ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2020 Справа № 917/1473/20

за позовною заявою Державного підприємства "Полтавське лісове господарство", вул. Лісова, 1а, с. Копили, Полтавський район, Полтавська область, 38761;

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тоталвудгруп", вул.Перемоги, 1, с.Діброва, Котелевський район, Полтавська область, 38633

про визнання актів наданих послуг недійсними та повернення зайво сплачених коштів

Суддя Киричук О.А.

Секретар судового засідання Тертична О.О.

Представники сторін:

представник позивача: Любимська Н.О.

представник відповідача: Фесенко Ю.О.

Позивач - Державне підприємство "Полтавське лісове господарство" звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до відповідача - ТОВ "Тоталвудгруп" про визнання актів наданих послуг №65 від 31.12.2018 року, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019 року, №3 від 31.03.2019 року, №2 від 30 листопада 2018 poку в частині сортування деревини, недійсними; визнання договорів про надання послуг з ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року в частині надання послуг по сортуванню деревини, недійсними; стягнення з ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» на користь державного підприємства «Полтавське лісове господарство» зайво сплачених коштів в сумі 117470,36 грн.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 14.08.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

08.10.20 від відповідача надійшов відзив на позов

19.10.20 від позивача надійшла відповідь на відзив.

Сторони станом на 22.10.20 про наявність заяв і клопотань суд не повідомляли.

Перелік дій, які має здійснити суд під час підготовчого засідання, визначено ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

У підготовчому засіданні, 22.10.2020р., судом здійснено дії та з`ясовані всі питання, передбачені ст.ст.177, 182 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою від 22.10.20 р. закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 10.11.20.

В судовому засіданні 10.11.20 суд заслухав вступне слово представника позивача стосовно предмета та підстав заявленого позову, вступне слово представників відповідача стосовно заперечень проти заявленого позову, з`ясував обставини, на які посилаються учасники справи, дослідив докази, якими вони обгрунтовуються, після чого суд перейшов до судових дебатів.

Позивачем позовні вимоги підтримані в повному обсязі.

Представник відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 10.11.20 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши наявні у справі матеріали, оцінивши подані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив наступні обставини.

ДП Полтавське лісове господарство (надалі Замовник, Позивач) та Товариство з обмеженою відповідальністю « ТОТАЛВУДГРУП» (надалі Виконавець, Відповідач) уклали договори про надання послуг №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року, відповідно до яких Виконавець зобов`язується за завданням Замовника надати послуги по навантаженню та сортуванню деревини на верхніх складах засобами Виконавця (п.1.1 договору).

Загальна вартість договору визначається актом виконаних робіт.

Замовник зобов`язується в 3- денний термін оплатити роботу Виконавця згідно акту прийому-передачі виконаних робіт.

Позивач вказує, що у 2018 -2019 році згідно актів надання послуг №65 від 31.12.2018 року, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019р., №3від 31.03.2019 року, №2 від 30.11.2018р. ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» надавало ДП «Полтавський лісгосп» послуги з сортування деревини.

За результатами перевірки Управління північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області було складено акт ревізії фінансово-господарської діяльності державного підприємства «Полтавське лісове господарство» за період з 01.04.2017 року по 30.11.2019 р. №07-22/5 від 07.02.2020.

В акті перевірки управління північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області відображено, що протягом грудня 2018 року та січня-квітня 2019 року згідно 5-ти актів здачі-приймання робіт (надання послуг) проведено оплату Товариству з обмеженою відповідальністю «ТОТАЛВУДГРУП» за надані послуги по сортуванню деревини в кількості 3915,6789 куб.м. на загальну суму 117470,36 грн.

Актом Держаудитслужби встановлено, що підприємством без підтверджуючих первинних документів, що засвідчують факт виконання робіт по заготівлі лісопродукції, зайво сплачено кошти за надані послуги по сортуванню деревини в кількості 3915,6789 куб.м. на загальну суму 117470,36 грн. чим порушено вимоги ч.І ст.3, ч. 8 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" та Тимчасової інструкції з електронного обліку продукції лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженої Наказом ДАЛРУ №202 від 27.06.2012 року.

В цей період ДП «Полтавський лісгосп» договори з ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року, про надання послуг навантаження та сортування.

Позивач стверджує, що умовами зазначених договорів процедуру проведення сортування не визначена, крім того, в актах наданих послуг відсутні посилання на договори, а тому їх пряму пов`язаність з актами встановити неможливо.

За твердженням позивача, предмет договорів №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року в частині «сортування деревини» суперечить нормам діючого законодавства України і зокрема, положенням Інструкції №202 - яка прямо визначає порядок проведення сортування деревини.

З метою усунення допущеного порушення ДП «Полтавський лісгосп» направляло листа №505/12-02 від 14.04.2020 та претензію №578/12-08 від 24.04.2020 до відповідача та просило повернути зайво сплачені кошти, на що відповідач не відреагував, кошти не повернув.

У зв"язку з наведеними обставинами позивач звернувся до суду з позовом про визнання актів наданих послуг №65 від 31.12.2018 року, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019 року, №3 від 31.03.2019 року, №2 від 30 листопада 2018 poку в частині сортування деревини, недійсними; визнання договорів про надання послуг з ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року в частині надання послуг по сортуванню деревини, недійсними; стягнення з ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» на користь державного підприємства «Полтавське лісове господарство» зайво сплачених коштів в сумі 117470,36 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказав на наступні обставини:

- протягом 2017-2019 років він як виконавець здійснював надання послуг по навантаженню сортуванню деревини на верхніх складах засобами виконавця для позивача (замовника) за укладеними Договором про надання послуг №857 від 19 жовтня 2018 та Договором про надання послуг №13 від 03 січня 2019.

- ним було якісно, в передбачений договором виконано всі умови підписаних договорів, про що свідчать підписані сторонами акти наданих послуг № 2 від 30.11.2018 року, № 65 від 31.12.2018 року , № 1 від 31.01.2019 року, № 2 від 28.02.2019 року та № 3 від 31.03.2019 року.

- оспорювані договори укладено повноважними особами з додержанням вимог до форми правочину, які визначені ст.207 ЦК України. Волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

- позивач заперечує факт надання Відповідачем послуг по сортуванню деревини на суму 117 470,36 грн. на підставі того, що відсутні первинні документи, що передбачені Тимчасовою інструкцією з електронного обліку продукції лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного агентства лісових ресурсів України. При цьому, виходячи зі змісту Інструкції Щоденник приймання лісопродукції та Акт приймання передачі робіт заготівлі деревини складаються відповідальною особою державного підприємства, а тому питання, чому вказані документи відсутні, якщо вони прямо передбачені нормативними документами, що регламентують діяльність та документообіг підприємства, стоїть виключно до Позивача, а не до Відповідача.

- підтвердженням факту надання Відповідачем Позивачу послуг по сортуванню деревини на підставі укладених договорів про надання послуг №857 від 19 жовтня 2018 та Договором про надання послуг №13 від 03 січня 2019 є підписані акти наданих послуг № 2 від 30.11.2018 року, № 65 від 31.12.2018 року , № 1 від 31.01.2019 року, № 2 від 28.02.2019 року та № 3 від 31.03.2019 року і Акт звіряння взаємних розрахунків за 2018 та 2019 роки між сторонами.

- у поданому до суду позові, не зазначено яким чином Позивач збирається повернути одержані за правочином послуги, або здійснити відшкодування вартості наданих послуг за цінами, які існують на момент відшкодування.

- акти наданих послуг є документами первинного обліку, які фіксують, факт, об"єм, тощо, в частині надання послуг по сортуванню деревини у зазначений період, і не є правочином у розумінні сг. 202 Цивільного кодексу України, і не є актами у розумінні та за змістом ст. 20 Господарського кодексу України і ст. 16 Цивільного кодексу України, і відповідно такі акти не можливо визнавати у судовому порядку недійсними за встановленими правилами недійсності правочинів, оскільки їх підписання не створює, не змінює і не припиняє прав та обов`язків у сторін договору, а лише посвідчує факт здійснення/надання послуги.

Позивач у відповіді на відзив вказав на наступні обставини:

- ДП «Полтавський лісгосп» не заперечує щодо укладення Договорів про надання послуг №857 від 19жовтня 2018 року та №13 від 03 січня 2019 року та підписання актів наданих послуг №2 від 30.11.2018 року, №65 від 31.12.2018, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019 року та №3 від 31.03.2019р. Але як уже зазначалося в позовній заяві, відповідно до акту ревізії фінансово-господарської діяльності державного підприємства «Полтавське лісове господарство» за період з 01.04.2017 по 30.11.2019 року Управління північно-східного офісу держаудитслужби в Полтавській області дані договірні правовідносини не визнані. У акті зазначено, що Підприємством без підтверджуючих первинних документів, що засвідчують факт виконання робіт по заготівлі лісопродукції, зайво сплачено кошти за надані послуги по сортуванню деревини ТОВ «Тоталвудгруп» в кількості 3915,6789 куб.м. на загальну суму 117470,36 грн.

- в розумінні Управління північно-східного офісу держаудитслужби в Полтавській області послуги по сортуванню деревини були надані без підтверджуючих первинних документів які б засвідчували факт виконання робіт по заготівлі лісопродукції, в результаті чого підприємством було зайво сплачено кошти за надані послуги по сортуванню деревини ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП», та на даний момент повинні бути відшкодовані.

- позивач не оспорює договірні правовідносини в цілому (навантаження, сортування), а лише в частині надання послуг з сортування деревини, що згідно акту перевірки здійснено з порушенням законодавства.

При вирішенні спору суд виходив з наступного.

Позивач, звертаюсь до суду з позовом вказав, що підставою для звернення з позовом до суду є те, що предмет договорів №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року в частині «сортування деревини» суперечить нормам діючого законодавства України і зокрема, положенням Інструкції №202 - яка прямо визначає порядок проведення сортування деревини. Крім того, його підприємством без підтверджуючих первинних документів, що засвідчують факт виконання робіт по заготівлі лісопродукції, зайво сплачено кошти за надані послуги по сортуванню деревини в кількості 3915,6789 куб.м. на загальну суму 117470,36 грн. чим порушено вимоги ч.І ст.3, ч. 8 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" та Тимчасової інструкції з електронного обліку продукції лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженої Наказом ДАЛРУ №202 від 27.06.2012 року.

При цьому, необхідність визнання актів наданих послуг №65 від 31.12.2018 року, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019 року, №3 від 31.03.2019 року, №2 від 30 листопада 2018 poку в частині сортування деревини, недійсними, визнання договорів про надання послуг з ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року в частині надання послуг по сортуванню деревини, недійсними, стягнення з ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» на користь державного підприємства «Полтавське лісове господарство» зайво сплачених коштів в сумі 117470,36 грн. визначена за наслідками перевірки управління північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області.

Предметом доказування у даній справі є порушення прав позивача оспорюваними договорами, актами виконаних робіт та наявність підстав для визнання актів наданих послуг №65 від 31.12.2018 року, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019 року, №3 від 31.03.2019 року, №2 від 30 листопада 2018 poку в частині сортування деревини, недійсними; визнання договорів про надання послуг з ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року в частині надання послуг по сортуванню деревини, недійсними.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Вказана норма кореспондується з приписами ст.180 ГК України, згідно якої господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Матеріалами справи стверджено, що відповідно до Договорів №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року між сторонами виникли відносини послуг. Зокрема, відповідно до п.1.1 договорів Виконавець зобов`язується за завданням Замовника надати послуги по навантаженню та сортуванню деревини на верхніх складах засобами Виконавця.

Загальна вартість договору визначається актом виконаних робіт.

Замовник зобов`язується в 3- денний термін оплатити роботу Виконавця згідно акту прийому-передачі виконаних робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2018 -2019 році згідно актів надання послуг №65 від 31.12.2018 року, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019р., №3від 31.03.2019 року, №2 від 30.11.2018р. ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» надавало ДП «Полтавський лісгосп» послуги з сортування деревини.

Судом враховано, що ДП «Полтавський лісгосп» не заперечує щодо укладення Договорів про надання послуг №857 від 19жовтня 2018 року та №13 від 03 січня 2019 року та підписання актів наданих послуг №2 від 30.11.2018 року, №65 від 31.12.2018, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019 року та №3 від 31.03.2019р.

При дослідженні актів наданих послуг №2 від 30.11.2018 року, №65 від 31.12.2018, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019 року та №3 від 31.03.2019р. суд встановив, що акти складені на підставі договору про надання послуг, найменуванням робіт, послуг, які виконані виконавцем згідно вказаних актів є навантаження та сортування деревини, замовник претензій по об"єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має.

З огляду на зазначене вище, відсутність відомостей з боку сторін про наявність між ними інших, окрім Договорів №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року, договірних відносин з надання послуг, суд дійшов висновку про те, що підписані сторонами акти наданих послуг № 2 від 30.11.2018 року, № 65 від 31.12.2018 року , № 1 від 31.01.2019 року, № 2 від 28.02.2019 року та № 3 від 31.03.2019 року свідчать про виконання відповідачем умов підписаних договорів про надання послуг №857 від 19 жовтня 2018 року та №13 від 03 січня 2019 року, в тому числі щодо послуги по сортуванню деревини.

Вказане спростовує посилання позивача у позові на те, що підприємством без підтверджуючих первинних документів, що засвідчують факт виконання робіт по заготівлі лісопродукції, зайво сплачено кошти за надані послуги по сортуванню деревини в кількості 3915,6789 куб.м. на загальну суму 117470,36 грн.

Щодо посилання позивача на той факт, що предмет договорів №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року в частині «сортування деревини», та посилання позивача на той факт, що форма актів наданих послуг №2 від 30.11.2018 року, №65 від 31.12.2018, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019 року та №3 від 31.03.2019р. суперечить нормам діючого законодавства України і зокрема, положенням ч.І ст.3, ч. 8 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" та Тимчасової інструкції з електронного обліку продукції лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженої Наказом ДАЛРУ №202 від 27.06.2012 року, суд зазначає, що саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

При цьому, відповідно до статей 6, 627 ЦК України, сторони були вільними в укладенні договору на визначених ним умовах і погодили ціну Договорів, а підписавши акти наданих послуг та провівши оплату фактично підтвердили надання послуг належним чином та відповідно до умов Договорів.

В даному випадку суду не наведені обставини, які б дали можливість встановити, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

При цьому, судом враховано, що ДП «Полтавський лісгосп» не заперечує щодо укладення Договорів про надання послуг №857 від 19 жовтня 2018 року та №13 від 03 січня 2019 року та надання відповідачем послуг, в тому числі по сортуванню деревини, які визначені в актах наданих послуг №2 від 30.11.2018 року, №65 від 31.12.2018, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019 року та №3 від 31.03.2019р.

Не може також бути підставою для визнання недійсними договорів та актів наданих послуг посилання позивача на те, що послуги по сортуванню деревини можуть надаватись Підприємству лише відповідно до Тимчасової інструкції з електронного обліку продукції лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженої Наказом ДАЛРУ №202 від 27.06.2012 року, на підставі договорів на лісозаготівлю з огляду на наявність доказів надання позивачу послуг, а недоліки в оформленні первинних документів не є істотними та такими, що нівелюють правове значення первинного документу та реальність господарської операції.

Крім того, суд погоджується з правомірністю твердження відповідача про те, що позивач заперечує факт надання Відповідачем послуг по сортуванню деревини на суму 117 470,36 грн. на підставі того, що відсутні первинні документи, що передбачені Тимчасовою інструкцією з електронного обліку продукції лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного агентства лісових ресурсів України. При цьому, виходячи зі змісту Інструкції Щоденник приймання лісопродукції та Акт приймання передачі робіт заготівлі деревини складаються відповідальною особою державного підприємства, а тому питання, чому вказані документи відсутні, якщо вони прямо передбачені нормативними документами, що регламентують діяльність та документообіг підприємства, стоїть виключно до Позивача, а не до Відповідача.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Крім того, суд зазначає, що спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Тому, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен керуватися наданими йому законом правами, які були об`єктивно порушені відповідачем і позов повинен бути спрямований на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права. Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під поняттям "охоронюваний законом інтерес", відповідно до рішення Конституційного суду України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004, необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Проте, при зверненні до суду з даним позовом позивачем не було доведено належними доказами порушення його права чи інтересу спірним договором, оскільки позивач не заперечує щодо укладення Договорів про надання послуг №857 від 19 жовтня 2018 року та №13 від 03 січня 2019 року та надання відповідачем послуг, в тому числі по сортуванню деревини, які визначені в актах наданих послуг №2 від 30.11.2018 року, №65 від 31.12.2018, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019 року та №3 від 31.03.2019р.

Посилання позивача на те, що договірні правовідносини з відповідачем не визнані саме відповідно до акту ревізії фінансово-господарської діяльності державного підприємства «Полтавське лісове господарство» за період з 01.04.2017 по 30.11.2019 року Управління північно-східного офісу держаудитслужби в Полтавській області (в якому також зазначено, що Підприємством без підтверджуючих первинних документів, що засвідчують факт виконання робіт по заготівлі лісопродукції, зайво сплачено кошти за надані послуги по сортуванню деревини ТОВ «Тоталвудгруп» в кількості 3915,6789 куб.м. на загальну суму 117470,36 грн.) не встановлює безумовних обставин для визнання недійсним договору та актів, які не потребують доведення, оскільки це документ про результати проведеної перевірки (аудиту), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про виявлені недоліки.

При цьому, суд зазначає, що акти ревізії та документальних перевірок не мають обов`язкового характеру та не можуть оспорюватися в суді, за умови існування між сторонами договірних правовідносин виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати, оскільки за своїми правовими наслідками акт ревізії фіксує у даному випадку порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась. Акт ревізії не може змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені Договором та підтверджені відповідними актами виконаних робіт.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України " Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні " головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Згідно п.п. 1,7,10 ч. 1 ст. 10 вказаного Закону органу державного фінансового контролю надається право перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Тобто виходячи з аналізу вказаних норм органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому і є обов`язковою до виконання. Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

Орган державного фінансового контролю має право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути кошти на відшкодування виявлених в ході перевірки збитків.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2014 №21-63а14.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що на підставі здійсненої перевірки і складеного акту органами Аудиторської служби вжито будь-які з вищезазначених заходів (в тому числі звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства).

З огляду на вказане, суд вважає безпідставним в даному випадку звернення до суду Державного підприємства "Полтавське лісове господарство" з позовом до відповідача - ТОВ "Тоталвудгруп" про визнання актів наданих послуг №65 від 31.12.2018 року, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019 року, №3 від 31.03.2019 року, №2 від 30 листопада 2018 poку в частині сортування деревини, недійсними; визнання договорів про надання послуг з ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року в частині надання послуг по сортуванню деревини, недійсними; а також про стягнення з ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» на користь державного підприємства «Полтавське лісове господарство» зайво сплачених коштів в сумі 117470,36 грн.

Крім того, суд зауважує, що у поданому до суду позові, не зазначено яким чином Позивач збирається повернути одержані за правочином послуги, або здійснити відшкодування вартості наданих послуг за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ч.2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач у своїй позовній заяві не є підставою для визнання актів наданих послуг №65 від 31.12.2018 року, №1 від 31.01.2019 року, №2 від 28.02.2019 року, №3 від 31.03.2019 року, №2 від 30 листопада 2018 poку в частині сортування деревини, недійсними; визнання договорів про надання послуг з ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» №857 від 19.10.2018 року та №13 від 03.01.2019 року в частині надання послуг по сортуванню деревини, недійсними; стягнення з ТОВ «ТОТАЛВУДГРУП» на користь державного підприємства «Полтавське лісове господарство» зайво сплачених коштів в сумі 117470,36 грн., а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії), від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Водночас вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до чинного господарського процесуального законодавства, сплачені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12.11.2020

Суддя Киричук О.А.