ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2020 року м.Дніпро Справа № 908/2529/19

05 листопада 2020 року м.Дніпро Справа № 908/2529/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Березкіної О.В. (доповідач)

Суддів: Кузнецової І.Л., Широбокової Л.П.

Секретар судового засідання Ковзиков В.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Шеремет Р.Б. адвокат, ордер серії ЗП №130121 від 02.08.2019 р.;

від відповідача: Замета Н.О. (в режимі відеоконференції) представник, довіреність №б/н від 10.07.2019 р.;

інші учасники процесу не з`явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлені судом належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бердянської міської ради

на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.03.2020 року (суддя Корсун В.Л.) та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 30.03.2020 року

у справі № 908/2529/19

за позовом приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання", 71112, Запорізька область, м. Бердянськ, АДРЕСА_4

до Бердянської міської ради, 71100, Запорізька область, м. Бердянськ, площа Єдності, буд. 2

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3

про визнання незаконним та скасування пункту 6 рішення № 3 від 22.12.2017 р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - приватне акціонерне товариство "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" звернувся до Бердянської міської ради із позовом про визнання незаконним та скасування пункту 6 рішення № 3 від 22.12.2017 р. 37 сесії VII скликання Бердянської міської ради "Про майнові права" в частині прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків" гуртожитку у місті Бердянську за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.03.2020 року у справі № 908/2529/19 позовні вимоги задоволено.

Суд визнав незаконним та скасував пункт 6 рішення № 3 від 22.12.2017 р. 37 сесії VII скликання Бердянської міської ради "Про майнові питання" в частині прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків" гуртожитку у місті Бердянську за адресою: АДРЕСА_4

Суд стягнув з Бердянської міської ради на користь приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" - 1921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн. 00 коп. судового збору.

Додатковим рішенням Господарського суду Запорізької області від 30.03.2020року суд стягнув з Бердянської міської ради на користь приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" - витрати на професійну правничу допомогу в сумі 29550 грн.

Не погодившись з рішенням суду та додатковим рішенням, відповідач - Бердянська міська рада звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 12.03.2020 року у справі № 908/2529/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Також апелянт просив скасувати додаткове рішення господарського суду Запорізької області від 30.03.2020р. по справі № 908/2529/19 в частині стягнення з Бердянської міської ради судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 29 550.00 грн, та відмовити у задоволенні клопотання позивача про стягнення даних витрат.

В обґрунтування своєї скарги відповідач посилається на те, що оскаржуваний пункт 6 рішення Бердянської міської ради "Про майнові питання" від 22.12.2017р. № 3 жодним чином не порушує права та інтереси Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання", дане рішення не встановлює жодних обов`язків для позивача стосовно передачі гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4, м. Бердянськ, Запорізька область до комунальної власності територіальної громади міста Бердянськ в особі Бердянської міської ради.

Апелянт вважає, що слово "прийняти", про яке зазначено в п. 6 рішення сесії, не має імперативного характеру, оскільки за своїм змістом є згодою ради на прийняття майна до комунальної власності, та жодним чином не зобов`язує позивача передати належне йому майно (гуртожиток) в примусовому порядку до комунальної власності. Жодні правові наслідки відмови такої передачі а ні даним рішенням, а ні чином законодавством не встановлено.

Отже, ухвалюючи оскаржуване рішення, Бердянська міська рада діяла виключно в межах Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", та лише надала односторонню згоду на прийняття гуртожитку до комунальної власності.

У зв`язку із цим, твердження позивача, що оскаржуване рішення порушує його право приватної власності є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності.

Також апелянт посилається на те, що позивачем по справі не надано, а в матеріалах справи відсутній жодний документу, який би підтвердив, що спірна будівля використовується як адміністративна будівля, більш того 12.03.2019 в судовому засідання, представник позивача підтвердив, що станом на розгляд справи об`єкт нерухомого майна має офіційно статус гуртожитку.

Висновок суду першої інстанції, стосовно перевищення Бердянською міською радою своїх повноважень при ухваленні пункту 6 рішення № 3 від 22.12.2017 р. 37 сесії VII скликання Бердянської міської ради "Про майнові питання" є незаконним.

Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач незаконність оскаржуваного рішення обставиною перевищення Бердянською міською радою своїх повноважень взагалі не обґрунтував, що свідчить про порушення судом першої інстанції визначеного ст. 14 ГПК принципу диспозитивності господарського судочинства, та порушення норм процесуального права.

Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції було порушено правила предметної юрисдикції господарських спорів.

Додаткове рішення від 30.03.2020р. в частині стягнення з Бердянської міської ради витратна професійну правничу допомогу в сумі 29 550.00 грн на думку апелянта, є необґрунтованим та незаконним; судом першої інстанції при його винесенні не буди враховані усі обставини, зазначенні у запереченні Бердянської міської ради, правова оцінкам їм взагалі не надавалася.

Так, в акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 30-19 від 19.11.2019р. (далі Акт № 30-19) зазначений такий вид адвокатських послуг як: підготовка правової позиції по оскарженню рішення Бердянської міської ради № 37 від 22.12.2017р. з вивченням документів, аналізом законодавства та судової практики" - 6 годин, вартість 6000грн.

Апелянт звертає увагу суду, що вартість послуг адвоката у розмірі 1 000,00 гри. за годину витраченого часу, визначена додатковою угодою № 02 від 08.09.2019р. Розмір оплати послуг адвоката Договором про надання правової допомоги від 13.02.2019р. № 13-19 взагалі визначений не був.

Всі ці обставини, на думку апелянта, є підставами для скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 12.03.2020року у справі № 908/2529/19 та додаткового рішення господарського суду Запорізької області від 30.03.2020р. по справі № 908/2529/19 в частині стягнення з Бердянської міської ради судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 29 550.00 гри, та ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.08.2020 року розгляд апеляційної скарги призначено на 12.10.2020рік.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.10.2020 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 05.11.2020 рік.

Позивачем - Приватним акціонерним товариством «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» надано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджено матеріали справи, прийнято вірне рішення у відповідності до норм чинного законодавства, доводи відповідача, в свою чергу, які зазначені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими. Просить залишити оскаржуване рішення - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання з`явились представники позивача та відповідача, представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

05.11.2020 року в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області від 05.05.95 № 280 "Про перетворення державного підприємства Бердянського заводу підйомно-транспортного обладнання у відкрите акціонерне товариство":

- затверджено план приватизації Бердянського заводу підйомно-транспортного обладнання (п.1);

- на підставі затвердженого плану приватизації Бердянського заводу підйомно-транспортного обладнання наказано перетворити Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання у відкрите акціонерне товариство Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання (п.3).

Відповідно до плану приватизації Бердянського заводу підйомно-транспортного обладнання від 05.05.94 у п. 9.4. зазначено виселення людей, проживаючих на 3, 4, 5 поверхах адміністративного будинку у м. Бердянську за адресою: АДРЕСА_4 можливе тільки після надання їм упорядкованого житла по нормативам.

На підставі акту прийняття-передачі об`єктів нерухомості у власність ВАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" від 30.04.98 регіональне відділення ФДМУ по Запорізькій області передано, а ВАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" прийнято у власність, зокрема, гуртожиток (№ п/п 66) за адресою: Запорізька область, АДРЕСА_4 (інвентарний № 1081).

Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради народних депутатів від 08.10.98 № 541 оформлено право власності на гуртожиток по АДРЕСА_4 за відкритим акціонерним товариством "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання". Підстава: лист від 28.08.98 р. № а/930, наказ представництва Фонду державного майна України по м. Бердянську від 19.11.97 № 1742 та акт прийняття-передачі об`єктів нерухомості у власність ВАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" від 30.04.98.

На підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради народних депутатів від 08.10.98 № 541 видано свідоцтво про право власності на будівлю від 12.10.18, яким засвідчено, що ціла будівля з належним до неї спорудами в користуванні: гуртожиток літ. А, тамбури "а, аІ" та споруди, які знаходиться за адресою АДРЕСА_4 належать на праві власності ВАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання".

12.10.98 на підставі свідоцтва про право власності внесено запис у реєстрову книгу за № 2, під реєстровим № 737, про що свідчить реєстраційна картка про право власності на будівлю.

У подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 20.05.99 № 295 ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності від 25.05.99 на 1/72 гуртожитку літ. А (кабінет № 60 - 13,1 кв.м, кабінет № 59 - 13,1 кв.м, коридор 58 - 3,2 кв.м., коридор № 61 - 5,3 кв.м., ј частина коридору № 56 - 1,9 кв.м., Ѕ частини коридору № 57 - 0,9 кв.м., кладової № 39 - 0,9 кв.м. коридору № 38 - 1,8 кв.м. вбиральня № 37 - 1,0 кв.м.), що розташований у АДРЕСА_4 . Про вказане на правовстановлювальному документі 25.05.99 здійснено реєстраційний напис, який записано у реєстрову книгу № д.І, реєстровий № 737.

За договором дарування від 16.04.13, який посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Градовою В.Г. (зареєстровано в реєстрі за № 2367) ОСОБА_3 набула безоплатно у власність у дарунок 1/72 частину гуртожитку, що знаходиться в АДРЕСА_4 .

За договором дарування від 16.04.13, який посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченко В.В. (зареєстровано в реєстрі за № 1202), ОСОБА_2 набула безоплатно у власність у дарунок 1/36 частину гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

22.12.17 Бердянською міською радою Запорізької області прийнято рішення №3, яким керуючись ст.ст. 25, 26, ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 9, 17, 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 70, ст. 111 Статуту територіальної громади м. Бердянська та враховуючи протоколи постійної комісії міської ради з питань реалізації державної регуляторної політики, підприємницької діяльності та управління комунальною власністю від 22.11.17 № 42, від 08.12.17№ 43, міська рада вирішила: …

- прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків" гуртожитки у місті Бердянську за адресами, у т.ч. за адресою АДРЕСА_5 ;

- управлінню комунальної власності Бердянської міської ради забезпечити підготовку необхідних документів з метою прийняття вказаних у п. 6 гуртожитків (п.7);

- у випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків вказаних у п. 6 юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської міської ради здійснити претензійно-правову роботу направлену на виконання цього рішення(п.8).

У зв`язку з прийняттям наведеного рішення від 22.12.17 № 3, листом від 09.07.18 № 01-0209/41 "Про передачу гуртожитків до комунальної власності" Бердянська міська рада Запорізької області посилаючись на положення п.1 ч. 1 ст. 3 та п. 2, 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" звернулась до ПрАТ "БЗПТО" з проханням розглянути питання щодо передачі до комунальної власності територіальної громади м. Бердянська гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_4 .

Крім того, виконавчим комітетом Бердянської міської ради на адресу позивача надіслано лист від 09.01.19 № 05-0038/29-1, яким запропоновано ПрАТ "БЗПТО" невідкладно в добровільному порядку передати до комунальної власності територіальної громади м. Бердянська гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

Також Бердянською міською радою позивачу надіслано претензію від 28.01.19 № 01-0192/41-1 щодо передачі до комунальної власності територіальної громади гуртожитку розташованого по АДРЕСА_4 .

Звертаючись до Бердянської міської ради із позовом про визнання незаконним та скасування пункту 6 рішення № 3 від 22.12.2017 р. 37 сесії VII скликання Бердянської міської ради "Про майнові права" в частині прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , позивач - приватне акціонерне товариство "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" посилався на те, що спірне майно (гуртожиток у АДРЕСА_4 ) перебуває у спільній частковій (приватній) власності позивача та фізичних осіб (треті особи 1, 2 та 3), порядок користування спільним майном не визначений, об`єкти не виділені в окремі одиниці. З огляду на вказане, позивач вважає, що застосування положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" суперечить принципу законності здійснення місцевого самоврядування закріпленого ст. 4 Закону України "Про місцево самоврядування в Україні" № 280/97-ВР. Також, на думку позивача, відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення помилково застосовані положення ч. 5 ст. 60 "Про місцеве самоврядування в Україні". Так, позивач вказує, що для застосування ч. 5 ст. 60 ЗУ № 280/97-ВР на час ухвалення оскаржуваного рішення за Бердянською міською радою повинні бути вже зареєстровані права комунальної власності на спірне приміщення, в закріпленому у законодавстві спосіб. Крім того, позивач зазначає, що спірна будівля не відноситься до житлового фонду, у зв`язку із чим на нього не розповсюджується дія Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків". Як зазначає позивач, на виконання рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 172 від 14.04.94 "Про переобладнання гуртожитку під адміністративну будівлю" відселено мешканців гуртожитку на 4 і 5 поверхи будівлі на час будівництва будинку № 36-а по проспекту Пролетарському у м. Бердянськ Запорізької області.

Таким чином, на час прийняття рішення № 3 від 22.12.17 Бердянської міської ради "Про майнові права", мешканці будівлі по АДРЕСА_4, проживають у будівлі без правових підстав, визначених Законом. Також позивач вказує на грубі процедурні порушення при ухваленні оспорюваного рішення, адже відповідач на тій стадії міг ухвалити лише рішення про згоду на можливе прийняття по комунальної власності спірного об`єкту, тобто затвердити готовність до реалізації такої можливості, а не констатувати факт прийняття таким, що вже відбувся, тобто позбавити права власності всупереч вимогам законодавства з перевищенням своїх повноважень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про належність даного спору до господарської юрисдикції і наявність підстав для задоволення заявлених вимог з огляду на наступне.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Господарським кодексом України (ГК України), іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об`єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію ст. 4 ГПК України.

У випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ознак справи адміністративної юрисдикції та, як наслідок, не повинен вирішуватися адміністративним судом.

Суб`єктом владних повноважень, згідно із ст. 4 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення із цим позовом), є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, необхідною та єдиною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій, які він повинен здійснювати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Таким чином, справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта (інших суб`єктів), а останній, відповідно, зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта.

Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Тобто справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника майна, а також в інших спорах, які виникають з майнових відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору підвідомчі господарським судам.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваним рішенням Бердянської міської ради № 3 від 22.12.17 прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Бердянська гуртожиток у м. Бердянську за адресою АДРЕСА_4, з чим не погодився власник даного гуртожитку, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що виникли у правовідносинах щодо захисту права власності на майно від дій відповідача, який спірним рішенням включив спірне майно до комунальної власності.

Таким чином, спір щодо оскаржуваного рішення носить приватно-правовий характер, а відтак, з урахуванням характеру спірних правовідносин, ця справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Щодо суті позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту рішення, колегія суддів також вважає правильними висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом частини 3 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (тут і далі у редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення), сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та ін. утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей).

Разом з цим, згідно з ч. 4 ст. 1 вказаного Закону, його дія не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 01.12.91) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організації, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).

У розумінні наведених положень, всі гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, мають бути передані у власність територіальних громад, за винятком тих, які перебувають у віданні чи в оперативному управлінні окремих відомств (казенних установ) та які побудовані або придбані за радянських часів (до 01.12.1991) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти.

Як вбачається з матеріалів справи, гуртожиток у м. Берядянску за адресою: АДРЕСА_4 побудований в 1973 р. (згідно листа КПТІ БМР від 11.03.20 № 80), загальна площа 2 892,3 кв.м., займає 5 поверхів; гуртожиток у процесі приватизації увійшов до статутного фонду ВАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання", у подальшому реорганізованого у ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання".

Доказів введення його в експлуатацію (відповідний акт) матеріали справи не містять.

На час розгляду справи у суді право власності на будівлю (гуртожиток) по АДРЕСА_4 у місті Бердянськ зареєстровано за:

- ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" на підставі свідоцтва про право власності на будівлю від 12.10.18 - 17/18 частина гуртожитку;

- ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 25.05.99 - 1/72 частина гуртожитку;

- ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 16.04.13 зареєстрованого за номером № 1202 - 1/36 частина гуртожитку;

- ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 27.09.13 - 1/72 частина гуртожитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів:

1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад;

2) передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом;

3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону;

4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у т.ч. ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом;

5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд;

6) видатки, пов`язані з капітальним ремонтом гуртожитків (їх житлових комплексів та/або їх частин), що передаються у власність територіальних громад згідно з цим Законом, здійснюються за рахунок передбачених на це відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад коштів державного та місцевих бюджетів, а також інших не заборонених законодавством джерел. У разі погіршення стану гуртожитку, включеного до статутного капіталу, який підлягає передачі у комунальну власність, понад норми фізичного зносу за час його перебування у приватній власності місцева рада має право вимагати від власника гуртожитку провести ремонт гуртожитку або стягнути з власника в договірному чи судовому порядку вартість такого ремонту та/або відповідних відновлювальних робіт;

7) допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають;

8) земельні ділянки, необхідні для утримання та експлуатації гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, не підлягають приватизації чи продажу у зв`язку з приватизацією жилих і допоміжних приміщень у них, а залишаються у власності відповідної територіальної громади (або передаються їй у власність) згідно з чинним законодавством;

9) утримання приватизованих та неприватизованих житлових, нежитлових і допоміжних приміщень у гуртожитках та прибудинкових територій здійснюється за рахунок коштів їх власників у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

10) власники житлових і нежитлових приміщень у гуртожитках є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням гуртожитку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні гуртожитку;

11) власники житлових та нежитлових приміщень у гуртожитку можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку відповідно до закону;

111) громадяни, які на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитку та фактично проживають у ньому, мають право, за наявності згоди власника гуртожитку, здійснювати за власні кошти ремонт житлових та допоміжних приміщень у гуртожитку з наступним відшкодуванням здійснених ними витрат у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

112) громадяни, які на правових підставах вселені в гуртожиток та фактично проживають у ньому на умовах надання їм ліжко-місця, набувають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку відповідно до цього Закону після їх розселення в окремі жилі приміщення в гуртожитку. У разі надання місцевою радою згоди на приватизацію жилих і нежилих приміщень у гуртожитку (або його частин), в якому жилі приміщення (або їх частини) використовуються для проживання громадян на умовах надання ліжко-місця, такі жилі приміщення можуть бути приватизовані лише після розселення громадян, які в них проживають на умовах надання ліжко-місця, в окремі жилі приміщення;

12) користування закріпленою за гуртожитками, на які поширюється дія цього Закону, прибудинковою територією здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Земельним кодексом України.

Згідно з ч. 3 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів, а саме:

1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням;

б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;

2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради;

б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;

3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються:

а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку;

б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Стаття 41 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" (у редакції чинній на час ухвалення оспорюваного рішення) визначає особливості передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури.

Так, згідно з ч. 1 ст. 41 вказаного Закону, передача об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність, згідно з ч. 2 ст. 41 вказаного Закону, може виходити відповідно від органів, визначених ст. 3 цього Закону (у т.ч. органів місцевого самоврядування), підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Частиною 3 ст. ст. 41 вказаного Закону передбачено, що рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад.

Пропозиції щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури, які належать підприємствам, погоджуються з цими підприємствами, а щодо передачі об`єктів житлового фонду (крім гуртожитків) та інших об`єктів соціальної інфраструктури, споруджених за рахунок коштів підприємств, - також з трудовими колективами цих підприємств.

Згідно з п. 19 ст. 18 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, звертаються до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з п. 3 ч. 3 ст. 14 цього Закону.

В силу прямої вказівки ч. 3 ст. 14 Закону, гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, на безкомпенсаційній основі передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону за згодою власника гуртожитку - за його рішенням або без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду.

Тобто зазначена норма Закону передбачає, що рішення щодо передачі (або про відмову в передачі) гуртожитку у власність відповідній територіальній громаді приймає власник гуртожитку (або уповноважена ним особа чи визначений статутом утвореної власником гуртожитку організації керівний орган) або суд за поданням місцевої ради, на території якої знаходиться гуртожиток.

Як свідчать наявні у матеріалах цієї справи докази, рішення щодо передачі (або про відмову в передачі) спірної будівлі (гуртожиток) у м. Бердянську за адресою: АДРЕСА_4 у власність територіальній громаді м. Бердянська ані власниками гуртожитку, ані судом станом на час ухвалення Бердянською міською радою рішення від 22.12.17 № 3 "Про майнові питання" за поданням місцевої ради не приймалось.

Відповідач вже після прийняття оспорюваного рішення в частині пункту 6, у липні 2019 року, звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до ПрАТ "БЗПТО" про передачу на безкомпенсаційній основі без згоди власника ПрАТ "БЗПТО" у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська 17/18 частини гуртожитку за адресою: Запорізька область, АДРЕСА_4 (справа № 908/1674/19).

Згідно з ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналогічне положення міститься в ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно з якою акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (тут і далі у редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Положеннями ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад.

Зокрема, п. 30 ч. 1 ст. 26 вказаного Закону передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" закріплено право комунальної власності, під якою у цьому Законні (ст. 1) мається на увазі право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Частиною 2 ст. 60 наведеного вище Закону визначено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Частиною 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" закріплено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в т.ч. виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 9 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради мають право: вносити пропозиції про передачу або продаж у комунальну власність відповідних територіальних громад підприємств, установ та організацій, їх структурних підрозділів та інших об`єктів, що належать до державної та інших форм власності, якщо вони мають важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб територіальних громад.

Аналіз наведених вище положень Закону України "Про місцеве самоврядування" та Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків" свідчить про те, що рішення щодо передачі (або про відмову в передачі) гуртожитку у власність відповідній територіальній громаді приймає власник гуртожитку (або уповноважена ним особа чи визначений статутом утвореної власником гуртожитку організації керівний орган) або суд за поданням місцевої ради, на території якої знаходиться гуртожиток.

При цьому, доводи апелянта про те, що фактично оспорюваний пункт рішення за змістом є лише проявом згоди міської ради на прийняття об`єкта в комунальну власність, є безпідставними, оскільки така згода надається за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку на компенсаційній основі, що прямо передбачено п.п. а п.3 ч. 3 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків":

…

3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються:

а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку.

Без згоди власника гуртожитку та на безкомпенсаційній основі таке рішення може прийматися лише на підставі рішення суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутня згода власників гуртожитку, якими є як відповідач, так і треті особи, на передачу гуртожитку до комунальної власності; оскаржуване рішення жодним чином не визначає спосіб передачі - чи то на безкомпенсаційній основі, чи то на компенсаційній основі.

Означене свідчить про передчасність прийнятого відповідачем пункту рішення та його прийняття з недотриманням положень Закону України "Про місцеве самоврядування" та Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків" .

З огляду на викладене, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у Бердянської міської ради були відсутні правові підстави для прийняття оспорюваного пункту рішення в частині прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків" гуртожитку за адресою: м. Бердянськ, АДРЕСА_4 (п.6 вказаного рішення).

Доводи апелянта про те, що дане рішення жодним чином не порушує права позивача та інших осіб, є неспроможними з огляду на те, що відповідно до статті 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист не тільки свого права, але і має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В даному випадку прийнявши оспорюваний пункт рішення без отримання згоди власників гуртожитку, без вирішення питання щодо необхідності або можливості компенсації власникам гуртожитку вартості понесених ними витрат, відповідач фактично здійснив втручання в право власності відповідача та третіх осіб.

Крім того, саме після прийняття даного рішення відповідач став звертатися до позивача із пропозиціями щодо передання майна, і саме прийняте рішення стало підставою для звернення відповідача до суду із позовом про передачу гуртожитку у комунальну власність.

Колегія суддів вважає також безпідставними доводи апелянта про те, що суд при дослідженні даного питання вийшов за межі позовних вимог, оскільки зробив висновок стосовно перевищення Бердянською міською радою своїх повноважень при ухваленні пункту 6 рішення № 3 від 22.12.2017 року.

Так, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вирішував спір у межах заявлених позовних вимог - щодо визнання незаконним та скасування пункту 6 рішення № 3 від 22.12.2019 року, а тому надати оцінку законності прийнятого рішення неможливо без з`сування питання, чи діяв відповідач у межах своїх повноважень, передбачених законодавством, чи ні.

Само по собі речення про те, що «позивачем доведено перевищення Бердянською міською радою своїх повноважень при ухваленні пункту 6 рішення № 3 від 22.12.2017 р. 37 сесії VII скликання Бердянської міської ради "Про майнові питання", а також не дотримання вимог Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків" не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог, а тому ці доводи відповідача безпідставні.

Апелянтом також оскаржується додаткове рішення суду, яким стягнуто витрати на правову допомогу з підстав неспівмірності розміру заявлених судових витрат на правову допомогу зі складністю справи та необґрунтованістю цих витрат.

Проте, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо розподілу витрат також обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Приписами ч. 3 ст. 233 ГПК України визначено, що суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Так, під час розгляду справи, позивачем надано заяву про вирішення питання про понесення судових витрат після ухвалення рішення.

На підтвердження здійснення витрат на оплату послуг адвоката Шеремета Романа Борисовича позивач надав засвідчені копії договору про надання правової допомоги № 13-19 від 13.02.2019, додаткової угоди № 02 від 08.09.2019 до договору про надання правової допомоги № 13-19 від 13.02.2019, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП № 001358, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 30-19 від 19.11.2019 на 22000,00 грн., № 03-20 від 05.02.2020 на 11000,00 грн., № 05-20 від 13.03.2020 на 11000,00 грн., рахунки-фактури № 32 від 19.11.2019, № 00003 від 05.02.2020, № 00005 від 13.03.2020, детальний опис наданих послуг у справі № 908/2529/19.

Факт оплати наданих послуг підтверджується засвідченими копіями платіжних доручень № 2404892 від 04.12.2019 на суму 28000,00 грн., № 2405498 від 13.03.2020 на суму 11000,00 грн., № 2405321 від 11.02.2020 на суму 14500,00 грн.

Відповідно до п. 1.1., 1.2. договору про надання правової допомоги № 13-19 від 13.02.2019, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Шеремета і Партнери» в особі керуючого партнера Шеремета Романа Борисовича, далі Адвокатське об`єднання, та Приватним акціонерним товариством "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання", далі Клієнт, Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати Клієнту правову допомогу усіма законними методами та способами правової допомоги у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів. Адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а Клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами.

Згідно із п.п. 2.1.2 п. 2.1. вказаного договору «Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання зобов`язується здійснювати такі дії:

- складення, підписання та подання від імені Клієнта документів, заяв по суті справи, заяв з процесуальних питань, в тому числі, адвокатських запитів, позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг, заперечень, заяв та клопотань, пов`язаних з наданням правової допомоги, визначеної у п. 1.1. даного договору;

- представництво інтересів Клієнта в організаціях, установах, підприємствах усіх форм власності та судах всіх юрисдикцій та інстанцій …».

Умовами п. 5.1., 5.3. - 5.5. договору про надання правової допомоги № 13-19 від 13.02.2019 визначено, що вартість послуг Адвокатського об`єднання за цим договором Клієнт оплачує в гривнях, по факту виконаних робіт, шляхом перерахування на банківський рахунок Адвокатського об`єднання. За результатами надання правової допомоги Адвокатське об`єднання направляє Клієнту рахунок-фактуру за надані послуги на основі акту приймання-передачі послуг (далі - Акт). Акт у 2 (двох) примірниках направляється Клієнту для підписання. Один примірник такого Акту Клієнт після підписання направляє Адвокатському об`єднанню протягом 5 (п`яти) робочих днів після одержання Акту. Акт вважається погодженим Клієнтом, якщо заперечення Клієнта не одержані Адвокатським об`єднанням протягом 5 робочих днів від дати одержання Акту Клієнтом з письмовою аргументацією.

Додатковою угодою № 02 від 08.09.2019 до вказаного договору доповнено параграф 5 пунктом 5.8. в наступній редакції: « 5.8. Вартість послуг Адвокатського об`єднання за цим Договором по справі № 908/2529/19 фіксується у формі погодинної оплати в розмірі 1 000 грн. (одна тисяча гривень) за годину витраченого часу».

Разом з тим, вказаною додатковою угодою внесено зміни до п. 4.1. Договору та викладено його в наступній редакції: « 4.1. Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з дня його підписання Сторонами та діє до 05 лютого 2021 року або до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним Договором».

Так, до вказаного договору між його сторонами були підписані наступні акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме: № 30-19 від 19.11.2019 на 22000,00 грн., № 03-20 від 05.02.2020 на 11000,00 грн., № 05-20 від 13.03.2020 на 11000,00 грн.

Зі змісту вказаних актів вбачається, що Адвокатським об`єднанням надавались послуги з представництва інтересів Клієнта в судових засіданнях 30.10.2019, 26.11.2019, 11.12.2019, 19.12.2019, 29.01.2020, 05.02.2020, 12.02.2020, 02.03.2020 та 12.03.2020 адвокатом Шеремета Р.Б., а також послуги з підготовки правової позиції по оскарженню рішення № 37 від 22.12.2017, складання та направлення позову у справі № 908/2529/19, складання та направлення відповіді на відзив у справі № 908/2529/19, написання адвокатського запиту до Запорізької обласної державної адміністрації № 02-20 від 29.01.2020, написання клопотання про долучення доказів від 05.02.2020.

Загальна сума наданих послуг складає 44000,00 грн.

Матеріали справи свідчать, що позовна заява від 12.09.2019, відповідь на відзив від 08.11.2019, клопотання про долучення доказів від 05.02.2020, адвокатський запит № 02-20 від 29.01.2020 були складені та підписані адвокатом Шеремета Романом Борисовичем.

За складання та підготовку вищевказаних документів з урахуванням підготовки правової позиції по оскарженню рішення № 37 від 22.12.2017 послуги Адвокатського об`єднання нараховані в сумі 21000,00 грн.

Адвокат Шеремета Роман Борисович здійснював представництво інтересів позивача Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" безпосередньо в судових засіданнях 30.10.2019, 26.11.2019, 11.12.2019, 19.12.2019, 29.01.2020, 05.02.2020, 12.02.2020, 02.03.2020 та 12.03.2020, що зафіксовано складеними відповідно до вимог ст. 223 ГПК України протоколами судового засідання, а тому вартість послуг Адвокатського об`єднання за здійснення представництва інтересів Клієнта в судових засіданнях 30.10.2019, 26.11.2019, 11.12.2019, 19.12.2019, 29.01.2020, 05.02.2020, 12.02.2020, 02.03.2020 та 12.03.2020 (8 годин 33 хвилини) дорівнює 8550,00 грн., а не 23000,00 грн. (як за 23 години в судових засіданнях).

Відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір послуг адвокатського об`єднання визначається на підставі рахунку-фактури та акту приймання-передачі послуг. При цьому вартість послуг адвокатського об`єднання у формі погодинної оплати в розмірі 1000,00 грн. була визначена в додатковій угоді № 02 від 08.09.2019, тобто, до подачі позовної заяви.

Факт надання послуг Адвокатським об`єднанням підтверджений позивачем належними доказами, а саме: актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 30-19 від 19.11.2019, № 03-20 від 05.02.2020, № 05-20 від 13.03.2020, які містять посилання на договір про надання правової допомоги від 13.02.2019 № 13-19, рахунками-фактурами № 32 від 19.11.2019, № 00003 від 05.02.2020, № 00005 від 13.03.2020, в яких зазначено про надання послуг саме в рамках справи № 908/2529/19, а також платіжними дорученнями, які підтверджують оплату таких послуг, в тому числі за вказаними рахунками-фактурами.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню частково, а саме в сумі 29550,00 грн.

Інші доводи апелянта є неспроможними і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

Таким чином, розглядаючи справу, господарський суд Запорізької області всебічно, повно, об`єктивно дослідив всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, що у відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення та додаткового рішення суду першої інстанції - без зміни.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на Бердянську міську раду.

Керуючись ст.ст.275-282 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Бердянської міської ради- залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 12.03.2020 року та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 30.03.2020 року у справі № 908/2529/19 - залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Бердянську міську раду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13.11.2020року.

Головуючий суддя О.В.Березкіна

Суддя Л.П.Широбокова

Суддя І.Л.Кузнецова