СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2020 р. Справа № 922/1878/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Пелипенко Н.М.

за участю секретаря судового засідання Полупан Ю.В.

за участю представників:

позивача - адвоката Березуцької В.В.

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укррос-Транс», місто Київ (вх. № 2559 Х/3) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.09.2020 у справі № 922/1878/20 (суддя Калініченко Н.В.; ухвала підписана 15.09.2020), постановлену за результатами розгляду заяви Товариства з обмеженою «Укррос-Транс» (вх. № 21101 від 14.09.2020) про забезпечення позову

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укррос-Транс», місто Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Васищевський завод рослинних олій», селище міського типу Васищеве, Харківський район, Харківська область

про стягнення заборгованості у розмірі 2528886,76 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Укррос-Транс» звернулося до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Васищевський завод рослинних олій» про стягнення заборгованості у розмірі 2528886,76 грн.

Позов обґрунтовано порушенням відповідачем обов`язків по оплаті платежів за оренду вагонів згідно Договору оренди № 180221-ЗП05-01 від 21.02.2018.

14.09.2020 від позивача до суду надійшла заява (вх. № 21101) про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача, в тому числі грошові кошти на рахунках в межах ціни позову - 2528886,76 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.09.2020 у справі № 922/1878/20 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою «Укррос-Транс» (вх. № 21101 від 14.09.2020) про забезпечення позову з тих підстав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин ймовірності того, що рухоме та (або) нерухоме майно відповідача може зникнути; не обґрунтовано необхідність накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача, в той час як позовні вимоги у даній справі стосуються стягнення коштів; не зазначено про відсутність у відповідача коштів у заявленому до стягнення розмірі, а значна ціна позову не може слугувати самостійною та достатньою підставою для втручання судом у право власності відповідача; не надано доказів вчинення відповідачем умисних дій, які спрямовані на істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у даній справі; не надано доказів недостатності розміру грошових коштів, що акумулюються на рахунках відповідача, для погашення наявного перед ним боргу, а також не доведено, що рухоме та (або) нерухоме майно може зникнути в результаті об`єктивних або суб`єктивних причин.

Позивач із даним судовим рішенням місцевого господарського суду не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.09.2020 у справі № 922/1878/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ТОВ «Укррос-Транс» про забезпечення позову задовольнити та накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, в тому числі грошові кошти на рахунках ТОВ «Васищевський завод рослинних олій» в межах ціни позову - 2528886,76 грн.

Позивач зазначає, що під час розгляду даної справи йому стало відомо про відсутність коштів на рахунках відповідача та про неплатоспроможність останнього; наявність значної суми заборгованості відповідача перед іншими кредиторами і велику кількість невиконаних фінансових зобов`язань; накладення арештів на рахунки та майно відповідача; перехід більшості майна відповідача у власність кредиторів; зміну керівництва та засновників юридичної особи ТОВ «Васищевський завод рослинних олій»; наявність значної кількості відкритих виконавчих проваджень щодо відповідача, що у сукупності свідчить про неможливість виконання в подальшому рішення суду у даній справі. Позивач стверджує, що підприємство відповідача не працює, його майно розпродається фактично щодня, працівники звільнені без виплати заробітної плати, отже відповідач не матиме коштів для виконання рішення у майбутньому. Проте судом першої інстанції ці доводи позивача не враховані, як і не досліджені докази, подані заявником на їх підтвердження, що призвело до постановлення незаконної ухвали і має наслідком її скасування.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2020 для розгляду справи № 922/1878/20 сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя Пелипенко Н.М.

Ухвалою суду від 07.10.2020 відкрито апеляційне провадження у справі № 922/1878/20 з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укррос-Транс», місто Київ на ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.09.2020 у справі № 922/1878/20. Запропоновано відповідачу у строк до 23.10.2020 (включно) подати до суду відзив на апеляційну скаргу. Справу № 922/1878/20 призначено до апеляційного розгляду на 05.11.2020 об 11:30 год. Участь сторін у судовому засіданні визнано необов`язковою.

Ухвалою суду від 15.10.2020 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Укррос-Транс» (вх. № 9816 від 15.10.2020) про участь представника позивача у судовому засіданні, що призначене на 05.11.2020 об 11:30 год., в режимі відеоконференції у справі № 922/1878/20.

Відповідач не скористався своїм правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, та відзиву на апеляційну скаргу не надав.

При цьому колегією суддів встановлено, що ухвала суду від 07.10.2020 про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду на 05.11.2020, була скерована судом за юридичною адресою відповідача (62495, Харківська область, Харківський район, селище міського типу Васищеве, будинок 13), але не була вручена відповідачу та 15.10.2020 повернута поштою на адресу суду із зазначенням причин невручення такої: «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з пункту 4 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За таких обставин, оскільки апеляційним судом було направлено ухвалу від 07.10.2020 за адресою місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю «Васищевський завод рослинних олій», зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини у рішенні від 28.08.2018 у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16), ухвала Східного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 вважається врученою відповідачу 15.10.2020. При цьому відповідач не повідомляв суд про зміну адреси свого місцезнаходження; судова кореспонденція направлена завчасно. Доказів, які б свідчили про об`єктивність причин неотримання, у тому числі поважність, відповідачем суду не надано.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників даного апеляційного провадження про час та місце розгляду справи шляхом надіслання копій ухвал від 07.10.2020 про відкриття апеляційного провадження у справі та призначення справи до розгляду, зважаючи на те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, а також з огляду на положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні 05.11.2020 без участі представника відповідача.

У судовому засіданні 05.11.2020 представник позивача надав усні пояснення у справі, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Згідно із статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно статті 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Колегія суддів апеляційної інстанції, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України наведені в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17.

Отже, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти чи майно відповідача, суд повинен дотриматися розумного балансу між необхідністю забезпечити можливе майбутнє виконання судового рішення та неприпустимістю блокування господарської діяльності відповідача з огляду на значний розмір заявленого у позовній заяві боргу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Як свідчать матеріали оскарження, предметом спору у цій справі № 922/1878/20 є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 2528886,76 грн. за Договором оренди № 180221-ЗП05-01, що укладений між ТОВ «Укррос-Транс» та ТОВ «Васищевський завод рослинних олій» 21.02.2018.

Отже, виконання в майбутньому судового рішення у цій справі (у разі задоволення позовних вимог) безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.

В той же час, позивач просить застосувати заходи забезпечення позову, зокрема, шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача.

Відмовляючи у задоволенні заяви ТОВ «Укррос-Транс» в частині вимог про накладення арешту на майно відповідача суд першої інстанції врахував, що у такому випадку немає зв`язку між обраним позивачем заходом до забезпечення позову і предметом позову.

Доводи апеляційної скарги позивача в основному зводяться до того, що висновки суду першої інстанції суперечать змісту та меті інституту забезпечення позову, адже недопущення відчуження майна і є метою застосування заходів забезпечення позову. Також скаржник зазначає, що на момент подання заяви про забезпечення позову позивач мав, і має дотепер фактичні підстави вважати, що у разі невжиття відповідних заходів забезпечення позову, виконання рішення суду може бути утруднено чи, взагалі, неможливим, адже до застосування таких заходів майно відповідача поступово відчужується.

Проте колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись із вказаними твердження скаржника, з огляду на таке.

В силу приписів частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді даної справи колегія суддів Східного апеляційного господарського суду враховує правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 915/870/18, від 05.09.2019 у справі № 911/527/19, від 10.10.2019 у справі № 904/1478/19, згідно якої, під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору.

Як свідчать матеріали оскарження, рухоме та нерухоме майно відповідача, стосовно якого заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову, не є предметом позову у цій справі.

Тобто, є правильними висновки суду першої інстанції про те, що вимоги позивача, наведені у заяві про забезпечення позову щодо накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, не є співмірними із позовними вимогами, адже предмет позову у цій справі та заявлені позивачем заходи забезпечення позову в частині накладення арешту на майно відповідача, не є взаємопов`язаними між собою.

Також здійснивши оцінку наданих позивачем до заяви про забезпечення позову доказів, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду, а тому самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без надання відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача в межах ціни позову.

Колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується із зазначеними висновками місцевого господарського суду, зважаючи на те, що по суті подана позивачем заява ґрунтується на припущеннях щодо можливого ухилення відповідача від виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову, а відтак і щодо неможливості чи істотного ускладнення в майбутньому виконання такого рішення. При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, із якими чинне законодавство пов`язує доцільність застосування заходів щодо забезпечення позову, та які б свідчили про неможливість або істотне ускладнення виконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Посилання позивача на наявність інших судових проваджень майнового характеру, учасником якого є відповідач, не є тією обставиною, яка б могла свідчити про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання або слугувати підставою для висновку про неможливість чи істотне ускладнення в майбутньому виконання судового рішення, оскільки є припущеннями, не підтвердженими належними доказами.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25.02.2019 у справі №922/2673/18 та від 02.04.2019 у справі № 918/702/18.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що саме лише посилання позивача на наявність судових справ та рішень щодо ТОВ «Васищевський завод рослинних олій» не є належними підставами для накладення арешту на грошові кошти відповідача і не може свідчити про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення у цій справі № 922/1878/20, тому оскаржувану ухвалу від 15.09.2020 у справі № 922/1878/20 постановлено Господарським судом Харківської області з дотриманням вимог статей 74, 76, 77, 136, 137 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги те, що суд, вирішуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, повинен дотриматися розумного балансу між необхідністю забезпечити можливе майбутнє виконання судового рішення та неприпустимістю блокування господарської діяльності відповідача з огляду на значний розмір заявленого у позовній заяві боргу.

Статтею 6 Господарського кодексу України передбачено принцип свободи підприємницької діяльності, який кореспондується з принципом розумності (стаття 3 Цивільного кодексу України).

Закріплений у статті 2 Господарського процесуального кодексу України принцип змагальності встановлює право відповідача заперечити проти наявності боргу з широкого кола підстав.

Отже, відповідач має право розраховувати на те, що його господарська діяльність під час розгляду спору по суті не зазнаватиме з боку держави свавільного утиску, у тому числі, й шляхом безпідставного арешту грошових коштів у значному розмірі.

Разом із цим, як правильно зазначив суд першої інстанції, значна ціна позову не може слугувати самостійною та достатньою підставою для втручання судом у право власності відповідача.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване судове рішення у даній справі відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України з підстав, наведених вище, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги.

Звертаючись із апеляційною скаргою позивач не спростував висновки суду першої інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та не довів неправильного застосування судом норм процесуального права, як необхідної передумови для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укррос-Транс» без задоволення, а оскаржуваної ухвали Господарського суду Харківської області від 15.09.2020 у справі № 922/1878/20 - без змін.

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України понесені судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2102,00 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укррос-Транс», місто Київ залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.09.2020 у справі № 922/1878/20 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Укррос-Транс», місто Київ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09.11.2020.

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя О.А. Істоміна

Суддя Н.М. Пелипенко