ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року Справа № 902/918/17

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ободівка-Агро" на рішення господарського суду Вінницької області від 13.08.2020 року у справі №902/918/17 (суддя Колбасов Ф.Ф., повний текст рішення складено 14.08.2020 року)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Ободівська"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Ободівка-Агро"

про стягнення 1030590,00 грн збитків

за участю представників:

позивача - Покотило В.М.,

відповідача - Забродець С.В., Решодько І.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 13.08.2020 року у справі №902/918/17 позов задоволено. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Ободівка-Агро" на користь товариства з обмеженою відповідальність "Агрофірма "Ободівська" 1030590,00 грн. збитків, 15458,85 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору, 990,00 грн. на відшкодування витрат по оплаті судової товарознавчої експертизи, 31460,00 грн. на відшкодування витрат по оплаті судової економічної експертизи.

В обґрунтування рішення, суд першої інстанції з врахуванням приписів ст. ст. 16, 22 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України зазначив, зокрема, що своїми діями ТОВ "Ободівка-Агро" протиправно заподіяло збитки ТОВ "Агрофірма "Ободівська", які полягають в заволодінні урожаєм зерна кукурудзи в загальній кількості 229,02 т за відсутності правових підстав розпоряджатися зазначеним майном.

З урахуванням висновку судової товарознавчої експертизи та розрахунку об`єму зібраного урожаю, а також з урахуванням збільшених позивачем позовних вимог, відповідно до яких позивач просив стягнути з відповідача збитки в сумі 1030590,00 грн., з розрахунку за 229,02 т кукурудзи, виходячи з середньої ринкової вартості кукурудзи 4500,00 грн за 1 тону, яка встановлена експертним висновком ІК-95, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що документально підтверджується заявлений у збільшених позовних вимогах товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Ободівська» розмір збитків (неодержаного доходу) в сумі 1030590,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням товариство з обмеженою відповідальністю "Ободівка-Агро" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення господарського суду Вінницької області від 13.08.2020 року у справі №902/918/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач зазначає, зокрема, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а саме ч.6 ст. 91 ГПК України, оскільки взято до уваги копії первинних бухгалтерських документів позивача, незважаючи на не виконання останнім ухвали суду від 04.07.2019 року про зобов`язання надати в судове засідання для огляду оригінали відомостей на використання добрив та отрутохімікатів, актів використання насіння і посівного матеріалу, відомостей про виробничі затрати, товарно-транспортних накладних, подорожніх листів, при тому що відповідач неодноразово вказував на недостовірність поданих позивачем копій первинних бухгалтерських документів.

Відповідач вказує, що суд неповно з`ясував обставини справи, не взявши до уваги те, що згідно статистичної звітності позивача площа посіву кукурудзи та площа, на якій зібрано врожай, співпадає і становить 79 га, що вказує на збір позивачем врожаю кукурудзи на всіх засіяних ним площах та свідчить про факт посіву кукурудзи на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:002:0347 та :01:003:0153 не позивачем, а відповідачем.

Зазначає, що суд неналежно оцінив наявні у справі висновки судових економічних експертиз, вважаючи достовірним висновок експерта про підтвердження витрат позивача на обробіток земельних ділянок у 2014 році, зроблений на підставі копій, а не оригіналів первинних бухгалтерських документів, які є виключно внутрішніми документами позивача, та залишив поза увагою висновок додаткової судово-економічної експертизи, відповідно до якого обробіток спірних земельних ділянок у 2014 році здійснено саме відповідачем.

Суд дійшов хибного висновку про наявність у діях відповідача всіх чотирьох елементів цивільного правопорушення та, відповідно, передумов для застосування до спірних правовідносин ст. 22 Цивільного кодексу України, адже позивачем не доведено реальність можливості отримання доходу від реалізації вирощеної на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:002:0347 та :01:003:0153 кукурудзи, а також розмір збитків (упущено вигоди), оскільки позивачем не надано доказів можливості продажу кукурудзи за конкретною ціною та у фіксованій кількості, а експертом визначено приблизну вартість кукурудзи, виходячи з цін на зерно, яке зібране та доставлене до місць зберігання, пройшло необхідну обробку, а не вартість незавершеного виробництва.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що реальна вартість втраченого майна на момент розгляду справи доведена позивачем належними та допустимими доказами, в тому числі висновками експертів за результатами проведення відповідних судових експертиз, а тому будь-які зворотні твердження скаржника з цього приводу не заслуговують на увагу. Позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

12.10.2020 року до суду надійшло клопотання апелянта про призначення повторної судово-товарознавчої експертизи (т. 5, а.с. 213-214), клопотання про призначення судової експертизи давності виготовлення документу (т. 5, а.с. 216-218) та клопотання про витребування у позивача оригіналів документів (т. 5, а.с. 219-220). Також в судовому засіданні, що відбулось 09.11.2020 року апелянтом подано клопотання про заслухання аудіозапису засідання суду першої інстанції.

Розглянувши вказані клопотання в судовому засіданні, що відбулося 09.11.2020 року, колегія суддів ухвалила відмовити в задоволенні вказаних клопотань з підстав порушення порядку їх подання, визначених в п.7 ч. 2 ст. 258 ГПК, відповідно до якої в апеляційній скарзі мають бути зазначені клопотання особи, яка подала скаргу.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.06.2010 р. між позивачем - ТОВ "Агрофірма "Ободівська" та Тростянецькою районною державною адміністрацією Тростянецького району Вінницької області було укладено договори оренди землі сільськогосподарського призначення строком на три календарних роки (а.с. 12-15, т.1), згідно яких позивачу в оренду передано дві земельні ділянки:

- за кадастровим №:01:002:0347, загальною площею 15 га, яка знаходиться в межах поля №211 - номер поля згідно карти сівозміни, загальною площею 64 га;

- за кадастровим №:01:003:0153 площею 15 га знаходиться в межах поля №8 - номер поля згідно карти сівозміни, загальною площею 15 га.

18.12.2014 року було укладено додаткові угоди №1115 та №1113 до договорів оренди землі від 07.06.2010 р., між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області (орендодавець) та ТОВ "Агрофірма "Ободівська" (орендар), про поновлення договорів оренди землі від 07.06.2010 р.. Відповідно до п. 8 вказаних додаткових угод датою закінчення терміну дії договорів оренди землі від 07.06.2010 р. визначено - 17.12.2035 рік (том 1, а.с. 20-25, 46-51).

Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (т.2, а.с. 205, 213) та витягами з Державного земельного кадастру (т. 2, а.с. 24-35) підтверджується, що 31.12.2014 р. за позивачем було зареєстровано право оренди земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:002:0347 та №:01:003:0153 на підставі договорів оренди від 07.06.2010 р. та додаткових угод до них.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що в оренду позивачу було передано дві земельні ділянки, загальна площа яких складає 30,00 га, а саме: ділянка за кадастровим № :01:002:0347 площею 15 га, яка знаходиться в межах поля №211 - номер поля згідно карти сівозміни, загальною площею 64 га; ділянка за кадастровим № :01:003:0153 площею 15 га, яка знаходиться в межах поля №8 - номер поля згідно карти сівозміни, загальною площею 15 га.

Поряд з цим, як вбачається з копії протоколу огляду місця події від 15.10.2014 р. (а.с.29-30, т. 1), складеного слідчим СВ Тростянецького РВ УМВС України в Вінницькій області, зафіксовано факт збору ТОВ "Ободівка-Агро" (відповідачем) урожаю кукурудзи на земельній ділянці за кадастровим номером :01:002:347 на площі 5,022 га.

Протоколом огляду місця події від 16.11.2014 р. (а.с.55-57, т.1), який складено слідчим СВ Тростянецького РВ УМВС України у Вінницькій області, зафіксовано факт збору ТОВ "Ободівка-Агро" урожаю кукурудзи на земельній ділянці за кадастровим номером :01:003:153 на площі 15,0 га. Об`єм зібраного врожаю у вказаних протоколах не зафіксовано.

Апелянт не заперечує факту збору ним урожаю на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:002:0347 та №:01:003:0153 та вивозу зерна кукурудзи власними силами, однак вказує, що вказаний врожай вирощено за рахунок та силами відповідача (апелянта), а тому в позивача відсутні правові підстави для стягнення з останнього збитків (упущеної вигоди).

Оцінюючи наведені доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що особливості виникнення права власності на посіви та насадження визначені Цивільним кодексом України та Земельним кодексом України та пов`язуються з правомірним користуванням земельною ділянкою.

Відповідно до статті 775 ЦК України наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм.

Згідно з пунктом б частини 1 статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію.

Отже, виникнення права власності на плоди, продукцію, доходи, одержані в результаті користування річчю пов`язується із користуванням річчю, а на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур - із користуванням земельною ділянкою (аналогічний правовий висновок викладений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №911/1779/17).

Особа, яка володіє, користується земельними ділянками та є належним землекористувачем, набуває права власності на врожай (посіви і насадження сільськогосподарських культур, вироблену сільськогосподарську продукцію), що вирощений на таких земельних ділянках (аналогічний правовий висновок наведений в п. 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.02.2020 року у справі №918/335/17).

Згідно із пунктом «ґ» частини першої статті 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом. При цьому згідно із пунктами «г» та «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки та погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь.

Відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами (стаття 157 ЗК України).

Враховуючи вищевикладене, а також те, що на час виникнення спірних правовідносин земельні ділянки, на яких вирощено спірний врожай, перебували в оренді саме позивача, останній наділений правом на звернення до суду за захистом свого порушеного права.

При цьому, оцінюючи висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача збитків у вигляді упущеної вигоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом статті 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі статтею 224 ГК учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Склад та розмір відшкодування збитків визначено положеннями статті 225 ГК, відповідно до якої до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

Таким чином для правильного вирішення спору, пов`язаного з відшкодуванням збитків, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

При пред`явленні вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) позивач повинен довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій. У вигляді упущеної вигоди можна відшкодувати ті збитки, які могли б бути реально отримані особою при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.06.2019 у справі №922/2302/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц (провадження №14-79цс18).

Відповідно да ч.3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, процесуальний обов`язок доказування суми збитків покладено на позивача, адже саме він повинен обрахувати обсяг власних майнових втрат.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення збитків (упущеної вигоди), з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач визначив чітку суму збитків (1030590 грн.), яку обрахував з розрахунку отримання 229,02 тон кукурудзи середньою ринковою вартістю 4500 грн. за тону.

Оцінюючи посилання позивача на висновок експерта ІК-95 (т.3, а.с. 83) та судового експерта від 10.01.2018 р. №7068/17-21 (т. 3, а.с. 109-111), якими визначено ринкову вартість одної тони зерна кукурудзи, як на докази, що підтверджують заявлену ним суму збитків, колегія суддів зауважує, що вказаними висновками експертів визначено вартість врожаю кукурудзи вже як кінцевого виробленого продукту, який пройшов необхідну обробку (очищення, сушіння), а не вартість незавершеного виробництва. Враховуючи, що позивач не здійснював витрат на приведення посівів урожаю кукурудзи до готовності у кінцевий вироблений продукт (зокрема, таких витрат як збирання, сушіння, обробка тощо), тому наведені витрати не можуть бути враховані при визначені суми збитків понесених позивачем.

Окрім того, вказані висновки експертів визначають середню ринкову вартість кукурудзи в Україні, а не вартість кукурудзи, що була зібрана на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:002:0347 та №:01:003:0153, з врахуванням якісних показників грунтів на вказаних земельних ділянках та врожайності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вказані висновки експертів не є належними доказами, в розумінні ст. 76 ГПК України, на підтвердження визначення суми збитків, у виді упущеної вигоди, яку реально міг отримати позивач внаслідок вирощення врожаю на земельних ділнках з кадастровими номерами :01:002:0347 та №:01:003:0153, а будь-яких інших належних та достовірних доказів в підтвердження розміру збитків позивач суду не надав.

Посилання суду першої інстанції на висновок судового експерта від 29.11.2018 року №7069/17-21, яким визначено середню врожайність кукурудзи на полях ТОВ "Агрофірма "Ободівська" в 2014 році, також оцінюється судом апеляційної інстанції критично, оскільки вказаним висновком не визначено кількість врожаю, який було зібрано саме на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:002:0347 та №:01:003:0153. Таким чином, вказаний висновок судового експерта не може бути належним та допустимим доказом спричинених позивачу збитків в заявленому ним розмірі, оскільки базується на припущеннях можливості зібрання певної кількості врожаю на вказаних земельних ділянках.

Враховуючи наведе, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами реальність можливості доходу від отриманого на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:002:0347 та №:01:003:0153 врожаю кукурудзи. Наведене не було врахована судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, що є підставою для його скасування.

Окрім того, в якості доказів на підтвердження здійснення обробітку та посіву кукурудзи на земельних ділянках, які є предметом судового дослідження у даній справі, ТОВ «Агрофірма «Ободівка» надала суду першої інстанції копії первинних бухгалтерських документів, а саме: відомості на використання добрив та отрутохімікатів, акти використання насіння і посівного матеріалу, відомості про виробничі затрати, товарно-транспортні накладні, подорожні листи (а.с.82-99, т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, 19.06.2019 року та 04.07.2019 року відповідачем було подано до суду першої інстанції клопотання про витребування в позивача оригіналів вказаних документів (т. 4, а.с. 223-225, т.5, а.с. 3-4) для огляду в судовому засіданні, оскільки наявні в матеріалах копії документів викликали у відповідача сумніви щодо їх достовірності.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 04.07.2020 року у даній справі було зобов`язано позивача надати в судове засідання оригінали первинних бухгалтерських документів, а саме: відомості на використання добрив та отрутохімікатів, акти використання насіння і посівного матеріалу, відомості про виробничі затрати, товарно-транспортні накладні, подорожні листи (т.5, а.с. 8-10). Однак позивачем вимоги вказаної ухвали суду першої інстанції виконано не було.

За змістом ч. 6 ст. 91 ГПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Однак як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції, при вирішені даного спору судом було взято до уваги вищевказані докази, подані позивачем лише в копіях, чим порушено приписи ч. 6 ст. 91 ГПК України, та не надано правової оцінки невиконанню позивачем свого процесуального обов`язку, визначеного ч. 3 ст. 13, п.4 ч. 2 чт. 42 ГПК України.

Відповідно до пунктів 3 частини 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Враховуючи те, що колегія суддів не погоджується з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів, зокрема, в частині доведеності суми збитків, апеляційний суд дійшов висновку, про недоведеність встановлених судом першої інстанції обставин справи, та як наслідок - невідповідності висновків суду таким обставинам.

Оцінивши в сукупності матеріали справи та здійснивши перевірку їх доказами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

Враховуючи приписи ст.129 ГПК України, колегією суддів, з підстав скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги, здійснено перерозподіл судових витрат зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ободівка-Агро" на рішення господарського суду Вінницької області від 13.08.2020 року у справі №902/918/17 - задоволити.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 13.08.2020 року у справі №902/918/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальність "Агрофірма "Ободівська" (адреса: 24353, Вінницька область, Тростянецький район, село Ободівка, вул. Дружби, 43; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ободівка-Агро" (адреса: 24357, Вінницька область, Тростянецький район, село Нова Ободівка, вул. Суворова, 263; ) 23188,28 грн. (двадцять три тисячі сто вісімдесят вісім гривень двадцять вісім копійок) витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Господарському суду Вінницької області видати судовий наказ.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "13" листопада 2020 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.