ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2020 р. м. Київ Справа № 911/2657/20

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В.

за участю секретаря судового засідання Абраменко М.К, дослідивши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Панорама-2000"

до Іванівської сільської ради

про зобов`язання вчинити дії

Учасники судового процесу:

від позивача: Дудник А.В.;

від відповідача: Карпенко А.А.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Панорама-2000" звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Іванівської сільської ради в якій просить суд зобов`язати Іванівську сільську раду передати у власність Товариству з обмеженою відповідальністю "Панорама" земельну ділянку площею 12,9738 га, кадастровий номер :03:005:0701, землі сільськогосподарського призначення для обслуговування господарських будівель та дворів, в адміністративних межах Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області, що знаходиться за адресою київська обл., Ставищенський район, с. Богатирка, вул. Любчанська, 15.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є власником комплексу нежитлових будівель, а саме: корівник № 1, літ. «А», площею 1 701,30 кв. м; корівник № 2, літ. «Б», площею 808,30 кв. м; корівник - свинарник, літ. «В», площею 681,00 кв. м; склад, літ. «Г», площею 55,50 кв. м; насосна, літ. «Д», площею 13,50 кв. м; будинок тварин, літ. «Ж», площею 132,60 кв. м; артезіанська свердловина, що знаходиться за адресою: Київська область, Ставищанський р-н, с. Богатирка, вул. Любчанська, 15. Посилаючись на приписи статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, позивач вважає, що набувши у власність нежитлові будівлі, до нього перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, в розмірі, що зайнята будівлями та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З огляду на звернення до відповідача із заявою про оформлення права власності на спірну земельну ділянку під комплексом нежитлових будівель, а також з урахуванням відмови відповідача у задоволенні зазначеної заяви та нездійснення оформлення права власності, позивач звернувся до господарського суду із розглядуваним позовом.

Ухвалою Господарського суду Київської області № 911/2657/20 від 22.09.2020 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Панорама-2000" залишено без руху.

24.09.2020 та 29.09.2020 від позивача надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 22.09.2020, а також заява б/н від 28.09.2020 про уточнення позовних вимог.

Ухвалою суду від 05.10.2020 судом було виправлено описки, допущені в ухвалі суду від 22.09.2020.

Ухвалою суду від 05.10.2020 було відкрито провадження у справі № 911/2657/20 та призначено підготовче засідання на 22.10.2020, запропоновано відповідачу у строк протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позов у порядку, передбаченому статтею 178 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; докази направлення відзиву позивачу.

13.10.2020 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній проти задоволення позовних вимог заперечує частково, а також клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача.

22.10.2020 в судове засідання з`явились представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні судом розглянуто та прийнято подану раніше заяву позивача про уточнення позовних вимог. При цьому, суд виходив із наступного.

Відповідно до змісту заяви про уточнення позовних вимог позивач просить суд визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Панорама-2000» право власності на земельну ділянку площею 12,9738 га кадастровий номер :03:005:0701, землі сільськогосподарського призначення, для обслуговування господарських будівель та дворів, в адміністративних межах Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області, що знаходиться за адресою київська обл., Ставищенський район, с. Богатирка, вул. Любчанська, 15.

З позовної заяви вбачається, що позивачем при подачі позову до суду була заявлена позовна вимога про зобов`язання Іванівську сільську раду передати у власність Товариству з обмеженою відповідальністю "Панорама" вищенаведену земельну ділянку.

Наразі, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно п. 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об`єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю "Панорама-2000" в заяві про уточнення позовних вимог фактично змінено предмет позову та зазначено новий предмет позову, зокрема: визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, а також, враховуючи те, що зазначена заява подана позивачем на стадії підготовчого провадження з дотриманням правил вчинення відповідної процесуальної дії нормам ГПК України, тому заява про уточнення позовних вимог (фактично - про зміну предмету позову) приймається судом.

З огляду на виконання судом всіх дій, передбачених ст. 177 ГПК України та всіх вимог, визначених ст. 182 ГПК України під час проведення підготовчого провадження, а також, з урахуванням не заперечення сторін щодо закриття підготовчого провадження у справі, в судовому засіданні 22.10.2020 судом оголошено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 05.11.2020.

В судовому засіданні 05.11.2020 представник позивача надав суду для долучення до матеріалв справи копію витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку на спірну земельну ділянку.

Судом з`ясовано думку відповідача щодо залучення зазначеного витягу до матеріалів справи.

Представник відповідача проти залучення зазначеного документу не заперечував, з огляду на що, судом долучено до матеріалів справи поданий позивачем витяг.

Також, представник позивача в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити повністю, посилаючись на наступне. Обгрунтовуючи позовні вимоги у справі, позивач зазначив, що він є власником комплексу нежитлових будівель, а саме: корівник № 1, літ. «А», площею 1 701,30 кв. м; корівник № 2, літ. «Б», площею 808,30 кв. м; корівник - свинарник, літ. «В», площею 681,00 кв. м; склад, літ. «Г», площею 55,50 кв. м; насосна, літ. «Д», площею 13,50 кв. м; будинок тварин, літ. «Ж», площею 132,60 кв. м; артезіанська свердловина, що знаходиться за адресою: Київська область, Ставищанський р-н, с. Богатирка, вул. Любчанська, 15. Посилаючись на приписи статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, позивач вважає, що набувши у власність нежитлові будівлі, до нього перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, в розмірі, що зайнята будівлями та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З огляду на звернення до відповідача із заявою про оформлення права власності на спірну земельну ділянку під комплексом нежитлових будівель, а також з урахуванням відмови відповідача у задоволенні зазначеної заяви та нездійснення оформлення права власності, позивач звернувся до господарського суду із розглядуваним позовом.

В свою чергу, представник відповідача в судовому засіданні 05.11.2020 проти задоволення позовних вимог заперечував частково, посилаючись на те, що остання не має повноважень щодо прийняття рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки, оскільки зазначена земельна ділянка є не комунальною власністю, а колективною.

Приймаючи до уваги, що учасники судового процесу скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 05.11.2020 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з наявного в матеріалах справи та дослідженого судом Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.02.2006, ТОВ «Панорама - 2000» є власником комплексу нежитлових будівель: корівник № 1, літ. «А», площею 1 701,30 кв. м; корівник № 2, літ. «Б», площею 808,30 кв. м; корівник - свинарник, літ. «В», площею 681,00 кв. м; склад, літ. «Г», площею 55,50 кв. м; насосна, літ. «Д», площею 13,50 кв. м; будинок тварин, літ. «Ж», площею 132,60 кв. м; артезіанська свердловина, що знаходиться за адресою: Київська область, Ставищанський р-н, с. Богатирка, вул. Любчанська, 15.

Позивач зазначає, що належні йому на праві власності нежитлові будівлі, раніше (до розпаювання) належали Колективному сільськогосподарському підприємству «Прогрес» та розташовані на території бувшого господарського двору КСП «Прогрес» за адресою Київська область, Ставищанський р-н, с. Богатирка, вул. Любчанська, 15.

Даний комплекс нежитлових будівель розміщений на земельній ділянці загальною площею 12,9738 га, кадастровий номер :03:005:0701, що виділена в натурі (на місцевості) згідно кадастрового плану і акту прийому-передачі межових знаків на зберігання. Зазначена земельна ділянка призначена для обслуговування господарських будівель та дворів.

Вищезазначена земельна ділянка, загальною площею 12,9738 га, відноситься до земель колективної власності КСП «Прогрес», право власності на яку посвідчується Державним актом на право колективної власності на землю серії КВ 005 від 10.08.1995, виданим відповідно до рішення Іванівської сільської ради від 07.06.1995. Наведені обставини, також, підтверджуються довідкою Міжрайонного управління у Ставищенському та Таращанському районах ГУ Держгеокадастру у Київській області від 19.08.2020 року та витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.08.2020. Копії зазначених документів долучено до матеріалів справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до ст. 1 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам.

Несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні смуги та інші захисні насадження, землі під господарськими будівлями і дворами, землі тимчасової консервації тощо) не паювалися.

З огляду на надані докази, позивач зазначає, що спірна земельна ділянка не підлягала паюванню, оскільки відносилась до земель під господарськими будівлями і дворами, а саме: під господарським двором КСП «Прогрес», які належали останньому на праві колективної власності.

Судом встановлено, що згідно з рішенням зборів членів колишнього КСП «Прогрес» співвласників колективної власності на майно та землю, оформленого протоколом № 2 від 14.07.2005 року (копія наявна у матеріалах справи), було вирішено, що земельні ділянки під господарськими будівлями і дворами підлягають передачі у власність власникам будівель та споруд, що розташовані на цих ділянках.

У зв`язку з чим, позивач, як власник нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, посилаючись на ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, стверджує, що набувши 24.02.2006 року у власність нежитлові будівлі, до позивача 24.02.2006 року перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, в розмірі, що зайняті будівлями та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Позивач в позові зазначає, що 18.08.2020 року звернувся з заявою до Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області, в якій просив передати у власність спірну земельну ділянку під нежитловими будівлями.

На вказану заяву Іванівська сільська рада Ставищенського району Київської області надала відповідь листом за № 336 від 20.08.2020 про неможливість прийняти рішення про передачу у власність вказаної земельної ділянки, оскільки до компетенції сільської ради не входить розпорядження землями колективної форми власності та рекомендувала для вирішення даного питання звернутися до суду.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Проте, відповідно до ч. 3 ст. 125 Земельного кодексу України, приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Позивач зазначає, що можливість користуватися належним йому майном знаходиться у прямій залежності від можливості користуватися земельною ділянкою, тому позбавлення позивача останнього, не дозволяє йому здійснювати належне йому право власності на майно в розумінні положень ст. 317 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням вищенаведеного, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У зв`язку з необхідністю захисту свого порушеного права та охоронюваного законом інтересу, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив зобов`язати Іванівську сільську раду Ставищенського району Київської області передати у власність Товариству з обмеженою відповідальністю "Панорама" земельну ділянку площею 12,9738 га, кадастровий номер :03:005:0701, землі сільськогосподарського призначення для обслуговування господарських будівель та дворів, в адміністративних межах Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області, що знаходиться за адресою київська обл., Ставищенський район, с. Богатирка, вул. Любчанська, 15.

Під час розгляду спору, до закінчення підготовчого провадження, позивачем подано заяву б/н від 28.09.2020 про уточнення позовних вимог, в якій позивач з викладених у позові підстав просить визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Панорама" право власності на земельну ділянку площею 12,9738 га, кадастровий номер :03:005:0701, землі сільськогосподарського призначення для обслуговування господарських будівель та дворів, в адміністративних межах Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області, що знаходиться за адресою київська обл., Ставищенський район, с. Богатирка, вул. Любчанська, 15.

Відповідна заява про уточнення позовних вимог, яка фактична є завою про зміну предмету позову, прийнята судом.

Одночасно, суд зазначає, що відповідачем, як у відзиві на позовну заяву, так і в усних поясненнях в судових засіданнях, заперечень щодо наведених позивачем обставини стосовно підстав набуття права власносі на комплекс нежитлових будівель, а також щодо звернення позивача до відповідача з приводу оформлення права власності на земельну ділянку, заявлено не було.

Відповідно до п.21 Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані.

Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Як встановлено судом вище, спірна земельна ділянка належить до колективної форми власності, що підтверджується довідкою у Ставищенському районі Міжрайонного управління у Ставищенському та Таращанському районах ГУ Держгеокадастру у Київській області від 19.08.2020 року та витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.08.2020.

Одночасно, відповідачем не надано доказів оформлення права комунальної власності на спірну земельну ділянку.

При цьому, суд вважає наголосити, що звернення позивача 18.08.2020 з заявою до Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області про передачу у власність спірної земельної ділянки під нежитловими будівлями не пов`язане з вирішенням питання про набуття права, оскільки воно набуто ще у 2006 році у відповідності до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України. А, фактично, стосується питань оформлення відповідного права у відповідності до чинного на момент звернення законодавства України.

Указом Президента України № 666/94від 10.11.1994 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» з метою створення умов для рівноправного розвитку різних форм власності та господарювання на землі, вільного їх вибору громадянами України, посилення стимулювання праці та забезпечення на цій основі збільшення виробництва сільськогосподарської продукції та відповідно до пунктів 7-4 статті 114-5 Конституції України, було рекомендовано місцевим Радам народних депутатів за участю Державного комітету України по земельних ресурсах вжити заходів щодо прискорення передачі відповідно до земельного законодавства безплатно у колективну власність земель колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, трудові колективи яких виявили бажання одержати землю у власність.

Також, відповідно до Наказу міністерства агрополітики України від 25.10.2005 року №576 «Про реалізацію компоненти 6 «Поглиблення реструктуризації сільськогосподарських підприємств», було передбачено закріплення за безпосередньою участю місцевих органів влади та земельних ресурсів всіх роздержавлених земель під господарськими будівлями, дворами і спорудами за власниками майна, розташованого на цих землях, і за місцевими органами влади під об`єктами соціального та культурного призначення, а також занесення відповідної інформації про такі ділянки в державну земельно-реєстраційну систему.

Землі, разом з іншим майном, є об`єктом права власності згідно з п. 1 ст.7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство».

Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України (редакція 1990 року) землі КСП поділялися на землі загального користування несільськогосподарського використання (господарські будівлі і двори, проїзди, дороги) і землі сільськогосподарського використання.

Відповідно до ст. 6 Земельного кодексу України (редакція 1990 року), під час обчислення розміру земельної частки (паю) враховувалися лише сільськогосподарські угіддя (рілля, пасовища, сіножаті).

Враховуючи, що землі під господарськими будівлями і дворами не є сільськогосподарськими угіддями, вони не підлягали паюванню між членами КСП, як земельні паї.

Пунктом 7 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України встановлено, що юридичні особи, які одержали у власність земельні ділянки, у розмірах, передбачених раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі рішення загальних зборів Колгоспу «Прогрес» від 16.02.1993, шляхом реорганізації/перетворення на базі Колгоспу «Прогрес» було створено Колективне дольове сільськогосподарське підприємство «Прогрес», про що видано свідоцтво про реєстрацію.

10.08.1995 КСП «Прогрес» отримано Державний акт на право колективної власності на землю серії КВ 005 (копія наявна у матеріалах справи), відповідно до якого останньому передано у колективну власність для сільськогосподарського виробництва 3 828,2 гектарів земель в межах згідно з планом.

В подальшому, ПСП «Прогрес» стало правонаступником КСП «Прогрес», що підтвержуєтсья протоколом № 2 від 24.02.2000, і далі, ЗАТ «Прогрес» стало правонаступником ПСП «Прогрес», що підтверджується наказом № 77 від 01.09.2001. Наведені обставини підтверджуються довідкою ЗАТ «Прогрес» за підписом директора та головного бухгалтера товариства (копія наявна у матеріалах справи).

Статтею 30 Земельного кодексу України, визначено порядок розподілу несільськогосподарських угідь при ліквідації сільськогосподарських підприємств.

Зокрема, ст. 30 Земельного кодексу України передбачено, що при ліквідації сільськогосподарських підприємств несільськогосподарські угіддя, що перебували у їх власності, розподіляються відповідно до установчих документів цих підприємств або за згодою власників земельних часток (паїв). У разі недосягнення згоди це питання вирішується в судовому порядку.

Земельні ділянки державної і комунальної власності, які перебували у користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що ліквідуються, включаються до земель запасу або передаються у власність чи користування відповідно до цього Кодексу (ч. 2 ст. 30).

Таким чином, при ліквідації сільськогосподарських підприємств несільськогосподарські угіддя, що перебували у їх власності, розподіляються між власниками земельних часток (паїв). У разі недосягнення згоди це питання вирішується в судовому порядку.

Згідно з рішенням зборів членів колишнього КСП «Прогрес» співвласників колективної власності на майно та землю, оформленого протоколом № 2 від 14.07.2005 року (копія наявна у матеріалах справи), було вирішено, що земельні ділянки під господарськими будівлями і дворами підлягають передачі у власність власникам будівель та споруд, що розташовані на цих ділянках; кожен власник майнового паю на свій розсуд укладає договір купівлі-продажу з будь-яким покупцем. Доручити здійснити розподіл майна в натурі, між покупцями за їх домовленістю, у відповідності до вартості викуплених сертифікатів.

В подальшому, на підставі протоколу № 4 від 14.07.2005 року комітету співвласників майна бувшого КСП «Прогрес», відповідно до якого вирішено виділити майно в натурі на загальну суму 156 553 грн. ОСОБА_1 звернувся до комітету співвласників із заявою про вивільнення йому майна в натурі згідно майнового сертифікату на суму 156,553 тисячі гривень.

ЗАТ "Прогрес", в особі ОСОБА_2 , передав майно співвласників від їх імені, голові співвласників - ОСОБА_3 за актом № б/н від 14.07.2005. В подальшому, ОСОБА_3 за актом передав майно співвласників, ОСОБА_1 згідно протоколу № 4 від 14.07.2005. Копії зазначених документів наявні у матеріалах справи.

Як визначено абз.2 п. 8 Перехідних положень Земельного кодексу України, члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

При обчисленні розміру земельної частки (паю) враховуються сільськогосподарські угіддя, які були передані в оренду із земель державної чи комунальної власності або які на час набрання чинності Земельним кодексом України належали цим підприємствам на праві колективної власності чи перебували у постійному користуванні, за винятком земель, що не підлягають приватизації або залишаються у державній чи комунальній власності відповідно до цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 25 Земельного кодексу України визначено, що рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Частиною 5 ст. 25 Земельного кодексу України визначено, що особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Згідно з ч. 9 ст. 25 Земельного кодексу України внутрігосподарські шляхи, господарські двори, полезахисні лісосмуги та інші захисні насадження, гідротехнічні споруди, водойми тощо можуть бути відповідно до цього Кодексу передані у власність громадян, сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що створені колишніми працівниками державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.

З огляду на зазначене, 05.08.2005 на підставі заяв ОСОБА_1 Іванівською сільською радою було прийнято рішення № 34, яким було присвоєно нежитловим будівлям, які знаходяться в селі Багатирка Ставищанського району Київської області наступну адресу: вулиця Любчанська, номер 15 ; а також рішення № 35, відповідно до якого вирішено оформити право власності на нежитлові будівлі: корівник- № 1, площею 1701,3 кв.м.; корівник №2, площею 808,3 кв.м.; корівник-свинарник, площею 681,0 кв.м.; склад-площею 55,5 кв.м.; насосна-площею 13,5 кв.м.; будинок тварин-площею 132,6 кв.м., що знаходяться в селі Богатирка, вул. Любчанська, 15 , які належать Свердлику К.В.(копії рішень долучено до матеріалів справи).

07.09.2005 Іваніською сільською радою було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі, які знаходяться в селі Багатирка Ставищанського району Київської області наступну адресу: вулиця Любчанська, номер 15 .

16.02.2006 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Іваніської сільської ради про заміну свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі, які знаходяться в селі Багатирка Ставищанського району Київської області по вулиці Любчанська, номер 15 , у зв`язку із внесенням їх до статутного фонду ТОВ «Панорама-2000».

На підставі вищенаведеної заяви та рішення № 273 від 18.02.2006 двадцять дев`ятої сесії четвертого скликання Іваніської сільської ради, 18.02.2006 Товариству з обмеженою відповідальністю «Панорама-2000» видано свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі, які знаходяться в селі Багатирка Ставищанського району Київської області по вулиці Любчанська, номер 15: корівник-№ 1 «А» , площею 1701,3 кв.м.; корівник -№2 «Б», площею 808,3 кв.м.; корівник-свинарник «В», площею 681,0 кв.м.; склад «Г», площею 55,5 кв.м.; насосна «Д», площею 13,5 кв.м.; будинок тварин «Ж», площею 132,6 кв.м.

З огляду на всі вищенаведені обставини, господарський суд встановив, що ТОВ «Панорама-2000» отримало право власності на вищенаведені нежитлові будівлі.

При цьому, господарський суд зауважує, що до вирішення даного спору підлягають застосуванню норми законодавства, які діяли у відповідні періоди набуття та реалізації права.

Статтею 120 Земельного кодексу України (далі мається на увазі- в редакції на момент спірних правовідносин) визначено перехід права власності на земельну ділянку при переході права на житловий будинок, будівлю або споруду.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

У зв`язку з набуттям права власності на господарські будівлі, до позивача перейшло право на земельну ділянку, на якій розташована відповідна нерухомість, яке належало попередньому власнику нерухомості.

Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, з огляду на наведені норми законодавства, позивач набув прав на спірну земельну ділянку під господарськими дворами та будівлями, набутими позивачем внаслідок набуття нерухомого майна КСП, якому земля належала на праві колективної власності.

Відповідно до п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» № 6 від 17.05.2011 року з огляду на приписи статті 182, частини 2 статті 331, статті 657 Цивільного кодексу України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно.

У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи, що позивач набув нерухоме майно КСП «Прогрес», якому земля належала на праві колективної власності, в той час, як розподіл і приватизації несільськогосподарських угідь, що перебували у власності КСП «Прогрес», не відбувались, позивач з огляду на абз.2 п. 8 Перехідних положень Земельного кодексу України та ст. 25 Земельного кодексу України, має право на отримання земельної ділянки у власність, для чого необхідне відповідне рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Тобто, для оформлення позивачем права на належну йому земельну ділянку, позивачу необхідно пройти процедуру виділення відповідної земельної ділянки у приватну власність.

Як визначено п. 1 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 року, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Також, Конституційний Суд України в Рішенні від 22.09.2005 року у справі N 1-17/2005, виходив з того, що згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Стаття 13 Конституції України не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю.

Також, Конституційний суд визначив, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

У пунктах 70, 71 рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 року в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), яке набуло статусу остаточного 20.01.2012 року, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії».

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 04.11.1950, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, оскільки у позивача виникло право на оформлення у власність земельної ділянки в момент набуття у власність розташованої на ній нерухомості, відповідне право підлягає оформленню у відповідності до вимог чинного на момент звернення законодавства.

В підтвердження заявленого розміру спірної земельної ділянки, позивачем долучено до матеріалів справи копію висновку про розмір земельної ділянки необхідної для обслуговування нежитлових будівель та споруд, складеного Фізичною особою-підприємцем Сертифікованим інженером-земелевпорядником Н.В.Макосій. Відповідно до зазначеного висновку вбачається, що площа земельної ділянки яку необхідно виділити для обслуговування нежитлових будівель і споруд, а саме: корівник-№ 1 «А», площею 1701,3 кв.м.; корівник -№2 «Б», площею 808,3 кв.м.; корівник-свинарник «В», площею 681,0 кв.м.; склад «Г», площею 55,5 кв.м.; насосна «Д», площею 13,5 кв.м.; будинок тварин «Ж», площею 132,6 кв.м., артезіанська свердловина, що знаходяться за адресою: Київська обл., Ставищанський район, с. Богатирка, вул. Любчанська, 15, може становити 12,9738 га.

Умовами п. п. 1, 2, 5, 6 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

На підтвердження наявності належних прав у Фізичної особи-підприємця Сертифікованим інженером-земелевпорядником Н.В.Макосій щодо надання зазначеного висновку, позивачем долучено до матеріалів справи Ліцензію № 034155 від 15.05.2012 на проведення робіт із землеустрою, кваліфікаційний сертифікат № 001189 від 23.01.2013 та свідоцтво про підвищення кваліфікації інженера-землеіпорядника від 02.2017, надані в копіях.

З урахуванням вищенаведеного у сукупності, суд знаходить поданий позивачем висновок таким, що не викликає сумнівів у його правильності, а також, що не містить розбіжностей.

Відповідно до ч.2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Як визначено ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, за наслідками розгляду спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, у зв`язку з доведеністю сукупністю наданих позивачем доказів та встановлених судом фактичних обстави правомірного набуття прав на землю.

З огляду на наявність клопотання позивача, витрати по сплаті судового збору залишаються за Товариством з обмеженою відповідальністю "Панорама-2000".

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2.Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Панорама-2000" (місцезнаходження: 09150, Київська обл., Білоцерківський р-н, с. Фурси, вул. Індустріальна, буд. 3; ) право власності на земельну ділянку площею 12,9738 га кадастровий номер :03:005:0701, землі сільськогосподарського призначення, для обслуговування господарських будівель та дворів, в адміністративних межах Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області, що знаходиться за адресою Київська обл., Ставищенський р-н, с. Богатирка, вул. Любчанська, 15.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його підписання.

Повний текст рішення складено та підписано 16.11.2020.

Суддя Л.В. Сокуренко