09.2020р.; викликати представників сторін у судове засідання; явку представників учасників справи у судове засідання визнати обов`язковою.

10.09.2020р. відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, який зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.26393/20.

Враховуючи те, що, у зв`язку із відпусткою судді Король М.Р., відкладене на 16.09.2020р. судове засідання у цій справі не відбулося, 21.09.2020р. Господарський суд Львівської області ухвалив призначити судове засідання на 15.10.2020р.

У судових засіданнях 15.10.2020р. та 28.10.2020р., в яких сторони забезпечили участь повноважних представників, оголошено перерву до 28.10.2020р. та 02.11.2020р. відповідно.

Після закінчення перерви, у судове засідання 02.11.2020р. з`явилися представники сторін.

Суд враховує, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленні законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

У ч.3 ст.2 ГПК України визначені як основні засади (принципи) господарського судочинства, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та розумність строків розгляду справи судом (п.п.2 і 10 ч.3 зазначеної статті).

Беручи до уваги викладене, враховуючи принцип розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зважаючи на те, що зібрані у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими сторони обґрунтовують свої вимоги й заперечення та які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Оскільки норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Позиція позивача:

позивач зазначає, що 10.02.2020р. ним, у відповідності до умов укладеного 17.12.2019р. між сторонами договору поставки №Л/НХ-19691/НЮ, надіслано на електронну адресу відповідача заявки на поставку товару, проте, у визначений договором строк, поставку такого товару не здійснено.

При цьому, позивач звертає увагу, що з метою досудового врегулювання спору, 30.04.2020р. ним надіслано на адресу відповідача претензію №НЮ-1120 від 29.04.2020р. з вимогою сплатити суму передбаченого умовами договору штрафу, нарахованого у зв`язку із непоставкою товару за вищевказаними заявками, однак така претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення на його користь з відповідача визначеного умовами договору суми штрафу у розмірі 6545,20грн., що становить 20% від вартості непоставленого товару.

Позиція відповідача:

відповідач проти позову заперечив повністю, зазначивши, що спірні, надіслані позивачем 10.02.2020р., заявки не відповідають умовам укладеного між сторонами договору оскільки дублюють попередньо поставлений позивачу товару, а, відтак, вимога здійснити поставку товару, зазначеного у таких заявках, не є такою, що здійснена позивачем в межах договору, що в свою чергу виключає можливість настання передбачених умовами договору наслідків у вигляді сплати штрафу за непоставку відповідного товару.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

При цьому, відповідач зазначає, що претензію позивача №НЮ-1120 від 29.04.2020р. він не отримував.

За результатами дослідження наданих сторонами доказів та матеріалів справи, пояснень представників сторін, суд встановив таке:

17.12.2019р. за результатами проведення відкритих торгів на електронній системі публічних закупівель Prozorro між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (надалі по тексту - «Покупець»), в особі головного інженера регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» та заступника директора виконавчого з інфраструктури регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» та Малим приватним підприємством - виробничо-комерційною фірмою «РУСЛАН» (надалі по тексту - «Продавець») укладено договір №Л/НХ-19691/НЮ (надалі по тексту - «Договір»), відповідно до розділу І якого, Постачальник зобов`язується у 2019-2020 роках поставити Покупцеві товар (надалі по тексту - «Товар»), зазначений в Специфікації №1 (Додаток №1 до даного договору), а Покупець - прийняти і оплатити такий товар: найменування (номенклатура, асортимент) товару: Бланкова продукція Код ДК 021:2015 -22810000-1 (Паперові чи картонні реєстраційні журнали), Код УКТЗЕД: (п.1.2. Договору); кількість товару - 82890шт (визначається в Специфікації №1 (Додаток №1)) (п.1.3. Договору); виробник товару, країна походження: МПП ВКФ «Руслан», Україна (п.1.4. Договору).

Згідно з п.3.1. Договору, ціна Товару визначається даним договором і приймається сторонами в національній валюті України - гривні. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у Специфікації №1 (Додаток №1). Ціна за одиницю Товару визначається у Специфікації №1 (Додаток №1). Сума цього договору на момент його підписання становить 717144,00грн., у тому числі ПДВ 20% - 119524,00грн. (п.3.2. Договору в редакції, викладеній в Додатковій угоді).

Пунктом 5.1. Договору визначено, що Постачальник здійснює поставку Товару на умовах DAP за правилами «ІНКОТЕРМС-2010», за реквізитами, зазначеними в заявці ПОКУПЦЯ (реквізити виробничого структурного підрозділу регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця»).

Згідно з п.5.2. Договору, поставка товару проводиться партіями протягом не більше 15 днів тільки на підставі наданої письмової рознарядки/заявки Покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності Покупця до приймання продукції, але не пізніше 30.06.2020 року.

Відповідно до п.5.3. Договору, відправлення заявки Покупцем (структурний підрозділ «Служба організації та проведення закупівель» регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», здійснюється з електронної адреси Покупця () на електронну адресу Постачальника ().

Датою поставки Товару вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі Товару (п.5.5. Договору).

10.02.2020р. Покупцем сформовано заявки №НХЛьв-1/853 та №НХЛьв-1/865, відповідно до змісту яких, останній просив Постачальника здійснити поставку товару, загальною вартістю 32725,98грн. (2234,40+30491,58=32725,98) з ПДВ.

Факт отримання вищевказаних заявок відповідачем, при цьому, нездійснення останнім поставки зазначеного у таких заявках товару сторонами не заперечується.

Згідно з п.7.2. Договору, за прострочення поставки товару Постачальник сплачує Покупцю штраф в розмірі 20% від вартості непоставленого товару.

У зв`язку із нездійсненням поставки товару на суму 32725,98грн., Покупцем нараховано 6545,20грн. штрафу, з позовом про стягнення з якого позивач звернувся до суду.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в позові слід відмовити повністю, виходячи з такого:

згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено судом, 17.12.2019р. за результатами проведення відкритих торгів на електронній системі публічних закупівель Prozorro між сторонами укладено Договір, відповідно до умов якого, Постачальник зобов`язується поставити Покупцеві Товар, а Покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Згідно з п.10.1. Договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 30.06.2020р., а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язань.

Водночас, доказів розірвання Договору чи визнання Договору (або окремих його положень) недійсними в матеріалах справи відсутні та сторонами не подано.

Враховуючи наведене, на підставі Договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки.

Пунктом 5.1. визначено, що Постачальник здійснює поставку Товару на умовах DAP за правилами «ІНКОТЕРМС-2010», за реквізитами, зазначеними в заявці ПОКУПЦЯ (реквізити виробничого структурного підрозділу регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця»).

Згідно з п.5.2. Договору, поставка товару проводиться партіями протягом не більше 15 днів тільки на підставі наданої письмової рознарядки/заявки Покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності Покупця до приймання продукції, але не пізніше 30.06.2020 року.

Відповідно до п.5.3. Договору, відправлення заявки Покупцем (структурний підрозділ «Служба організації та проведення закупівель» регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», здійснюється з електронної адреси Покупця () на електронну адресу Постачальника ().

10.02.2020р. Покупцем сформовано заявки №НХЛьв-1/853 та №НХЛьв-1/865, відповідно до змісту яких, останній просив Постачальника здійснити поставку товару, загальною вартістю 32725,98грн. з ПДВ.

Факт отримання вищевказаних заявок відповідач визнав у відзиві на позовну заяву (вх.№26393/20 від 10.09.2020р.).

Суд звертає увагу, що Специфікацією №1, яка є Додатком №1 до Договору, сторонами, зокрема, визначено перелік, кількість та загальну вартість товару, який, у відповідності до умов Договору, зобов`язався поставити відповідач.

При цьому, як зазначає відповідач та визнає позивач, перелік товару, поставку якого останній просив здійснити у відповідності до спірних заявок, є таким, що не відповідає умовам Договору, оскільки обов`язок щодо поставки частини такого товару відповідачем було виконано до моменту формування позивачем спірних заявок, водночас, щодо іншої частини зазначеного у заявках товару, то кількість такого значно перевищує кількість, визначену сторонами в Специфікації №1 до Договору, а отже поставка такого призвела б до збільшення ціни Договору.

Вищевказані обставини щодо здійснення відповідачем до моменту формування спірних заявок поставки відповідного товару підтверджується, зокрема, але не виключно долученими до відзиву на позовну заяву підписаними повноважними представниками обох сторін та скріпленими відтисками печаток юридичних осіб - сторін у цій справі актами приймання-передачі товару №1 від 03.02.2020р. та №3 від 12.02.2020р.

Також, суд звертає увагу на розбіжність у найменуваннях товару, визначеного умовами Договору, а саме Специфікацією №1, та зазначеного позивачем у спірних заявках, зокрема, у п.68 Специфікації №1 сторонами погоджено, що об`єктом поставки є товар, Обл. № (код товару) якого 16199 із найменуванням «книга обліку результатів іспитів», при цьому, у спірних заявках позивач просив відповідача здійснити поставку товару із ідентичним номером, зазначивши найменування такого як «книга обліку результатів перевірки знань».

Згідно з ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до з ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Беручи до уваги наведене вище, суд зазначає, що сформовані позивачем 10.02.2020р. спірні заявки на поставку товару є такими, що не відповідають умовам укладеного між сторонами Договору, оскільки здійснення відповідачем поставки зазначеного у заявках від 10.02.2020р. товару було б поставкою товару поза межами ціни договору та поза межами кількості товару, визначених у Специфікації №1 до Договору, що в свою чергу вказує на те, що непоставка відповідачем зазначеного у таких заявках товару не є порушенням останнім визначеного умовами Договором зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

У відповідності до ч.1 ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Згідно з ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з п.7.2. Договору, за прострочення поставки товару Постачальник сплачує Покупцю штраф в розмірі 20% від вартості непоставленого товару.

Враховуючи викладене, зокрема, те, що спірні сформовані позивачем заявки на поставку товару є такими, що не відповідають умовам укладеного між сторонами Договору, а отже не створюють для відповідача обов`язку здійснити поставку зазначеного у таких товару, то нездійснення відповідачем відповідної поставки не є порушенням умов Договору, а відтак, підстави для нарахування визначеного п.7.2. Договору штрафу відсутні.

Із врахуванням наведеного, позовні вимоги про стягнення суми штрафу є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як доказ сплати судових витрат позивач подав платіжне доручення №899 від 18.06.2020р. про сплату судового збору в розмірі 2102,00грн.

Доказів понесення інших судових витрат, окрім сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, станом на момент прийняття цього рішення, позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, враховуючи, що підстави для задоволення позову відсутні, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2102,00грн. слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Враховуючи перебування судді Король М.Р. на навчанні в період з 09.11.2020р. по 13.11.2020р., а також те, що 14.11.2020р. та 15.11.2020р. - вихідні дні, повний текст рішення складено 16.11.2020р.

Суддя М.Р. Король