ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"02" листопада 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2532/20
Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В.А.

розглянувши справу №916/2532/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ТФ Агора (54028. м. Миколаїв, вул. Троїцька (Кірова), 240-А, )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Новіком Інновейшен (57156, м. Миколаїв, вул. Очаківська (Варварівка), буд. 1-Д/1, )

про стягнення 121 238,74грн., -

Представники сторін:

від позивача - Богатирчук Л.М.(директор), паспорт серія

від відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ТФ Агора звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Новіком Інновейшен про стягнення 121 238,74грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем обов`язку щодо оплати вартості отриманого товару.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.09.2020р. було відкрито провадження по справі №916/2532/20. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач про місце, дату та час судових засідань повідомлявся судом за юридичною адресою. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Відповідно до ч.7 ст.120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

При цьому, 19.10.2020р. до суду від відповідача надійшло клопотання про передачу справи №916/2532/20 за територіальною підсудністю до Господарського суду Миколаївської області, оскільки як вказує відповідач на момент відкриття провадження справи справі останній був зареєстрований за адресою: 57156, м. Миколаїв, вул. Очаківська (Варварівка), буд. 1-Д/1.

Судом в задоволенні відповідного клопотання було відмовлено, з огляду на наступне.

Як вбачається з відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на дату відкриття провадження по справі 02.09.2020р. місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю Новіком Інновейшен значиться: 65123, м. Одеса, вул. Академіка Сахарова, 30, оф. 5

В подальшому, згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю Новіком Інновейшен значиться: 57156, м. Миколаїв, вул. Очаківська (Варварівка), буд. 1-Д/1

В той же час, відповідно до ч.2 ст. 31 ГПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

Отже враховуючи що відкриття провадження по дійсні справі було здійснено судом з додержанням прави підсудності у суд відсутні підстави для передачі справи за територіальною підсудністю до Господарського суду Миколаївської області

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив.

Як вказує позивача, з 19.03.2018 року по 20.03.2019 року, ТОВ ТФ «Агора» було продано ТОВ «Новіком Інновейшен» автозапчастин на загальну суму - 307 915.85 грн. Факт передачі автозапчастин підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними, копії яких містяться в матеріалах справи.

Проте, як зазначає позивач, всупереч домовленості між сторонами оплату за придбане обладнання Відповідач під час отримання товару в повному обсязі не провів.

Оскільки договір між сторонами був укладений в усній формі і термінів оплати зафіксовано не було, Відповідач на адресу Позивача 28.01.2019 року виписав Гарантійний лист за номером 28/01, в якому зазначив, що «ТОВ «Новіком Інновейшен» гарантує ТОВ ТФ «Агора», що виконає своє зобов`язання щодо сплати за Товар належним чином до 15 березня 2019 року...» та просив «надати нам кредитного ліміту (виді товару) на суму 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 коп.)».

Позивач наголошує, що станом на 20.03.2019 року загальна заборгованість Відповідача перед Позивачем складала 111 434,57 грн.

В зазначений в Гарантійному листі термін, тобто до 15 березня 2019 року. Відповідач оплату не провів. 13 травня 2020 року між ТОВ ТФ «Агора» та ТОВ «Новіком Інновейшен» було складено Акт звірки взаєморозрахунків станом за період з 01.01.2018 року по 13.05.2020 року у відповідності до якого заборгованість Відповідача перед Позивачем була підтверджена у розмірі 111 434,57 грн.

Також, 13 травня 2020 року. Позивачем на адресу Відповідача було направлено претензію щодо сплати вартості товару. Проте відповідна претензія була залишена Відповідачем буз відповідна та задоволення.

Крім того, в зв`язку з нездійснення відповідачем оплати вартості отриманого товару, позивачем відповідно до вимог ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 4 708грн. та інфляційні витрати в сумі 5 096,74грн.

Посилаючись на порушення відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати вартості отриманого товару, Товариство з обмеженою відповідальністю ТФ Агора звернулося до господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Дійсно, згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. При цьому, в силу ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В силу ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України, для правочинів (за змістом ч. 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, договір між двома особами є двостороннім правочином) між юридичними особами встановлена письмова форма. Разом з тим, згідно ст. 218 Цивільного кодексу України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у томі числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 692 ЦК України встановлює, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи з 19.03.2018 року по 20.03.2019 року, ТОВ ТФ «Агора» було продано ТОВ «Новіком Інновейшен» автозапчастин на загальну суму - 307 915.85 грн. Факт передачі автозапчастин підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними, копії яких містяться в матеріалах справи.

Оскільки договір між сторонами був укладений в усній формі і термінів оплати зафіксовано не було, Відповідач на адресу Позивача 28.01.2019 року виписав Гарантійний лист за номером 28/01, в якому зазначив, що «ТОВ «Новіком Інновейшен» гарантує ТОВ ТФ «Агора», що виконає своє зобов`язання щодо сплати за Товар належним чином до 15 березня 2019 року...» та просив «надати нам кредитного ліміту (виді товару) на суму 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 коп.)».

Згідно з ч.1 ст.181 ГК допускається укладення договору шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень. Саме таким підтвердженням є зазначені вище накладні, згідно яких Відповідач отримав товар від Позивача.

Враховуючи, що предметом договору між сторонами був продаж автозапчастин - строк договору визначений моментом продажу цього обладнання. Предмет та ціну договору зафіксовано в письмовій формі у зазначеній накладній про отримання товару.

Відповідач за отриманий товар розрахувався частково, сума заборгованості склала 111 434,57грн.

Крім того в матеріалах справи наявний акт звірки взаєморозрахунків, який підписано сторонами, з якого вбачається наявність у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 111 434,57грн.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача вартості отриманого та неоплаченого товару в сумі 111 434,57грн. є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

При цьому відповідачем не надано до суду жодних доказів на спростування факту наявності відповідної заборгованості.

В свою чергу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в своєму Гарантійному листі від №28/01 від 28.01.2019р. гарантував позивачу виконання своїх зобов`язань щодо оплати вартості отриманого товару в строк до 15.03.2019р. Проте відповідний обов`язок належним чином та в повному обсязі не виконав, в зв`язку з чим позивачем відповідно до вимог ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 4 708грн. та інфляційні витрати в сумі 5 096,74грн.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що умовами спірного договору не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за відповідний час прострочення грошового зобов`язання у гривневому вираженні.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості отриманого тору, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних, нарахованих за несвоєчасну оплату вартості отриманого товару в розмірі 4 708 грн., судом встановлено, що вказаний розрахунок 3% річних було здійснено позивачем вірно. Відтак, з відповідача підлягають стягненню 3% річних, нарахованих за несвоєчасну оплату вартості отриманого товару в розмірі 4 708 грн.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Враховуючи викладене, судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань за несвоєчасну оплату вартості отриманого товару в розмірі 5 096,74грн., наразі встановлено, що вказаний розрахунок інфляційних втрат був здійснений позивачем вірно. Відтак, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати, нараховані за несвоєчасну оплату вартості отриманого товару в розмірі 5 096,74 грн.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ТФ Агора є обґрунтовані, підтверджуються належними та допустимими докази, в зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю ТФ Агора (54028. м. Миколаїв, вул. Троїцька (Кірова), 240-А, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю Новіком Інновейшен (57156, м. Миколаїв, вул. Очаківська (Варварівка), буд. 1-Д/1, ) задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Новіком Інновейшен (57156, м. Миколаїв, вул. Очаківська (Варварівка), буд. 1-Д/1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТФ Агора (54028. м. Миколаїв, вул. Троїцька (Кірова), 240-А, ) основний боргу в сумі 111 434 (сто одинадцять тисяч чотириста тридцять чотири)грн. 57коп., 3% річних в 4 708 (чотири тисячі сімсот вісім)грн., інфляційні витрати в сумі 5 096 (п`ять тисяч дев`яності шість)грн. 74коп. та судовий збір 2 102 (дві тисячі сто дві)грн.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 09 листопада 2020 р.

Суддя К.Ф. Погребна