ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2020м. ДніпроСправа № 904/3506/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мілєвої І.В. за участю секретаря судового засідання Симбірьової К.В.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасивторресурси", м. Черкаси

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфопласт", Дніпропетровська область, м. Дніпро

про стягнення 30 680,00 грн.

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкасивторресурси" звернулося до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфопласт" про стягнення 30 680,00 грн. передоплати.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 1802/20 від 18.02.2020 в частині поставки товару.

Ухвалою суду від 03.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою від 31.08.2020 перейдено від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 904/3506/20 за правилами загального позовного провадження. Постановлено призначити підготовче судове засідання на 30.09.2020 року.

30.09.2020 до підготовчого засідання не з`явився представник позивача. Про дату, час та місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином 08.09.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (ухвали суду).

30.09.2020 до підготовчого засідання не з`явився представник відповідача. Повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали суду) на моментт підготовчого засідання не поверталось.

Ухвалою від 30.09.2020 відкладено підготовче засідання на 26.10.2020.

26.10.2020 до підготовчого засідання не з`явився представник позивача. 20.10.2020 подав до суду клопотання про слухання справи за відсутності представника позивача.

26.10.2020 до підготовчого засідання не з`явився представник відповідача. Повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали суду) на момент підготовчого засідання не поверталось.

Ухвалою від 26.10.2020 закрито підготовче провадження та призначити справу для судового розгляду по суті у судове засідання на 16.11.2020.

У судове засідання 16.11.2020 позивач не з`явився, 04.11.2020 подав до суду заяву, просив судове засідання 16.11.2020 проводити без участі представника за наявними матеріалами.

У судове засідання 16.11.2020 представник відповідача не з`явився.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

18.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкасивторресурси" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфопласт" (постачальник) було укладено договір поставки № 1802/20 (далі - договір)

Постачальник зобов`язується передати у власність (поставити) покупцю вторинну сировину (полімер), в подальшому товар, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1. договору).

Асортимент, найменування, одиниця виміру, ціна, стандарти якості та інша необхідна характеристика на товар вказується сторонами у специфікації (-ях) до цього договору. Специфікація (-ї) з моменту укладення та підписання сторонами є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2. договору).

Рахунки та/або видаткові накладні, після підписання уповноваженими представниками сторін та завірення їх печатками, є невід`ємною частиною даного договору (п. 1.3. договору).

Ціни на товар (партію товару), що постачається постачальником, є вільними і погоджуються сторонами у специфікаціях (п. 2.1. договору).

Загальна сума договору визначається вартістю фактично поставленого товару (партії товару) в період його дії (п. 2.3. договору).

Оплата за товар здійснюється покупцем на підставі рахунку-фактури на умовах попередньої оплати (п. 3.1. договору).

Всі розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України - гривні, шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п. 3.2. договору).

Здача-приймання товару здійснюється на складі покупця, який знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Сурікова, 20 (п. 4.1. договору).

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання уповноваженими представниками обох сторін видаткової накладної, яка засвідчує момент передачі товару (п. 4.6. договору).

Разом з товаром постачальник зобов`язується надати покупцю всі необхідні товарно-супровідні та первинні документи (п. 4.7. договору).

За невиконання чи неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України (п. 6.1. договору).

Договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2020, а в частині взаєморозрахунків -до повного їх виконання між сторонами. Якщо ні одна із сторін за 20 днів до закінчення чергового строку дії договору в письмовій формі не повідомить другу сторону про розірвання договору, строк його дії автоматично продовжується на наступний календарний рік, але не довше 31.12.2022 (п. 9.1. договору).

Сторонами підписано додаток № 1 до договору «специфікацію» (а.с. 10), в якій визначено товар, що підлягає поставці.

Відповідно до п. 3.1. договору оплата за товар здійснюється покупцем на підставі рахунку-фактури на умовах попередньої оплати.

Відповідач виставив позивачу рахунок № 68 від 18.02.2020 (а.с. 11) на оплату товару вартістю 30 680,00 грн. з ПДВ.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору здійснив передоплату у розмірі 30 680,00 грн., на підтвердження чого надав платіжне доручення № 175 від 19.02.2020 про сплату відповідачу 30 680,00 грн., з призначенням платежу: «за полімери згідно рахунку № 68 від 18.02.2020 та договору № 1802/20 від 18.02.2020».

Позивач зазначає, що строк поставки товару з моменту оплати договором не врегульований. Отже, в даному випадку застосовуються загальні норми цивільного та господарського законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як стверджує позивач, вимога про виконання умов договору № 114 від 14.04.2020 (а.с. 13) надіслана відповідачу 14.04.2020 засобами електронного зв`язку, проте відповідачем була проігнорована.

Господарський суд зазначає, що жодних доказів направлення відповідачу вимоги № 114 від 14.04.2020 позивачем до суду не надано.

Позивач зазначає, що 29.04.2020 направив відповідачу вимогу про поставку товару або повернення суми передоплати за поставлений товар № 123 від 29.04.2020 (а.с. 14), в якій вимагав протягом семи календарних днів з моменту отримання вимоги поставити раніше оплачений товар або повернути здійснену попередню оплату у розмірі 30 680,00 грн.

В якості доказу направлення на адресу відповідача вказаної вимоги позивач надав до суду копію фіскального чеку (а.с. 15).

Позивач надав до суду рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 15), відповідно до якого, за твердженням позивача, відповідач отримав вимогу 07.05.2020.

Однак, як зазначає позивач, відповідач відповідь на вимогу не надав, спірний товар не поставив, попередню оплату не повернув, що і стало причиною звернення до суду.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України)

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України).

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України).

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України).

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 662 Цивільного кодексу України).

У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу (ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України).

Якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми (ч. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України).

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування (ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України).

Господарський суд зазначає, що укладеним між сторонами договором не визначено строк виконання зобов`язання з поставки товару, у зв`язку із чим, відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню положення статті 530 Цивільного кодексу України.

Як вказано вище, відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач стверджує, що вимога про виконання умов договору № 114 від 14.04.2020 (а.с. 13) надіслана відповідачу 14.04.2020 засобами електронного зв`язку, проте відповідачем була проігнорована.

Господарський суд зазначає, що жодних доказів направлення відповідачу вимоги № 114 від 14.04.2020 позивачем до суду не надано.

Як стверджує позивач, 29.04.2020 він направив відповідачу вимогу про поставку товару, або повернення суми передоплати за поставлений товар № 123 від 29.04.2020 (а.с. 14), в якій вимагав протягом семи календарних днів з моменту отримання вимоги поставити раніше оплачений товар або повернути здійснену попередню оплату у розмірі 30 680,00 грн.

В якості доказу направлення на адресу відповідача вказаної вимоги, позивач надав до суду копію фіскального чеку (а.с. 15). Також, позивач надав до суду рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 15), відповідно до якого, за твердженням позивача, відповідач отримав вимогу 07.05.2020.

Господарський суд зазначає, що наданий позивачем фіскальний чек не містить адреси, на яку було здійснено відправлення. Надане позивачем рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 15) не містить найменування одержувача та адресу, на яку було здійснено направлення, що в свою чергу унеможливлює встановлення факту направлення відповідачу (на його адресу) вимоги про поставку товару або повернення суми передоплати за поставлений товар № 123 від 29.04.2020.

Опис вкладення у цінний лист із детальним переліком предметів відправлення та зазначенням адреси, на яку здійснювалось направлення позивачем до суду не надано.

Враховуючи викладене, оскільки належних та достовірних доказів направлення на адресу відповідача вимоги щодо поставки товару позивачем до суду не надано, строк виконання зобов`язання з поставки оплаченого позивачем товару є таким, що не настав. Протилежне позивачем, наразі, належними та допустимими доказами не доведено.

У зв`язку із чим не вбачається порушення прав позивача.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України).

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України).

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України).

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Господарський суд зазначає, що при розгляді даної категорії спорів необхідно враховувати загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, оскільки за результатами розгляду спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, яка відображена у постанові від 03.09.2019 у справі № 917/1258/18.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів ст. 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача (у даному випадку стягнення з відповідача суми попередньої оплати) має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 910/15567/17.

Отже, саме на Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкасивторресурси", як позивача, покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

З огляду на наведені вище обставини, відсутнє належне обґрунтування порушення прав позивача.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не надано належних та достовірних доказів, які свідчать про порушення його прав чи законних інтересів, господарський суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасивторресурси" про стягнення з відповідача 30 680,00 грн. попередньої оплати такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач у позовній заяві просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

10.08.2020 позивач подав клопотання про приєднання доказів витрат на правничу допомогу, в якому просить стягнути з відповідача 10000,00грн.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно із ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, позивачем долучено до матеріалів справи договір про надання правничої допомоги від 13.04.2020, укладений між позивачем та ФОП Орленком Володимиром Васильовичем та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю; додаткова угода до договору №1 від 13.04.2020; розрахунок суми гонорару; акт приймання-передачі №1 від 31.07.2020 на суму 10 000,00грн; рахунок; платіжне доручення №835 від 05.08.2020 про сплату 10 000,00грн. з призначенням платежу «надання правничої допомоги згідно рах.б/н від 05.08.2020 та дог.б/н від 13.04.2020.

Згідно із ч. 4, 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, відповідно до положень п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача у розмірі 10 000,00грн.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у розмірі 2 102,00 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00грн. покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Повне рішення складено 18.11.2020

Суддя І.В. Мілєва