УХВАЛА

12 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 910/8756/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В. А. - головуючого, Багай Н. О., Дроботової Т. Б.,

секретар судового засідання - Дерлі І. І.

за участю представників сторін:

позивача - не з`явились,

відповідача-1 - Бабій А. Б. (самопредставництво),

відповідача-2 - не з`явились,

третьої особи - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фонду державного майна України

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 (судді: Майданевич А. Г. - головуючий, Сулім В. В., Гаврилюк О. М.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 (суддя Гумега О. В.)

за позовом Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт"

до: 1. Фонду державного майна України

2. Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2: Держаний реєстратор Одеської філії Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу" Макаркін Андрій Костянтинович

про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року Приватне підприємство "Готельний комплекс "Курорт Еліт" (далі - ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт", Позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду державного майна України (далі - ФДМУ, Відповідач-1) та Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу" (далі - КП "Реєстрація майна та бізнесу", Відповідач-2) з вимогами про:

- визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Одеської філії КП "Реєстрація майна та бізнесу" Макаркіна А. К. від 02.11.2018, індексний номер 43839458, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено запис № 28724500 про реєстрацію права власності за Фондом державного майна України на земельну ділянку кадастровий номер :02:019:0157 площею 0,6914 га, розташовану за адресою: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19;

- поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису № 20819718 про право власності Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на земельну ділянку з кадастровим номером :02:019:0157, площею 0,6914 га, розташовану за адресою: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилався на те, що ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" є власником вказаної земельної ділянки, проте 02.11.2018 державний реєстратор Одеської філії КП "Реєстрація майна та бізнесу" Макаркін А. К. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43839458, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено запис № 28724500 про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за Відповідачем-1. На думку Позивача, рішення державного реєстратора від 02.11.2018 є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте з порушенням норм чинного законодавства у сфері державної реєстрації, на підставі скасованих судових рішень у справі № 916/759/16 щодо іншого нерухомого майна, а не спірної земельної ділянки, та за наявності численних арештів, що унеможливлює здійснення будь-яких реєстраційних дій щодо спірної земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2020, позов задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Одеської філії Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу" Макаркіна Андрія Костянтиновича від 02.11.2018, індексний номер 43839458, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено запис № 28724500 про реєстрацію права власності за Фондом державного майна України на земельну ділянку кадастровий номер :02:019:0157 площею 0,6914 га, розташовану за адресою: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19. Поновлено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис № 20819718 про право власності Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на вказану земельну ділянку.

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що прийняте державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 43839458 порушує право власності Позивача на спірну земельну ділянку та суперечить положенням Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Поновлюючи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис № 20819718 про право власності ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на земельну ділянку з кадастровим номером :02:019:0157, суди зазначили, що обраний Позивачем спосіб захисту майнових прав шляхом поновлення узгоджується із загальними вимогами щодо належності засобів правового захисту відповідно до статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є ефективним засобом захисту, який відповідає змісту порушеного права на спірну земельну ділянку, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

У касаційній скарзі ФДМУ просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У якості підстави подання зазначеної скарги заявник посилається на неврахування господарськими судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України, викладених у постановах від 25.02.2020 у справі № 908/2287/17, від 27.03.2020 у справі № 925/1247/19, від 25.05.2018 у справі № 910/31771/15.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 26.08.2020 у складі колегії суддів Зуєва В. А. - головуючого, Берднік І. С., Міщенка І. С. залишено без руху касаційну скаргу Фонду державного майна України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/8756/19.

Розпорядженням Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 29.3-02/2459 від 01.10.2020 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 910/8756/19 у зв`язку з відпусткою суддів Берднік І. С., Міщенка І. С.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 01.10.2020 для розгляду справи № 910/8756/19 визначено колегію суддів у складі: Зуєв В. А. - головуючий, Багай Н. О., Дроботова Т. Б.

Ухвалою Верховного Суду від 02.10.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду державного майна України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/8756/19.

Згідно з частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України у ній зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Як уже зазначалося, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, Відповідач-1 посилався на неврахування господарськими судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України, викладених у постановах від 25.02.2020 у справі № 908/2287/17, від 27.03.2020 у справі № 925/1247/19, від 25.05.2018 у справі № 910/31771/15.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи та зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду державного майна України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/8756/19 підлягає закриттю з огляду на наступне.

За змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

При цьому колегія суддів звертає увагу, що тотожність (подібність) предмета та підстав позову у даному випадку має вторинний характер, оскільки скаржник посилається на неврахування господарськими судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права, які встановлюють підстави для зупинення провадження у справі (пункт 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України), а відтак мають універсальний характер.

Водночас, за змістом вказаної норми суд не може зупинити провадження у справі з посиланням на об`єктивну неможливість її розгляду до вирішення іншої справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, при дослідженні питання чи було враховано господарськими судами попередніх інстанцій правову позицію Верховного Суду щодо застосування вказаних загальних норм процесуального права, першочерговому з`ясуванню підлягають встановлені судами фактичні обставини кожної справи, з огляду на які можна зробити висновок про подібність чи неподібність спірних правовідносин до тих, в яких викладалася зазначена правова позиція.

Так, у справі № 908/2287/17 суди, у тому числі, досліджували наявність чи відсутність підстав для зупинення провадження у зв`язку з тим, що встановлення обставин порушення відповідачем (Акціонерним товариством "Запоріжгаз") умов укладеного між сторонами договору в частині нездійснення розрахунків за газ саме для потреб виробничо-технологічних витрат (що було предметом розгляду вказаної справи) пов`язано з встановленням обставин порушення та/або не порушення права Акціонерного товариства "Запоріжгаз" на визначення НКРЕКП економічно обґрунтованого тарифу та компенсацію таких витрат в тарифі на розподіл природного газу розподільними трубопроводами (що було предметом розгляду іншої адміністративної справи, до розгляду якої і заявлялося клопотання про зупинення провадження у справі № 908/2287/17).

При цьому Верховний Суд у справі № 908/2287/17 підтримав висновки суду апеляційної інстанцій про наявність підстав для зупинення провадження, оскільки рішення у вказаній адміністративній справі може вплинути на розмір задоволених вимог позивача у справі № 908/2287/17.

У свою чергу в справі № 925/1247/19 (предметом розгляду якої були вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за фактично спожиту теплову енергію та отримані послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання у нежитлових приміщеннях) суди, зокрема, досліджували наявність чи відсутність підстав для зупинення провадження у зв`язку з тим, що на вирішення вказаної справи може вплинути розгляд позовних вимог у іншій господарській справі, які стосуються визнання укладеним договору купівлі-продажу теплової енергії між сторонами у справі № 925/1247/19.

У справі № 910/31771/15 суди, у тому числі, досліджували наявність чи відсутність підстав для зупинення провадження у зв`язку з тим, що під час розгляду іншої господарської справи можуть бути встановлені обставини щодо недійсності пункту укладених між сторонами договорів, на підставі яких заявлено позовну вимогу про стягнення заборгованості у справі № 910/31771/15.

Однак у справах № 925/1247/19 і № 910/31771/15, на які посилається скаржник, Верховний Суд визнав необґрунтованим зупинення провадження, оскільки апеляційними судами не було наведено мотивів щодо об`єктивної неможливості розгляду вказаних справ та неможливості встановлювати і оцінювати певні фактичні обставини, які мають суттєве значення для вирішення спорів, а сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду однієї справи до прийняття рішення у іншій.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, зокрема з оскаржуваних судових рішень, місцевий та апеляційний господарські суди, розглядаючи позовні вимоги предметом яких є оскарження рішення державного реєстратора щодо реєстрації за Фондом державного майна України права власності на спірну земельну ділянку, дійшли висновку про те, що зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити фактичні обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

При цьому, господарські суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що дослідження у справі № 916/10/18 правомірності набуття ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" права власності на спірну земельну ділянку (що, на думку ФДМУ, впливає на дослідження і оцінку доказів у справі № 910/8756/19) не є підставою для зупинення провадження у цій справі, враховуючи відсутність причинно-наслідкового зв`язку між набуттям ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" права власності на вказану земельну ділянку за договором та державною реєстрацією права власності на неї за ФДМУ.

Таким чином, обставини (факти), які були предметом судового розгляду у вищевказаних справах та враховувалися судами під час дослідження питання наявності чи відсутності підстав для зупинення провадження, є суттєво відмінними від тих, що досліджувалися у цій справі.

З огляду на викладене наведені доводи касаційної скарги про наявність підстав для касаційного оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі №910/8756/19 спрямовані на переоцінку доказів та обставин цієї справи, що були встановлені судами попередніх інстанцій під час розгляду позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд в силу положень частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, перевагу одних доказів над іншими.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Фонду державного майна України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/8756/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження, відкрите за касаційною скаргою Фонду державного майна України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/8756/19 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв

Судді Н. О. Багай

Т. Б. Дроботова