РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.11.2020Справа № 910/9140/20

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бушель-Пак"

(Україна, 75517, Херсонська обл., Генічеський район, с. Червоне, вул. Гагаріна, буд. 90; ідентифікаційний код: 38317985)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Експерт-МК"

(Україна, 04074, м. Київ, вул. Лугова, буд. 12, оф. 3.13; ідентифікаційний код: 38983074)

про стягнення 109 125,34 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бушель-Пак" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Експерт-МК" (далі - відповідач) про стягнення 109 125,34 грн, з яких 73 238,65 грн заборгованості, 7 323,86 грн штрафу, 26 731,87 грн відсотків за користування чужими коштами, 1 391,53 грн інфляційних втрат та 439,43 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором № 1/29/11/18/Б поставки ПММ через АЗС по відомостям обліку заправки палива від 29.11.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали, але не менше, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

20.07.2020 (надіслана засобами поштового зв`язку у встановлений судом строк) до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням відповідача є: Україна, 04074, м. Київ, вул. Лугова, буд. 12, оф. 3.13.

На вказану адресу судом відповідно до вищевказаних вимог процесуального закону було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі від 27.07.2020 з метою повідомлення відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та про його право подати, зокрема, відзив на позовну заяву.

Згідно з відомостями з офіційного сайту АТ "Укрпошта" поштове відправлення №332, адресоване відповідачу разом з копією ухвали суду про відкриття провадження у справі від 27.07.2020 було вручено відповідачу 31.07.2020.

Таким чином, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд цієї справи та останньому були створені достатні умови для реалізації ним своїх процесуальних прав.

Крім того, 07.08.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача про ознайомлення з матеріалами справи, що, в свою чергу, свідчить про обізнаність відповідача про розгляд цієї справи.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті

ВСТАНОВИВ:

29.11.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бушель-Пак" (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експерт-МК" (далі - відповідач, покупець) було укладено Договір № 1/29/11/18/Б поставки ПММ через АЗС по відомостям обліку заправки палива (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується заправляти (передавати у власність) покупцеві паливно-мастильні матеріали (бензин марок А-92, А-95 і дизельне паливо) (далі - товар) автотранспорт покупця на АЗС, відповідно до Додатка № 1, згідно із списком автотранспорту (Додаток № 2), наданого покупцем, а покупець - прийняти і сплатити вартість отриманого товару, за встановленими постачальником цінами і у встановлений цим Договором строк.

Згідно з пунктами 1.2, 1.3 Договору найменування і кількість ПММ узгоджуються сторонами у момент вибірки ПММ на АЗС і вказується в касовому чеку. Фактична передача ПММ покупцеві здійснюється на АЗС постачальника.

Зобов`язання по постачанню нафтопродуктів виникають у постачальника з дати укладення Договору (пункт 1.5 Договору).

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що ціна відпущеного палива встановлюється у розмірі відпускної роздрібної ціни, що діє на момент отримання палива.

За умовами п. 2.2 Договору покупець щотижня, не пізніше кожного подальшого вівторка, після отримання документів, перерахованих в п. 4.3 Договору, здійснює оплату за фактично отримані в звітному тижні ПММ, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Моментом оплати вважається день зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Відповідно до п. 4.3 Договору покупець щотижня отримує підписані з боку постачальника звіт, рахунок-фактуру і товарну накладну в 2-х екземплярах на суму вартості придбаних покупцем у звітному періоді паливно-мастильних матеріалів. Другий екземпляр товарної накладної покупець підписує і повертає постачальникові.

У пункті 4.5 Договору сторони домовились, що право власності на відпущені ПММ переходить до покупця з моменту наливу в бак автотранспортного засобу покупця.

Договір вважається укладеним і набуває чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення його печаткою сторін та діє до 31.12.2019, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором. У разі відсутності письмових заперечень сторін, термін дії Договору автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік (пункт 10.1 Договору).

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору, ним було поставлено відповідачу товар на загальну суму 101 407,45 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями видаткових накладних, а саме:

- № 1129 від 23.12.2019 на суму 6 984,00 грн;

- № 1130 від 24.12.2019 на суму 1 396,80 грн;

- № 1131 від 25.12.2019 на суму 6 518,40 грн;

- № 1145 від 27.12.2019 на суму 8 613,60 грн;

- № 1146 від 29.12.2019 на суму 2 328,00 грн;

- № 1147 від 30.12.2019 на суму 2 328,00 грн;

- № 1148 від 31.12.2019 на суму 5 005,20 грн;

- № 16 від 02.01.2020 на суму 1 862,40 грн;

- № 17 від 03.01.2020 на суму 931,20 грн;

- № 18 від 04.01.2020 на суму 2 328,00 грн;

- № 19 від 05.01.2020 на суму 5 587,20 грн;

- № 20 від 06.01.2020 на суму 1 047,60 грн;

- № 21 від 07.01.2020 на суму 8 148,00 грн;

- № 22 від 08.01.2020 на суму 6 052,57 грн;

- № 23 від 09.01.2020 на суму 3 724,80 грн;

- № 24 від 12.01.2020 на суму 6 052,80 грн;

- № 60 від 13.01.2020 на суму 3 724,80 грн;

- № 61 від 16.01.2020 на суму 6 518,40 грн;

- № 113 від 24.01.2020 на суму 8 613,60 грн;

- № 114 від 25.01.2020 на суму 1 862,40 грн;

- № 127 від 28.01.2020 на суму 4 795,68 грн;

- № 128 від 29.01.2020 на суму 931,20 грн;

- № 138 від 30.01.2020 на суму 3 026,40 грн;

- № 139 від 31.01.2020 на суму 931,20 грн;

- № 241 від 02.02.2020 на суму 2 095,20 грн.

Товар було прийнято директором відповідача - Муляром Є.Б., що підтверджується його електронними підписами, накладеними на вказаних видаткових накладних.

За твердженнями позивача, відповідач взяті на себе зобов`язання за Договором виконав частково, оплативши вартість поставленого позивачем товару на суму 47 233,00 грн.

З огляду на те, що відповідач повністю не розрахувався з позивачем за поставлений товар, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 73 238,65 грн заборгованості, 7 323,86 грн штрафу, 26 731,87 грн відсотків за користування чужими коштами, 1 391,53 грн інфляційних втрат та 439,43 грн 3 % річних.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні норм статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Суд встановив факт поставки позивачем товару за Договором на загальну суму 101 407,45 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, про які було зазначено вище.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги" електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Крім того, у пункті 8.3 Договору сторони погодили, що заяви, повідомлення, рахунки на оплату та інші документи в рамках виконання Договору, направлені за допомогою факсимільного зв`язку або електронної пошти, мають юридичну силу оригіналу до отримання сторонами оригіналу і обов`язкові для сторін при виконанні умов цього Договору.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що товар за вищевказаними видатковими накладними було прийнято відповідачем, про що свідчать електронні підписи директора відповідача - Муляра Є.Б., які накладені на видаткових накладних.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення п. 2.2 Договору, зобов`язання щодо оплати вартості поставленого позивачем товару мало виконуватись відповідачем щотижня, не пізніше кожного подальшого вівторка, після отримання документів, перерахованих в п. 4.3 Договору, за фактично отримані в звітному тижні ПММ, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Таким чином, приймаючи до уваги умови укладеного між сторонами Договору, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд встановив факт часткової оплати відповідачем вартості поставленого позивачем товару в сумі 47 233,00 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи платіжні доручення № 36 від 16.01.2020 на суму 8 365,24 грн, № 36 від 27.01.2020 на суму 4 000,00 грн, № 36 від 28.01.2020 на суму 8 000,00 грн, № 8 від 02.03.2020 на суму 3 000,00 грн, № 9 від 02.03.2020 на суму 2 682,96 грн, № 10 від 02.03.2020 на суму 1 396,80 грн, № 11 від 25.03.2020 на суму 9 500,00 грн, № 12 від 25.03.2020 на суму 3 518,40 грн, № 2 від 10.04.2020 на суму 2 113,60 грн, № 3 від 10.04.2020 на суму 2 328,00 грн, № 4 від 10.04.2020 на суму 2 328,00 грн.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У поданій до суду позовній заяві позивач вказує, що за вищевказаними накладними ним було поставлено відповідачу товар на загальну суму 101 407,45 грн, вартість якого було частково оплачено відповідачем в сумі 47 233,00 грн.

В свою чергу, позивач не надав суду первинних документів на підтвердження того, що залишок несплаченої відповідачем вартості поставленого товару за Договором складає 73 238,65 грн.

Позивачем також не надано суду узгодженого в порядку, визначеному пунктом 2.5 Договору, Акту звірки виконання зобов`язань і стану взаєморозрахунків, інших доказів на підтвердження заборгованості відповідача за Договором у розмірі 73 238,65 грн.

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, суд вважає документально підтвердженою та не спростованою відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку заборгованість за Договором у розмірі 54 174,45 грн (101 407,45 - 47 233,00).

З огляду на викладене, оскільки невиконання зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідач не надав, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за Договором визнаються судом обґрунтованими частково у розмірі 54 174,45 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 7 323,86 грн штрафу, 26 731,87 грн відсотків за користування чужими коштами, 1 391,53 грн інфляційних втрат та 439,43 грн 3 % річних.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У пункті 6.4 Договору сторони погодили, що у разі порушення покупцем своїх зобов`язань по строкам і розмірам оплати за ПММ, встановлених Договором або вказаних у рахунку, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 10 % від вартості неоплачених ПММ.

З урахуванням документально підтвердженого розміру заборгованості відповідача щодо оплати вартості товару за Договором - 54 174,45 грн, суд вважає обґрунтованим штраф у розмірі 5 417,44 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування чужими коштами у розмірі 26 731,87 грн суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Статтею 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - це прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Такі висновки сформульовано в пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

У частині третій статті 692 Цивільного кодексу України зазначений термін використано у другому значенні. Тобто під сплатою процентів за користування чужими грошовими коштами розуміється відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України. Така відповідальність виступає способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації його майнових втрат, спричинених неналежним виконанням грошового зобов`язання. Подібні висновки сформульовано, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 18 березня 2020 у справі № 902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Відповідно до п. 6.5 Договору в разі прострочення платежу за поставлені ПММ покупець сплачує постачальнику за користування чужими грошовими коштами 0,5 % від вартості неоплачених ПММ за кожен день прострочення (ст. 692 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 12 грудня 2011 у справі №07/238-10 (провадження №3-132гс11), від 24 грудня 2013 у справі №8/5025/1402/12 (провадження №3-37гс13), від 1 липня 2014 у справі №5010/1575/2012-20/83 (провадження №3-32гс14), від 1 липня 2014 у справі №11/5026/1925/2012 (провадження №3-31гс14) висловлено правову позицію, що, застосовуючи у подібних правовідносинах положення частини третьої статті 692, частини другої статті 536 та частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно враховувати, що відсотки за користування грошовими коштами, які за умовами договору нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені (частина третя статті 549 Цивільного кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19) не знайшла підстав для відступу від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у вищевказаних постановах.

Таким чином, враховуючи умову Договору щодо нарахування відсотків річних за користування чужими грошовими коштами 0,5 % від вартості неоплачених ПММ за кожен день прострочення, суд вважає, що за своєю правовою природою вказані відсотки підпадають під визначення пені.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З огляду на викладене, оскільки розмір погодженої сторонами пені перевищує розмір пені, встановлений законом, суд вважає за необхідне самостійно здійснити розрахунок пені за заявлений позивачем період по подвійній обліковій ставці Національного банку України, що діяла у період, за який нараховано пеню, як це передбачено статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Таким чином, за розрахунком суду, на заборгованість за Договором у розмірі 54 174,45 грн за заявлений позивачем період з 10.04.2020 по 22.06.2020 обґрунтованою є пеня в розмірі 1 770,29 грн (54 174,45 грн х 14 х 2 х 10% : 366; 54 174,45 грн х 49 х 2 х 8% : 366; 54 174,45 грн х 11 х 2 х 6% : 366).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних за заявлений позивачем період і встановлено, що суми вказаних нарахувань є завищеними, з огляду на встановлений судом розмір заборгованості відповідача за Договором, у зв`язку з чим суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат і 3% річних за заявлені позивачем періоди.

Так, на заборгованість за Договором у розмірі 54 174,45 грн за період квітень-травень 2020 обґрунтованими є інфляційні втрати в розмірі 597,22 грн (54 174,45 грн х 100,8 х 100,3 - 54 174,45 грн) та 3 % річних за період з 10.04.2020 по 22.06.2020 - 328,60 грн (54 174,45 грн х 3 % х 74 (кількість днів прострочення) : 366).

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 54 174,45 грн заборгованості за Договором, 5 417,44 грн штрафу, 1 770,29 грн пені, 597,22 грн інфляційних втрат та 328,60 грн 3 % річних.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 199,81 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, а решта сплаченого позивачем судового збору, в зв`язку з необхідністю часткової відмови у задоволенні позову - на позивача.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 20 000,00 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвоката позивачем надано Договір про надання правової допомоги від 01.06.2019 та товарний чек від 01.06.2020 на суму 20 000,00 грн за надання правової допомоги по стягненню в судовому порядку боргу за Договором № 1/29/11/18/Б поставки ПММ від 29.11.2018 з ТОВ "Експерт-МК".

Відповідач, в свою чергу, будучи обізнаним про розгляд цієї справи, у встановленому процесуальним законом порядку клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не подав.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом враховано, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

З огляду на вищенаведене, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 11 415,86 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, а решта вказаних витрат - на позивача.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Експерт-МК" (Україна, 04074, м. Київ, вул. Лугова, буд. 12, оф. 3.13; ідентифікаційний код: 38983074) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бушель-Пак" (Україна, 75517, Херсонська обл., Генічеський район, с. Червоне, вул. Гагаріна, буд. 90; ідентифікаційний код: 38317985) 54 174 (п`ятдесят чотири тисячі сто сімдесят чотири) грн 45 коп. заборгованості, 5 417 (п`ять тисяч чотириста сімнадцять) грн 44 коп. штрафу, 1 770 (одну тисячу сімсот сімдесят) грн 29 коп. пені, 597 (п`ятсот дев`яносто сім) грн 22 коп. інфляційних втрат, 328 (триста двадцять вісім) грн 60 коп. 3 % річних, 1 199 (одну тисячу сто дев`яносто дев`ять) грн 81 коп. судового збору та 11 415 (одинадцять тисяч чотириста п`ятнадцять) грн 86 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 902,19 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 8 584,14 грн покласти на позивача.

5. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 13.11.2020

Суддя О.В. Нечай