РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.10.2020Справа № 910/10903/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Бортнюк М.В., розглянув матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент»

до Міністерства фінансів України

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Запорізька митниця ДФС

про стягнення 66 364,62 грн

Представники учасників справи:

від позивача не з`явились

від відповідача не з`явились

від третьої особи-1 не з`явились

від третьої особи-2 не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» (далі - ТОВ «Технохімреагент», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства фінансів України (далі - Мінфін, відповідач) про стягнення 66 364,62 грн.

В обґрунтування заявлених ним вимог позивач зазначив, що положення Порядку повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів (затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18.07.2017 № 643) не узгоджуються з приписами ст. 43 Податкового кодексу України, адже за наявності у товариства податкового боргу Податковий кодекс України обмежує повернення грошових коштів такому товариству лише шляхом перерахування їх на поточний рахунок у банківській установі або шляхом видачі готівкових коштів. При цьому, на переконання позивача, податковий борг не є підставою для відмови товариству у поверненні сум надмірно сплачених митних та інших платежів. З огляду на викладене, позивач вважав, що затверджений Міністерством Порядок містить вказівку для державних службовців, яка суперечить вимогам Податкового кодексу України, адже Порядок не передбачає будь-яких альтернативних дій, окрім відмови, на випадок, коли заявник просить здійснити повернення грошових коштів не на поточний рахунок в установі банку або готівковими коштами.

Застосування таких положення Порядку має наслідком те, що позивач позбавлений можливості повернути здійснену ним переплату митних платежів за ВМД № 112050000/2013/017476 від 05.07.2013 та за ВМД № 112050000/2012/019485 від 31.08.2012 в загальному розмірі 11 060,77 грн.

У зв`язку з цим позивач звернувся до Міністерства фінансів України з листом № 908/1148/18 від 09.10.2018, в якому пропонував скасувати зазначений Порядок. Міністерство направило вказаний лист позивача до Державної фіскальної служби України, оскільки консультації з питань практичного застосування окремих норм митного законодавства України надаються органами доходів і зборів, про що повідомило позивача.

Таким чином, позивач вважав, що його звернення не було розглянуто по суті, натомість вказане звернення було передано до органів ДФС для надання консультації, отримання якої не було метою звернення позивача. Такими діями Міністерства, на переконання позивача, йому були завдані збитки - майнова та моральна шкода.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 66 364,62 грн, з яких: 11 060,77 грн - матеріальна шкода (сума надмірно сплачених позивачем митні платежів), 55 303,85 грн - немайнова шкода, завдана позивачу відсутністю у державі «належного урядування».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2020, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі № 910/10903/20 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 03.09.2020, залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державну казначейську службу України (далі - третя особа-1) та Запорізьку митницю ДФС (далі - третя особа-2).

25.08.2020 до суду надійшли подані третьою особою-2 (Запорізькою митницею ДФС) пояснення щодо порядку дій контролюючого органу, визначеного положеннями ст. 43 Податкового кодексу України та Порядком повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів (затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 18.07.2017 № 643).

02.09.2020 до суду надійшов поданий відповідачем відзив на позову заяву, в якому відповідач заперечував обґрунтованість поданого позову та вказував на недоведеність заявлених до стягнення майнової та моральної шкоди, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Крім того, 02.09.2020 до суду надійшло подане позивачем клопотання про розгляд справи без участі його представника.

03.09.2020 судом відкладено розгляд справи на 22.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 повідомлено ТОВ «Технохімреагент», як позивача, Державну казначейську службу України, як третю особу-1, Запорізьку митницю ДФС, як третю особу-2, про наступне судове засідання, призначене на 22.09.2020.

11.09.2020 до суду надійшло подане відповідачем клопотання про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву, про задоволення якого суд оголосив протокольну ухвалу в судовому засіданні 22.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 відкладено розгляд справи на 06.10.2020, запропоновано третім особам надати суду письмові пояснення з урахуванням поданого відповідачем відзиву, запропоновано позивачу надати суду відповідь на відзив, письмові пояснення щодо відсутності аналогічного спору (з урахуванням переліку справ за позовом ТОВ «Технохімреагент», зазначених у відзиві), а також викласти прохальну частину позову (з огляду на її відсутність у позовній заяві).

02.10.2020 до суду надійшла заява, подана позивачем на виконання вимог ухвали суду від 22.09.2020.

05.10.2020 до суду надійшло подане відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи.

06.10.2020 судом відкладено судове засідання на 20.10.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 повідомлено ТОВ «Технохімреагент», як позивача, Міністерство фінансів України, як відповідача, Державну казначейську службу України, як третю особу-1, Запорізьку митницю ДФС, як третю особу-2, про наступне судове засідання, призначене на 20.10.2020.

У судове засідання 20.10.2020 представники сторін та учасників судового розгляду не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У судовому засіданні 20.10.2020 судом було прийнято рішення за результатами розгляду справи.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

У провадженні адміністративних судів перебувала справа № 808/2948/16 за позовом ТОВ «Технохімреагент» до Запорізької митниці Державної фіскальної служби про зобов`язання вчинити певні дії, а саме зобов`язання Запорізької митниці ДФС надати висновок про повернення надмірно сплачених митних платежів за ВМД № 112050000/2013/017476 та за ВМД № 112050000/2012/019485.

У межах вищевказаної адміністративної справи судами було встановлено та зазначено, зокрема у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019 по справі № 808/2948/16, наступні фактичні обставини:

- ТОВ «Технохімреагент» була здійснена переплата митних платежів за ВМД від 31.08.2012 № 112050000/2012/019485 по податку на додану вартість - 4 348,77 грн, по миту - 1 035,35 грн, загалом 5 384,12 грн, а також за ВМД від 05.07.2013 № 112050000/2013/017476 по податку на додану вартість - 5 657,55 грн, по миту - 19,10 грн, загалом 5 676,65 грн (таким чином, сума надмірно сплачених митних платежів склала 11 060,77 грн);

- у зв`язку з цим ТОВ «Технохімреагент» звернулося до Запорізької митниці ДФС з заявою № 0870/9571/12 від 10.08.2016 про повернення з Державного бюджету України надмірно сплачених сум митних платежів та вказало напрямок перерахування коштів: «для погашення грошових зобов`язань з інших платежів на ел/р 1407, МФО 899998, Казначейство України (ел.адм.подат.) отримувач ТОВ «Технохімреагент», код 34155997»;

- тобто, у вказаній заяві ТОВ «Технохімреагент», хоча і вказало напрямок перерахування коштів як для погашення грошових зобов`язань, але просило перерахувати кошти на його електронний рахунок, який відкритий в органі Казначейства;

- з огляду на наявність у ТОВ «Технохімреагент» за даними карток особових рахунків інформаційної системи «Податковий блок» станом на 23.09.2016 податкового боргу в сумі 2 566 492,58 грн, листом від 23.09.2016 № 1381/11/08-70-19 «Щодо повернення коштів» Запорізька митниця ДФС відмовила ТОВ «Технохімреагент» у поверненні надмірно сплачених митних платежів, керуючись статтею 43 Податкового кодексу України та пунктом 3 Порядку повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, затвердженого наказом Державної митної служби України від 20.07.2007 № 618, приписами яких встановлено, що кошти не підлягають поверненню платнику, у випадку наявності у такого платника податків податкового боргу, та вказала, що повернення надмірну сплачених сум грошового зобов`язань проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків.

Порядок повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, затверджений наказом Державної митної служби України від 20.07.2007 № 618, втратив чинність у зв`язку з затвердженням наказом Міністерства фінансів України від 18.07.2017 № 643 Порядку повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів (далі - Порядок № 643).

Пунктом 1 розділу ІІІ Порядку № 643 передбачено, що повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені здійснюється за заявою платника податків протягом 1095 днів від дня їх виникнення. Платник податків подає до митниці Держмитслужби заяву довільної форми в паперовому вигляді або за допомогою засобів електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законодавства у сферах захисту інформації, електронних довірчих послуг та електронного документообігу, або в електронній формі за допомогою засобів ІТС Держмитслужби з дотриманням вимог законодавства у сферах захисту інформації, електронних довірчих послуг та електронного документообігу, або в електронній формі через систему електронної взаємодії державних інформаційних ресурсів та з дотриманням вимог законодавства у сферах захисту інформації, електронних довірчих послуг та електронного документообігу.

Положеннями п. 3 розділу ІІІ Порядку № 643 встановлено, що у заяві, у тому числі, зазначається напрям перерахування суми коштів:

- на поточний рахунок платника податку в установі банку із зазначенням реквізитів;

- для виплати готівкою (у разі якщо кошти авансових платежів (передоплати) вносилися готівкою);

- для подальших розрахунків як авансові платежі (передоплата) або грошова застава:

- на єдиний рахунок або на відповідний депозитний рахунок митниці Держмитслужби;

- на банківський рахунок (у разі якщо кошти авансових платежів (передоплати) вносилися готівкою);

- для погашення грошового зобов`язання (податкового боргу) з інших платежів незалежно від виду бюджету.

У разі якщо заявник не виконав вимог пунктів 1-3 цього розділу, надав недостовірні дані та/або має податковий борг (крім випадків визначення у заяві напряму перерахування коштів на погашення податкового боргу), готується та надсилається йому письмова (в паперовому вигляді або електронній формі) обґрунтована відмова, у тому числі за допомогою засобів ІТС Держмитслужби (п. 8 розділу ІІІ Порядку № 643).

За приписами ст. 43 Податкового кодексу України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу. У разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов`язання на поточний рахунок такого платника податків в установі банку або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків.

Вважаючи, що наведені положення Порядку № 643 не узгоджуються з приписами ст. 43 Податкового кодексу України, що має наслідком відсутність у позивача можливості повернути здійснену ним переплату митних платежів за ВМД № 112050000/2013/017476 від 05.07.2013 та за ВМД № 112050000/2012/019485 від 31.08.2012 в загальному розмірі 11 060,77 грн, позивач звернувся до Міністерства фінансів України з листом № 908/1148/18 від 09.10.2018, в якому пропонував скасувати зазначений Порядок № 643.

Міністерство, у свою чергу, направило вказаний лист позивача до Державної фіскальної служби України, оскільки консультації з питань практичного застосування окремих норм митного законодавства України надаються органами доходів і зборів, про що повідомило позивача листом № 34020-07-5/28027 від 30.01.2018.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зауважував, що не потребував консультації від органу ДФС, а отримання такої консультації не було метою його звернення, у зв`язку з чим вважав подане ним звернення таким, що не було розглянуто Міністерством по суті.

Відсутність належного реагування на подане ним звернення, а також нескасування Порядку повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18.07.2017 № 643, який, на переконання позивача, суперечить приписам ст. 43 Податкового кодексу України, позивач вважав свідченнями відсутності у державі «належного урядування», яке завдало позивачу збитки - майнову та моральну шкоду.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, оцінюючи правомірність вимог позивача та обґрунтованість заперечень відповідача, суд керувався таким.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З аналізу наведеної норми вбачається, що однією з підстав виникнення зобов`язання є заподіяння шкоди іншій особі. На відміну від зобов`язань, які виникають із правомірних актів, цей вид зобов`язань виникає із неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою. Деліктне (позадоговірне) зобов`язання виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов`язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобов`язальних правовідносин (постанова Верховного Суду України від 18.03.2015 по справі № 3-18гс15).

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох загальних умов відповідальності (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини заподіювача шкоди - суб`єкта владних повноважень, тобто за наявності трьох елементів складу правопорушення (протиправної поведінки у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками).

Разом з тим, одночасна наявність названих трьох елементів складу правопорушення є обов`язковою для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків (аналогічна позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 24.01.2012 по справі № 38/67, від 01.03.2011 по справі № 13/68-10, від 12.04.2016 по справі № 908/4057/14, від 24.05.2016 по справі № 902/1206/14 та абз. 3 п. 2 роз`яснення Вищого арбітражного суду України № 02-5/215 від 01.04.1994).

Частиною 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Однак, згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 3 Постанови Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За приписами ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я, ділової репутації тощо).

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою.

Судом встановлено, що збитки (майнова шкода у розмірі 11 060,77 грн), які позивач просить стягнути на його користь, є надміру сплаченими сумами обов`язкових платежів та зборів, а саме податку на додану вартість та митних платежів. Зазначені грошові кошти водночас не є збитками в розумінні ст. 224 Господарського кодексу України та ст. 22 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідним чинним та нескасованим нормативно-правовим актом, а саме Порядком повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 18.07.2017 № 643, встановлений порядок та обов`язкові умови повернення таких надміру сплачених сум обов`язкових платежів.

Повернення ж спірних грошових коштів (майнової шкоди у розмірі 11 060,77 грн), як збитків, на підставі рішення суду по суті призведе до повернення позивачу вказаних коштів в обхід встановленого законодавством порядку без встановлення обставин щодо дотримання або недотримання позивачем обов`язкових умов, необхідних для здійснення повернення таких коштів.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 55 303,85 грн суд зазначає, що як роз`яснено Верховним судом України, під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Водночас позивач не вказує у поданому ним позові, у чому саме полягає (у чому виразилась) завдана йому моральна шкода, а також не надає відповідних доказів на підтвердження понесених ним втрат немайнового характеру.

Суд зазначає, що приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України на кожну із сторін покладений обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами, як письмові, речові електронні докази.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України).

Крім того, докази, надані стороною спору на підтвердження своїх вимог або заперечень, повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, встановленим ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Так, положеннями ст. 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає в тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач, в порушення наведених приписів процесуального законодавства, не надав суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що внаслідок неправомірних дій органів державно влади ним понесено збитки.

Таким чином, позивачем не доведено наявність збитків, а відтак не доведено наявність сукупності трьох складових цивільного правопорушення, яка є обов`язковою для покладення на відповідачів такої міри відповідальності, як відшкодування збитків.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки судовий збір за подання позову про стягнення збитків, заподіяних органами державної влади, не справляється, відсутні судові витрати, що підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 13.11.2020.

Суддя О.Г. Удалова