ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"02" листопада 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2519/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В.А.

розглянувши справу № 916/2519/20

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (просп. Перемоги, 14, м. Київ, 01135) в особі Херсонської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації Херсонського морського порту) (просп. Ушакова, 4, м. Херсон, 73000 )

до відповідача Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті (65063, м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 7, код ЄДРОПУ 00485993)

про стягнення 4 564,39грн., -

Представники сторін:

від позивача: Хільчук М.О. за довіреністю № 4492/10-01-01/Вих.;

від відповідача: Мазур О.І. за довіреністю б/н від 13.08.2020р.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Херсонської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті про стягнення 4 564,39грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 02.05.2019р. за №58-П-ХЕФ-19

Ухвалою господарського суду Одеської області від 01.09.2020 року було відкрито позовне провадження у справі № 916/2519/20 за правилами спрощеного позовного провадження.

28.09.2020р. за вх. №25522/20 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого останній позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими безпідставними в зв`язку з чим в задоволені позову просить суд відмовити.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

02.05.2019р. між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (ДП «АМПУ»), в особі начальника Херсонської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Херсонського морського порту) Гаращенка Володимира Васильовича (за текстом Договору - Балансоутримувач) та Одеською регіональною службою державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, в особі начальника Сологуба Ігоря Георгійовича (за текстом Договору - Орендар) було укладено Договір № 58-П-ХЕФ-19 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (Договір).

В подальшому Додатковою угодою № 1 від 16.12.2019 Балансоутримувач та Орендар вносили зміни до умов Договору щодо зміни тарифів на послуги з утримання орендованого нежитлового приміщення та прибудинкової території та реквізитів Сторін з застосуванням нового тарифу на послуги з утримання приміщень з 21.08.2019.

Відповідно до п.1.1. Договору, викладеному в редакції Додаткової угоди № 1 від 16.12.2019, предметом Договору є забезпечення Балансоутримувачем обслуговування, експлуатації вбудованого нежитлового приміщення загальною площею 26,9 м. кв. та утримання об`єктів (мереж тощо) і прибудинкової території та місць загального користування, які перебувають на його балансі та розташовані на третьому поверсі чотириповерхової будівлі блоку службово-побутових приміщень Позивача за адресою: м. Херсон, проспект Ушакова, 4 та взяття Орендарем участі у витратах Балансоутримувача на надання/виконання вказаних послуг та робіт, а також витратах, пов`язаних зі споживанням комунальних послуг, а саме: постачання електричної енергії, розподілу електричної енергії, споживання теплової енергії, споживання води питної якості та послуг з водовідведення з доочищенням стічних вод у орендованих приміщеннях, пропорційно до займаної Орендарем площі в цій Будівлі.

Пунктами 3.1.1. та 4.1.2. Договору передбачено обов`язок Балансоутримувача забезпечити виконання/надання всього комплексу робіт/послуг, пов`язаних з обслуговуванням та утриманням Приміщення, та створення необхідних умов для здійснення господарської діяльності, у тому числі Орендарю і його співробітникам, згідно з вимогами чинного законодавства України про користування будівлею та право своєчасно отримувати плату та стягнути в установленому порядку прострочену заборгованість по платежах, що наведені в пункті 2.1.Договору.

Відповідно до п. 2.3. Договору розрахунок за надані послуги Орендар здійснює протягом 3 (трьох) банківський днів після підписання Сторонами Акту наданих послуг (виконаних робіт) на підставі Акту наданих послуг (виконаних робіт) та рахунку (рахунку- фактури) Балансоутримувача.

Згідно п. 2.4. Договору Орендар зобов`язаний підписати Акт наданих послуг (виконаних робіт) протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання цього Акту від Балансоутримувача або надати мотивовану відмову від підписання Акта наданих послуг (виконаних робіт). Якщо у цей строк Орендар не повернув підписаний Акт наданих послуг (виконаних робіт) або не надав свої зауваження (мотивовану відмову), цей Акт наданих послуг (виконаних робіт) вважається Сторонами погодженим (підписаним).

Позивач вказує, що в межах дії Договору, на виконання його умов, ним Відповідачеві було надано наступні рахунки на оплату та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) до цих рахунків: -рахунок на оплату № 2393 від 16.12.2019 на суму 292,22 грн. з ПДВ та акт здачі- прийняття робіт (надання послуг) № 8438 від 16.12.2019 (направлено на адресу Відповідача супровідним листом №2808/26-01-01/Вих/26 від 20.12.2019, відмітка адресата щодо отримання від 21.12.2019); - рахунок на оплату № 2453 від 24.12.2019 на суму 3114,42 грн. з ПДВ та акт здачі- прийняття робіт (надання послуг) №8665 від 24.12.2019 (направлено на адресу Відповідача супровідним листом№2859/26-01-01/Вих/26 від 26.12.2019, відмітка адресата щодо отримання від 26.12.2019); - рахунок на оплату №2468 від 27.12.2019 на суму 610,98 грн. з ПДВ та акт здачі- прийняття робіт (надання послуг) №8730 від 27.12.2019 (направлено на адресу Відповідача супровідним листом №2873/26-01-01/Вих/26 від 27.12.2019, відмітка адресата щодо отримання від 27.12.2019).

Відповідач у встановлені п.2.4. Договору строки не повернув вищезазначених Актів наданих послуг (виконаних робіт) та не надав своїх зауважень (мотивованої відмови) від їх підписання, тому такі акти вважаються Сторонами погодженими (підписаними).

В подальшому, вищезазначені акти прийняття робіт (надання послуг) Відповідачем було узгоджено, підписано та повернуто Позивачеві без зауважень, що підтверджується листами №53 від 04.03.2020 (вхід. № №552/26/Вх від 04.03.2020) та №03-01-07/175-20 від 01.04.2020 (вхід №174/26/ОВ від 02.04.2020 (копії листів надано у додатку до позовної заяви).

Крім того, як вказує Позивач, заборгованість за Договором№ 58-П-ХЕФ-19 від 02.05.2019 Відповідачем фактично визнано у зв`язку з підписанням Сторонами Акта звірки взаємних розрахунків за період 2019 року, який було повернуто Позивачеві Відповідачем листом №03-01-07/177-20 від 01.04.2020 (вхід. №172/26/ОВ від 02.04.2020).

У визначені п. 2.3. та п. 2.4. Договором строки Відповідачем оплати за фактично надані обсяги послуг здійснено не було. Такі дії Відповідача суперечать вимогам ст. 526 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та вимогам п.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якою передбачено обов`язковість своєчасного виконання зобов`язання.

Позивач вказує, що в зв`язку з неналежним виконання Відповідачем зобов`язань за Договором № 58-П- ХЕФ-19 від 02.05.2019 року у останнього виникла заборгованість в сумі 4 017,62грн.

У зв`язку з невиконанням Відповідачем станом на 21.04.2020 умов Договору № 58-П- ХЕФ-19 від 02.05.2019 року, ХФ ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрацією Херсонського морського порту) листом №854/26-01-01/Вих/26 від 22.04.2020 на адресу Відповідача було надіслано претензію за вих. №26-01-01.01/17/20, в якій викладено вимогу щодо здійснення відповідних дій по виконанню своїх обов`язків за Договором, а саме щодо перерахування заборгованості з урахуванням 3% річних та пені у сумі 4 295,88 грн., на рахунок Позивача або надання аргументованої письмової відповіді щодо причин неможливості здійснення такої оплати.

Зазначену претензію Відповідачем було отримано 28.04.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення Відповідачеві. Проте відповідачем претензія була залишена без відповіді та задоволення.

Пунктами 5.3. та 5.4.Договору передбачено право Позивача стягнути з Відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та також 3% річних з суми простроченого платежу у відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України. Крім того, сплата Сторонами штрафних санкцій не звільняє їх від виконання умов за даним Договором (п. 5.5. Договору).

В зв`язку з неналежним виконання Відповідачем зобов`язань за Договором № 58-П- ХЕФ-19 від 02.05.2019 року, позивачем було відповідно до умов договору та положень ст. 625 ГРК України було нараховано Відповідачу пеня в сумі 418,97грн., 3% річних в розмірі 74,54грн. та інфляційні витрати в сумі 56,26грн.

Отже, посилаючись на вищенаведені обставини Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Херсонської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулось до господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 02.05.2019р. між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (ДП «АМПУ»), в особі начальника Херсонської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Херсонського морського порту) Гаращенка Володимира Васильовича (за текстом Договору - Балансоутримувач) та Одеською регіональною службою державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, в особі начальника Сологуба Ігоря Георгійовича (за текстом Договору - Орендар) було укладено Договір № 58-П-ХЕФ-19 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (Договір).

В подальшому Додатковою угодою № 1 від 16.12.2019 Балансоутримувач та Орендар вносили зміни до умов Договору щодо зміни тарифів на послуги з утримання орендованого нежитлового приміщення та прибудинкової території та реквізитів Сторін з застосуванням нового тарифу на послуги з утримання приміщень з 21.08.2019.

Відповідно до п.1.1. Договору, викладеному в редакції Додаткової угоди № 1 від 16.12.2019, предметом Договору є забезпечення Балансоутримувачем обслуговування, експлуатації вбудованого нежитлового приміщення загальною площею 26,9 м. кв. та утримання об`єктів (мереж тощо) і прибудинкової території та місць загального користування, які перебувають на його балансі та розташовані на третьому поверсі чотириповерхової будівлі блоку службово-побутових приміщень Позивача за адресою: м. Херсон, проспект Ушакова, 4 та взяття Орендарем участі у витратах Балансоутримувача на надання/виконання вказаних послуг та робіт, а також витратах, пов`язаних зі споживанням комунальних послуг, а саме: постачання електричної енергії, розподілу електричної енергії, споживання теплової енергії, споживання води питної якості та послуг з водовідведення з доочищенням стічних вод у орендованих приміщеннях, пропорційно до займаної Орендарем площі в цій Будівлі.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до п. 2.3. Договору розрахунок за надані послуги Орендар здійснює протягом 3 (трьох) банківський днів після підписання Сторонами Акту наданих послуг (виконаних робіт) на підставі Акту наданих послуг (виконаних робіт) та рахунку (рахунку- фактури) Балансоутримувача.

Згідно п. 2.4. Договору Орендар зобов`язаний підписати Акт наданих послуг (виконаних робіт) протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання цього Акту від Балансоутримувача або надати мотивовану відмову від підписання Акта наданих послуг (виконаних робіт). Якщо у цей строк Орендар не повернув підписаний Акт наданих послуг (виконаних робіт) або не надав свої зауваження (мотивовану відмову), цей Акт наданих послуг (виконаних робіт) вважається Сторонами погодженим (підписаним).

Судом встановлено, що на виконання умов договору, Позивачем Відповідачеві було надано наступні рахунки на оплату та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) до цих рахунків: -рахунок на оплату № 2393 від 16.12.2019 на суму 292,22 грн. з ПДВ та акт здачі- прийняття робіт (надання послуг) № 8438 від 16.12.2019 (направлено на адресу Відповідача супровідним листом №2808/26-01-01/Вих/26 від 20.12.2019, відмітка адресата щодо отримання від 21.12.2019); - рахунок на оплату № 2453 від 24.12.2019 на суму 3114,42 грн. з ПДВ та акт здачі- прийняття робіт (надання послуг) №8665 від 24.12.2019 (направлено на адресу Відповідача супровідним листом№2859/26-01-01/Вих/26 від 26.12.2019, відмітка адресата щодо отримання від 26.12.2019); - рахунок на оплату №2468 від 27.12.2019 на суму 610,98 грн. з ПДВ та акт здачі- прийняття робіт (надання послуг) №8730 від 27.12.2019 (направлено на адресу Відповідача супровідним листом №2873/26-01-01/Вих/26 від 27.12.2019, відмітка адресата щодо отримання від 27.12.2019).

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Так, судом встановлено наявність заборгованості відповідача за Договір № 58-П-ХЕФ-19 від 02.05.2019р. у розмірі 4 017,62грн., у зв`язку з чим позовна вимога позивача підлягає судом задоволенню повністю.

У відповідності до ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідач порушив виконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем за договором № 58-П- ХЕФ-19 від 02.05.2019 року., що зумовило нарахування останнім пені в сумі 418,97грн.

Згідно з ч.2 ст.218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання. Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

За правилами ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до приписів ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996р. платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 5.3. Договору передбачено що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по Договору Балансоутримувач має право стягнути з Орендаря пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, віл суми простроченого платежу за кожен день прострочення

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Проте, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, судом встановлено що наданий розрахунок не відповідає вимогам чинного законодавства щодо періоду розрахунку пені, в зв`язку з чим судом самостійно здійснено перерахунок пені.

Так, здійснивши перерахунок пені, за допомогою системи «Ліга Закон» суд доходить висновку що розмір пені який підлягає задоволенню становить 372,58грн.

Пунктом 5.4 договору встановлено, що Балансоутримувач у разі прострочення Орендарем виконання грошового зобов`язання но Договору, має право, згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України, стягнути з Орендаря суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми простроченого платежу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що умовами спірного договору не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за відповідний час прострочення грошового зобов`язання у гривневому вираженні.

Позивачем було нараховано три відсотки річних в розмірі 71,54грн. Розглянувши наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних за прострочення виконання відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань, суд доходить висновку, що вказаний розрахунок було здійснено позивачем обґрунтовано, з урахуванням приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті трьох відсотків річних в сумі 71,54грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Враховуючи викладене, судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань в розмірі 56,26грн., наразі встановлено, що вказаний розрахунок інфляційних втрат був здійснений позивачем вірно. Відтак, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 56,26 грн.

При цьому заперечення відповідача до уваги судом не приймаються з огляду на наступне.

Відповідача у відзиві вказує на несвоєчасне надання Позивачем рахунків та актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), оскільки зазначені рахунки та акти були отримані 03.01.2019р. після закінчення строку дії договору.

Так, у відповідності до п. 7.1. р.7 Договору визначено, що Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до « 31» грудня 2019 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання Сторонами зобов`язань по даному Договору.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи рахунки від: 16.12.2019 №2393; 24.12.2019 №2453; 27.12.2019 №2468 та акти здачі- прийняття робіт (надання послуг) від: 16.12.2019 №8438; 24.12.2019 №8665; 27.12.2019 №8730 було передано через прикордонний інспекційний пункт ветеринарної медицини №27 супровідними листами від: 20.12.2019 №2808/26-01-01 (відмітка про отримання 21.12.2019); 26.12.2019 №2859/26-01-01 (відмітка про отримання 26.12.2019); 27.12.2019 №2873/26-01-01-01 (відмітка про отримання 27.12.2019) .

Також, факт своєчасного отримання вищезазначених документів підтверджено Відповідачем - листами від 04.03.2020 №53 (№552/26/Вх від 04.03.2020) та №03-01-07/175-20 від 01.04.2020 (№ 174/26/ОВ від 02.04.2020), якими відповідач повертав позивачу узгоджені раніше надані акти здачі-прийнятті робіт, та підтверджував справжність підписання та скріплення їх печатками.

Крім того відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, наведеної у справі № 916/1345/18, відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Так, Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та в рішенні від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно ж до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Інші заперечення відповідача не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України".

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Херсонської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації Херсонського морського порту) є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, проте враховуючи перерахунок пені, підлягають задоволенню частково.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (просп. Перемоги, 14, м. Київ, 01135) в особі Херсонської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації Херсонського морського порту) (просп. Ушакова, 4, м. Херсон, 73000 ) до Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті (65063, м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 7, код ЄДРОПУ 00485993) - задовольнити частково.

2. Стягнути з Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті (65063, м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 7, код ЄДРОПУ 00485993) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (просп. Перемоги, 14, м. Київ, 01135) в особі Херсонської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації Херсонського морського порту) (просп. Ушакова, 4, м. Херсон, 73000 ) основний борг в сумі 4 017 (чотири тисячі сімнадцять)грн. 62коп., пеню в сумі 372 (триста сімдесят дві)грн. 58коп., три відсотки річних в сумі 71 (сімдесят одна)грн. 54коп., інфляційні витрати в сумі 48 (сорок вісім)грн. 11коп. та судовий збір в сумі 2 076(дві тисячі сімдесят шість)грн. 88коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 09 листопада 2020 р.

Суддя К.Ф. Погребна