РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.10.2020Справа № 910/6139/20
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації морського порту Південний)

до Державної служби морського та річкового транспорту України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

про спонукання укласти договір

При секретарі судового засідання: Радченко А.А.

Представники сторін:

від позивача: Донченко Н.С. - представник за довіреністю № 2416 від 23.12.2019;

від відповідача: Нечипоренко Н.С. -службове посвідчення №0184 від 25.05.2020, посадова інструкція б/н від 22.04.2020, довіреність №583/04/14-20 від 20.05.2020;

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації морського порту Південний) до Державної служби морського та річкового транспорту України про спонукання укласти договір, а саме договір про відшкодування витрат за надані послуги в редакції наданій позивачем.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях.

09.06.2020 через канцелярію суду відповідач подав клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.06.2020 відкладено підготовче судове засідання у справі на 07.07.2020.

15.06.2020 на електронну адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача надійшли пояснення.

03.07.2020 через канцелярію суду відповідач подав клопотання про відкладення підготовчого зсідання.

06.07.2020 через канцелярію суду позивач подав клопотання про проведення судового засідання без участі позивача.

В судове засідання 07.07.2020 представники позивача, відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача не з`явилися, хоча про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.07.2020 відкладено підготовче засідання у справі на 11.08.2020.

10.08.2020 на електронну адресу суд від позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання за відсутності представника позивача.

11.08.2020 через канцелярію суду відповідач подав відзив.

В судове засідання 11.08.2020 представники позивача та третьої особи не з`явилися.

Представник відповідача заперечив щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2020 відкладено підготовче засідання у справі на 22.09.2020.

11.09.2020 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

В судове засідання 22.09.2020 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача не з`явилися, хоча про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження на 13.10.2020 року.

12.10.2020 року на електронну адресу суду від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

В судовому засіданні 13.10.2020 року представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позову, просив суд відмовити в його задоволенні.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

21.11.2019 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (орендодавець) та Державною службою морського та річкового транспорту України (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 5.

Відповідно до п. 1.1 договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: ДК 021:2015-70220000-9 «Послуги з надання в оренду чи лізингу нежитлової нерухомості», а саме: нежитлові приміщення в будівлі корпусу № 601 (далі - майно), інв. № 1140, загальною площею 59,10 кв. м., за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Берегова, буд. 11, що обліковується на балансі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (надалі - балансоутримувач), вартість яких визначена згідно з актом оцінки нерухомого майна балансоутримувача від 22.08.2019 та становить 215 325,55 грн.

Згідно з п. 2.1 договору оренди орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

21.11.2019 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Державною службою морського та річкового транспорту України підписано акт приймання-передавання державного нерухомого майна, що облікується на балансі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до договору оренди від 21.11.2019р.

Пунктом 10.1 договору оренди визначено, що цей договір укладено терміном на 1 (рік), який діє з моменту підписання його сторонами. При цьому, п. 10.4 договору оренди передбачена можливість його пролонгації у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця.

Відповідно до п. 5.10 договору оренди, орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Компенсація витрат зі сплати податку на землю здійснюється орендарем відповідно до вимог чинного законодавства.

Так, на виконання п.5.10 договору оренди, 20.12.2019 року між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації морського порту Південний) (балансоутримувач) та Державною службою морського та річкового транспорту України (користувач) укладено договір про відшкодування витрат за надані послуги №151-П-ПВФ-19.

Відповідно до п.9.1, 9.2 договору про відшкодування витрат за надані послуги, з урахуванням ч.3 ст. 631 Цивільного кодексу України діяв з 21.11.2019 до 31.12.2019.

Листом №182/27-02-04/вих/27 від 20.01.2020 позивачем доведено до відома відповідача інформацію про тарифи, що діють з 01.01.2020 року на послуги, які надаються Адміністрацією морського порту Південний.

Листом вих. №105/07/14-20 від 21.01.2020 року відповідачем повідомлено позивачу реквізити для укладення нового договору на 2020 рік, а також, доведено до відома граничні суми витрат на комунальні послуги на 2020 рік.

Листом вих. №501/27-02-04/Вих/27 від 10.02.2020 позивачем на адресу відповідача направлено 2 примірника (підписаних зі сторони Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України") договору на відшкодування витрат за надані послуги на 2020 рік.

Листом вихідний №911/07/15-20 від 13.02.2020 року (вхідний №622/27/вх від 24.02.2020) Державна служба морського та річкового транспорту України просила у позивача додатково надати перелік послуг, що входять до складу утримання орендованого державного майна, плата за які становить 6 962,60 грн без ПДВ в місяць. Також, звернено увагу на те, що листом від 21.01.2020 №№105/07/14-20, Морською адміністрацією було надіслано орієнтовні граничні суми витрат на відшкодування комунальних послуг та утримання приміщення, які затверджено кошторисом Морської адміністрації на 2020 рік.

У відповідь листом вих. №789/27-02-03/Вих/27 від 04.03.2020 позивач повідомив, що відшкодування витрат за надані послуги, які надаються Адміністрацією, відбуваються за відповідними тарифами (тарифи наведені у зазначеному листі), а також повідомила, що зменшення витрат на відшкодування наданих послуг може здійснюватися за рахунок: зменшення площ орендованих приміщень; зменшення кількості працівників, що знаходяться в орендованих приміщеннях, зменшення кількості електропобутових приладів, оргтехніки, тощо. Також, просив підписати договір в найкоротший термін.

Позивачем зазначено, що станом на день звернення Адміністрації із даною позовною заявою, відповідач не повернув до адміністрації підписаний зі свого боку примірник договору про відшкодування витрат за надані послуги.

Та, на думку позивача, з урахуванням п.5.10 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 21.11.2019, існують усі підстави для спонукання відповідача укласти договір про відшкодування витрат за надані послуги.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що предмет договору в редакції балансоутримувача не передбачає критерії розподілу і оплати спожитих послуг, таким чином унеможливлює погодження предмету договору користувачем.

Також, зазначено, що з метою мирного врегулювання спору щодо укладення договору Морська адміністрація звернулась до Південної філії ДП «АМПУ» з пропозицією укласти Договір в редакції орендаря, вихідний від 24.06.2020 № 768/06/14-20.

Запропонований у редакції орендаря договір підготовано з дотриманням норм чинного законодавства України а саме: Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна, Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23 серпня 2000 р. № 1774, Примірного договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, затвердженого наказом Фонду державного майна України 23.08.2000 № 1774.

У відповідь на адресу Морської адміністрації надійшов лист Південної філії ДП «АМПУ» вихідний від 17.07.2020 №2398/27-01-05/Вих/27 (вхідний від 22.07.2020 № 11989/0/7-20) у якому зазначається відсутність можливості підписання договору у запропонованій редакції у зв`язку з непогодженням ціни, яка, як зазначено в цьому листі, не відповідає інтересам балансоутримувача, а по факту є значно завищеною.

Таким чином, можна вважати, що сторони узгодили усі істотні умови договору, запропоновані орендарем, окрім ціни.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб`єкта господарювання.

За правилами ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Частиною 3 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною 6 ст. 179 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Отже, з огляду на те, що в ринкових умовах господарювання договори повинні укладатися, як правило, на основі вільного волевиявлення сторін, перелік випадків, коли можливе укладання господарських договорів за рішенням суду, обмежений.

Так, господарські суди розглядають спори про спонукання до укладання договору чи спори з умов договору (коли сторони не врегулювали розбіжності щодо його умов і передали розбіжності не розгляд суду) у разі, якщо: договір укладається за державним замовленням, прийняття якого є обов`язковим для відповідного суб`єкта господарювання; існує публічне зобов`язання суб`єкта господарювання; укладався попередній договір, і одна з його сторін ухиляється від укладення основного договору; якщо це передбачено угодою сторін.

Зі змісту ст. 187 Господарського кодексу України вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови.

В даному випадку обставини справи свідчать про те, що ні Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації морського порту Південний), ні Державна служби морського та річкового транспорту України не ухиляються/відмовляються від укладення договору в цілому, а лише не погоджуються з окремими його умовами.

Спір у даній справі фактично зводиться до врегулювання розбіжностей між сторонами стосовно вартості послуг, ціни договору (тарифів на послуги), які не підлягають державному регулюванню.

Суд відзначає, що закріплений ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Оскільки тарифи на послуги зазначені в договорі, не підлягають державному регулюванню і взаєморозрахунки між сторонами за зазначені послуги проводяться на договірних засадах, з огляду на встановлений ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору, сторони мають право на волевиявлення щодо вказаних питань і не можуть бути зобов`язані прийняти і виконувати відповідні умови в примусовому порядку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст.ст. 74, 76, 77, 86, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 10.11.2020 року.

Суддя С.М. Мудрий