ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2020 р. м. Київ Справа № 911/2362/20

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Поляруша Сергія Сергійовича ( АДРЕСА_1 )

до Виконавчого комітету Тетіївської міської ради (09800, Київська обл., Тетіївський р-н, м. Тетіїв, вул. Януша Острозького, буд. 5)

про стягнення 54415,14 грн. заборгованості згідно договору б/н від 01.03.2017 р. на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на міському маршруті № 3 м. Тетіїв, у тому числі - 53872,00 грн. основного боргу, 362,09 грн. пені, 181,05 грн. 3% річних,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Поляруш Сергій Сергійович (далі - ФОП Поляруш С.С., позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Виконавчого комітету Тетіївської міської ради (далі - відповідач) про стягнення 54415,14 грн. заборгованості згідно договору б/н від 01.03.2017 р. на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на міському маршруті № 3 м. Тетіїв, у тому числі - 53872,00 грн. основного боргу, 362,09 грн. пені, 181,05 грн. 3% річних.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір б/н від 01.03.2017 р. на перевезення пасажирів автомобільним транспортом, згідно умов якого позивачем було надано послуги з перевезення пасажирів, які не було оплачено Виконавчим комітетом Тетіївської міської ради, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 53872,00 грн. основного боргу, 362,09 грн. пені, 181,05 грн. 3% річних, а також судовий збір.

Беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет, підстави позову і обраний позивачем спосіб захисту, а також категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, зважаючи на заявлену позивачем у даному спорі ціну позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку, що справа за поданою Фізичною особою-підприємцем Полярушем Сергієм Сергійовичем позовною заявою до Виконавчого комітету Тетіївської міської ради про стягнення 54415,14 грн. заборгованості згідно договору б/н від 01.03.2017 р. на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на міському маршруті № 3 м. Тетіїв, у тому числі - 53872,00 грн. основного боргу, 362,09 грн. пені, 181,05 грн. 3% річних, підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.09.2020 р. було відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 161 ГПК України до заяв по суті справи належать відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив.

Судом встановлено, що відзиву на позов або будь-яких інших заперечень чи пояснень по суті спору до справи подано не було.

З огляду на зазначене, у відповідності з приписами ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає дану справу за наявними в ній на час ухвалення рішення матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

01.03.2017 р. між Фізичною особою-підприємцем Полярушем Сергієм Сергійовичем (перевізник) та Виконавчим комітетом Тетіївської міської ради (замовник) було укладено договір на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на міському маршруті № 3 в м. Тетіїв, відповідно до п. 1 якого замовник надає перевізнику право на перевезення пасажирів на міському маршруті № 3 м. Тетіїв згідно затвердженого розкладу руху з 01.03.2017 р. до 01.03.2022 р., а перевізник зобов`язується надавати транспортні послуги дорослому населенню та дітям (школярам) на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з пп. 2.2.4 п. 2.2 договору замовник зобов`язується здійснювати розрахунок за перевезення школярів у розмірі затвердженого замовником тарифу щомісячно шляхом перерахування коштів на р/р перевізника згідно акту виконаних робіт.

У разі невиконання чи неналежного виконання умов договору винна сторона сплачує штрафну санкцію у вигляді пені у розмірі облікової ставки НБУ (на день сплати) від суми договору (п. 3.2 договору).

Рішенням Виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 20.12.2018 р. було затверджено з 18.12.2018 р. тарифи на пасажирські перевезення, зокрема, проїзд в міських маршрутах № 1, 3 з 5,00 грн. на 8,00 грн.

На виконання договору на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на міському маршруті № 3 м. Тетіїв від 01.03.2017 р., ФОП Полярушем С.С. були надані послуги з перевезення школярів, що підтверджується актами приймання-передачі виконаних робіт, у тому числі - № 8 від 31.01.2019 р. на суму 7104,00 грн., № 26 від 28.02.2019 р. на суму 9920,00 грн., № 53 від 29.03.2019 р. на суму 7440,00 грн., № 60 від 30.04.2019 р. на суму 9920,00 грн., № 87 від 31.05.2019 р. на суму 9744,00 грн., № 204 від 30.09.2019 р. на суму 9744,00 грн.

На підтвердження надання послуг до матеріалів справи позивачем також надано дорожні листи із зазначенням прізвищ водіїв та часу виїзду та повернення маршрутного транспорту за міським маршрутом № 3 м. Тетіїв.

Однак, надані позивачем послуги відповідачем оплачені не були, зазначені вище акти приймання-передачі виконаних робіт не підписані, у зв`язку з чим ФОП Поляруш С.С. звернувся до Виконавчого комітету Тетіївської міської ради з вимогою від 15.06.2020 р., відповідно до якої позивач просив відповідача підписати повторно направлені акти за період з 01.01.2019 р. до 30.09.2019 р. на загальну суму 53872,00 грн. та акт звірки взаємних розрахунків. Також у даній вимозі позивач зазначав, що оскільки договором не встановлено дати та терміну оплати, то в порядку ст. 530 Цивільного кодексу України, ФОП Поляруш С.С. просив Виконавчий комітет Тетіївської міської ради перерахувати заборгованість за надані послуги згідно договору на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на міському маршруті № 3 м. Тетіїв від 01.03.2017 р. в розмірі 53872,00 грн. у 7-денний термін.

Вимогу було отримано представником відповідача за довіреністю 24.06.2020 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 18.06.2020 р., копію якого разом з описом вкладення від 15.06.2020 р. долучено до матеріалів справи.

Як зазначає позивач, відповідь на вимогу отримано не було, заборгованість не сплачено. Оскільки, в порушення своїх договірних зобов`язань, відповідачем не було здійснено оплати вартості наданих послуг в сумі 53872,00 грн., то в останнього утворилась заборгованість у зазначеному розмірі, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо перевезення пасажирів.

Згідно з ч. 6 ст. 306 Господарського кодексу України, відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Плата за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти, що здійснюється транспортом загального користування, визначається за домовленістю сторін, якщо вона не встановлена тарифами, затвердженими у встановленому порядку. Пільгові умови перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти транспортом загального користування можуть встановлюватися організацією, підприємством транспорту за їх рахунок або за рахунок відповідного бюджету у випадках, встановлених законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 2 ст. 916 Цивільного кодексу України).

Положеннями ч. 1 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт», встановлено, що автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів, компенсацію відповідно до закону.

Таким чином, зазначені норми закону зобов`язують органи місцевого самоврядування надавати компенсацію перевізникові за пільгові перевезення шляхом передбачення відповідних видатків з бюджету.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про автомобільний транспорт», відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов`язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під`їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Приписами ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Частиною 1 статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт», передбачено, що договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач борг за отримані згідно договору на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на міському маршруті № 3 м. Тетіїв від 01.03.2017 р. послуги позивачу не сплатив, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем складає 53872,00 грн.

Зазначеної обставини відповідачем не спростовано, доказів оплати спірних перевезень до матеріалів справи не надано.

Враховуючи те, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття судового рішення складає 53872,00 грн., який не погашено, розмір вказаного боргу відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується наданими до справи доказами, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 53872,00 грн. боргу за договором на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на міському маршруті № 3 м. Тетіїв від 01.03.2017 р. є обґрунтованою, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами і, відповідно, підлягає задоволенню.

Окрім суми основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 362,09 грн. пені за порушення строків оплати послуг з перевезення.

Як зазначалось вище, у відповідності з п. 3.2 договору в разі невиконання чи неналежного виконання умов договору винна сторона сплачує штрафну санкцію у вигляді пені у розмірі облікової ставки НБУ (на день сплати) від суми договору.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

З долученого до матеріалів справи розрахунку пені вбачається, що заявлений до стягнення розмір пені, нарахованої на заборгованість відповідача за період з 24.06.2020 р. до 03.08.2020 р., було визначено позивачем в сумі 362,09 грн.

Судом встановлено, що прострочення заборгованості відповідача, згідно з приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України, виникло лише 02.07.2020 р. (24.06.2020 р. відповідач отримав вимогу + 7 календарних днів).

Таким чином, згідно з арифметичним розрахунком, який зроблений судом відповідно до встановленого моменту початку прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання зі здійснення розрахунку за надані послуги з перевезення, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 291,44 грн., нарахована за період з 02.07.2020 р. до 03.08.2020 р. на суму 53872,00 грн.

За таких обставин, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню в сумі 291,44 грн.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 181,05 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що їх розмір було визначено позивачем у сумі 181,05 грн., нарахованих за період з 24.06.2020 р. до 03.08.2020 р. на суму 53872,00 грн.

Таким чином, згідно з арифметичним розрахунком, який зроблений судом відповідно до встановленого моменту початку прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання зі здійснення розрахунку за надані послуги з перевезення, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних в сумі 145,72 грн., нараховані за період з 02.07.2020 р. до 03.08.2020 р. на суму на суму 53872,00 грн.

Таким чином, вимога позивача про стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню в визначеній судом сумі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Поляруша Сергія Сергійовича.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1, п. 3 ч. 4, ч. 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Виконавчого комітету Тетіївської міської ради (09800, Київська обл., Тетіївський р-н, м. Тетіїв, вул. Януша Острозького, буд. 5, код 04054889) на користь Фізичної особи-підприємця Поляруша Сергія Сергійовича ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 ) 53872 (п`ятдесят три тисячі вісімсот сімдесят дві) грн. 00 коп. основного боргу, 291 (двісті дев`яносто одну) грн. 44 коп. пені, 145 (сто сорок п`ять) грн. 72 коп. 3% річних, 2097 (дві тисячі дев`яносто сім) грн. 95 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складене 09.11.2020 р.

Суддя В.М. Бабкіна