ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
"03" листопада 2020 р.
м. Київ
Справа № 911/2361/20
Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Парасочки Т.О., розглянув в порядку загального позовного провадження
позов Фізичної особи-підприємця Поляруш Сергія Сергійовича ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 )
про стягнення боргу, пені та 3% річних за Договором перевезення пасажирів автомобільним транспортом по міському маршруту №1 м. від 01.03.2017
за участю представників:
позивача: Яворська Г. В. (орден, серія КС, № 574309, від 05.10.2020);
відповідача: не з`явились;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява ФОП Поляруш Сергія Сергійовича до Виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області про стягнення 223472,00 грн боргу, 1538,66 грн пені та 769,33 грн 3% річних за Договором перевезення пасажирів автомобільним транспортом по міському маршруту №1 м. від 01.03.2017.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 25.08.2020 вказану позовну заяву залишено без руху.
31.08.2020 через канцелярію позивачем, на виконання ухвали Господарського суду Київської області про залишення позовної заяви без руху подано заяву б/н від 28.08.2020 про усунення недоліків позовної заяви. Суд, перевіривши подані документи, встановив, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.09.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, проведення підготовчого судового засідання призначено на 05.10.2020. Встановлено відповідачу строк на подання відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.
У підготовчому судовому засіданні 05.10.2020 суд, з підстав того, що строк на подання відзиву у відповідача не сплив відклав судове засідання для надання можливості відповідачу підготувати відзив на позовну заяву. Засідання відкладено судом на 19.10.2020.
19.10.2020 на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання №02-33/1072 від 19.10.2020 про розгляд справи без його участі. Також, у поданому клопотанні відповідачем зазначається про те, що він не заперечує проти позовних вимог.
У підготовчому судовому засіданні 19.10.2020 судом задоволено клопотання відповідача №02-33/1072 від 19.10.2020 про проведення судового засідання без участі представника та постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 03.11.2020.
У судовому засіданні з розгляду справи по суті 03.11.2020 позивач підтримав текст позовної заяви, відповідач у судове засідання не з`явився.
Позов обгрунотовано наступним:
- 01.03.2017 між Виконавчим комітетом Тетіївської міської ради Київської області (замовник, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Поляруш Сергієм Сергійовичем (перевізник, позивач) укладено Договір на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на міському маршруті №1 м. Тетіїв;
- позивач на виконання умов Договору за період з 01.01.2019 по 30.09.2019 надав відповідачу послуги по перевезенню учнів на міському маршруті №1 власним транспортом на загальну суму 223472,00 грн;
- відповідач за надані позивачем послуги з перевезення пасажирів не розрахувався, у зв`язку з чим, у останнього утворилась заборгованість в розмірі 223472,00 грн.
- у зв`язку з простроченням оплат за надані послуги, позивачем окрім основного боргу нараховано відповідачу 1538,66 грн пені та 769,33 грн 3% річних.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач у встановлений строк відзив на позов не подав, про причини неподання суд не повідомив, хоча був обізнаний про розгляд даної справи судом.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Проте, відповідач у клопотанні №02-33/1072 від 19.10.2020 висловив свою позицію щодо позову, а саме наголосив про те, що він не заперечує проти позовних вимог.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.
Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд
01.03.2017 між Виконавчим комітетом Тетіївської міської ради Київської області (замовник, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Поляруш Сергієм Сергійовичем (перевізник, позивач) укладено Договір на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на міському маршруті №1 м. Тетіїв (далі Договір) за яким замовник надає перевізнику право на перевезення пасажирів на міському маршруті №1 м. Тетієва згідно затвердженого розкладу руху з 01.03.2017 по 01.03.2022, а перевізник зобов`язується надавати транспортні послуги дорослому населенню та дітям (школярам) на умовах, передбачених цим Договором (п. 1.1. Договору).
Відповідно до п. 2.2.4 Договору замовник зобов`язується здійснювати розрахунок за перевезення школярів в розмірі затвердженому замовником тарифами, щомісячно шляхом перерахування коштів на р/р перевізника згідно акту виконаних робіт.
Відповідно до розділу 3 Договору сторонами погоджено, що вони несуть відповідальність згідно даного договору та діючого законодавства України. У разі невиконання чи не належного виконання умов Договору винна сторона сплачує штрафну санкцію у вигляді пені у розмірі облікової ставки НБУ (на день сплати) від суми Договору. У разі неякісного виконання зобов`язань при виконанні послуг за бюджетні кошти (затримка, ненадання автобуса для перевезення, відмова від перевезення, простій автобуса) перевізник сплачує замовнику штрафні санкції у розмірі облікової ставки НБУ від вартості неякісних послуг. Сторона, яка своїми діями завдала збитків іншій стороні, повинна відшкодувати їх у повному обсязі. Відшкодування збитків не звільняє від виконання інших зобов`язань за цим Договором.
Згідно пункту 7.1 даний Договір набуває чинності з 01.03.2017 і діє до 01.03.2022.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами ч. 6 ст. 306 Господарського кодексу України відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором перевезення, тож відносини, що з нього виникають, регулюються відповідними положеннями Цивільного кодексу України.
Згідно зі ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.
У відповідності до ст. 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).
Також, на підтвердження надання послуг перевезення позивачем до матеріалів справи додано дорожні листи за період з 16.01.2019 по 30.09.2019, з яких вбачається що позивач здійснював перевезення пасажирів за визначеним Договором маршрутом у зазначений період.
Про належне виконання зобов`язань позивачем свідчить також відсутність скарг або заперечень відповідача щодо якості, своєчасності наданих послуг (послуг з перевезення пасажирів) тощо.
Крім того, як встановлено судом під час підготовчого судового засідання відповідач не заперечує проти позовних вимог, а отже і не заперечує проти факту надання позивачем послуг з перевезення.
Відтак, в матеріалах наявні належні докази надання позивачем послуг відповідачу з перевезення пасажирів, відповідно до умов Договору.
Разом з тим, суд вважає наголосити на тому, що 15.06.2020 на адресу відповідача позивачем направлено вимогу б/н від 15.06.2020 про сплату 223472,00 грн у семиденний строк (відповідачем отримано вказану претензію 24.06.2020), водночас відповідачем на момент прийняття рішення у даній справі не погашено заборгованість. Вказана інформація, зокрема, підтверджується банківською довідкою з АТ «Державний ощадний банк України» №83 від 03.08.2020 з якої вбачається, що на розрахунковий рахунок позивача за період з 01.01.2019 по 03.08.2020 оплата згідно Договору на перевезення пасажирів автомобільним транспортом від Виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області (відповідача) не надходила.
При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відтак, у зв`язку з тим, що у Договорі сторонами чітко не визначено моменту оплати, позивач керуючись нормами ст. 530 Цивільного кодексу України підставно направив відповідачу претензію з вимогою про сплату заборгованості, яку відповідачем залишено без розгляду та, відповідно, борг не сплачено.
Як вже зазначалось судом вище, відзиву на позов відповідачем подано не було, у зв`язку з чим, останній позбавив себе можливості надати суду заперечення щодо наявності у нього заборгованості та/або пояснень щодо наявності об`єктивної неможливості сплатити заборгованість за Договором перевезення.
Отже, на підставі викладеного суд вважає позовну вимогу про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 223472,00 доведеною, обґрунтованою, позивачем не спростованою та такою, що підлягає задоволенню.
Щодо нарахування пені.
Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.
Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Приписами ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Між тим, як вже зазначено, пунктом 3.2. Договору сторони погодили, що у разі невиконання чи неналежного виконання умов Договору винна сторона сплачує штрафну санкцію у вигляді пені у розмірі облікової ставки НБУ (на день сплати) від суми Договору.
Відтак, у зв`язку з порушенням відповідачем умов Договору позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 1538,66 грн за період прострочення з 24.06.2020 по 04.08.2020 на суму 223472,00 грн.
Суд, частково на погоджується з розрахунками позивача виходячи з наступного.
Отже, позивачем не враховано, що після отримання вказаної вимоги (24.06.2020) у відповідача було 7 днів для перерахування коштів на рахунок позивача, а отже, право на нарахування пені у позивача виникло з 02.07.2020.
Відтак, судом перераховано розмір пені за період з 02.07.2020 по 04.08.2020 на суму 223472,00 грн та встановлено, що розмір пені, який підлягає до стягненню з відповідача становить 1245,58 грн.
Щодо нарахування 3% річних.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Суд перевіривши розрахунок позивача, щодо нарахування 3% річних та встановив, що він є арифметично не вірний з тих самих підстав, що і розрахунок пені.
У зв`язку з цим, судом зроблено власний розрахунок 3% річних за період з 02.07.2020 по 04.08.2020 на суму 223472,00 грн та встановлено, що розмір 3% річних, який підлягає до стягненню з відповідача становить 622,79 грн.
Відтак, у зв`язку з наведеним суд доходить висновків про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з Виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області 223472,00 грн боргу, 1245,58 грн пені, 622,79 грн 3 % річних.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.
Відповідно до п. 2 ч. 1. ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
Позов задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 13.11.2020.

Суддя А.Ф. Черногуз