ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2020 року Справа № 906/387/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Пацьола О.О.

за участю представників:

позивача 1 (Міністерства оборони України) - Панасюк В.М.

позивача 2 (Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир) - Бобер А.В.

прокурор - Конончук В.В.

відповідача - Мозговий В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" на рішення Господарського суду Житомирської області від 02.09.19р. (ухваленого суддею Вельмакіною Т.М., повний текст складено 12.09.20р.) у справі №906/387/19

за позовом Першого заступника військового прокурора Житомирського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир

до Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство"

про заборону ведення лісового господарства, використання лісового фонду на землях Міністерства оборони України

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник військового прокурора Житомирського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир звернувся в Господарський суд Житомирської області з позовом до Державного підприємства «Зарічанське лісове господарство» про заборону ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельній ділянці Міністерства оборони України загальною площею 137,4 га.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 04.02.20 року у справі № 906/387/19 позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи правовий статус спірних земельних ділянок, у відповідача відсутні правові підстави для ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянок Міністерства оборони України.

Суд дійшов висновку про недоведеність законності ведення відповідачем лісового господарства та використання лісового фонду на спірній земельній ділянці, при цьому Державний акт на право постійного користування, виданий Житомирській КЕЧ району, на день вирішення спору в суді є чинним, а тому, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Разом з тим, суд вказав, що підстави для процесуального представництва прокуратури є підтвердженими, оскільки прокурором до подачі позову до суду, скеровано відповідні листи визначеним у справі позивачем.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ДП «Зарічанське лісове господарство» звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 04.02.20 року та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що КЕВ м. Житомира, як юридична особа, не має відповідних прав та повноважень на здійснення господарської діяльності, пов`язаної із веденням лісового господарства, на землях, які перебувають на його обліку.

Відповідач заперечує ведення ним лісового господарства на спірних земельних ділянках, при цьому вважає, що має таке право, оскільки спірна земельна ділянка не вибула із державної власності, а Кабінет Міністрів України, в межах своєї компетенції, прийняв рішення щодо підпорядкування державного підприємства від МОУ до сфери управління Держлісагенства України.

Вказує на те, що на зазначеній земельній ділянці відсутні будь-які діючі військові об`єкти, військові частини та інше. Дана земельна ділянка з моменту передачі об`єкту на баланс Березівської сільської ради Житомирського району не використовується за цільовим призначенням, а лише знаходиться на обліку в КЕВ м. Житомира. А тому, доводи позивача про оборонні, захисні та інші зони з особливими умовами користування навколо військових та інших оборонних об`єктів є безпідставні.

Стверджує, що судом першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права прийнято рішення щодо правомірності представлення інтересів держави прокурором, і фактично надано прокурору переваги в суді в порушення вимог ст. 13 ГПК України щодо здійснення судочинства на засадах змагальності сторін. Крім того зауважує, що із змісту позовної заяви вбачається, що Перший заступник військового прокурора Житомирського гарнізону виступає на захист інтересів не держави у цілому, а виступає в інтересах Міністерства оборони України та КЕВ м. Житомир, як окремих юридичних осіб, у спорі з іншою юридичною особою - державним підприємством щодо земельної ділянки, яка перебувала і перебуває у державній власності.

Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити без змін оскаржуване рішення, апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, зазначив, що відповідач не набув права постійного користування земельною ділянкою, а тому не має права ведення лісового господарства на земельній ділянці, яка залишилась у користування позивача. ДП «Зарічанське лісове господарство» не входить до сфери управління Міністерства оборони України, отже не має права здійснювати використання лісового фонду на землях оборони.

Оскаржувані землі, закріплені за військовими частинами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління. Зазначає, що земельна ділянка площею 137,4 га належить до земель оборони постійним користувачем яких є КЕВ м. Житомир, яке входить до сфери управління Міністерства оборони України та є органом управління закріпленого за нею майном.

Крім того, вважає, що доводи відповідача про відсутність інтересу держави, у зв`язку з тим, що відповідачем у справі є державне підприємство, є необгрунтованими.

Міністерство оборони України в письмових поясненнях вважає, що апеляційна скарга є необгрунтованою та задоволенню не підлягає.

Звертає увагу на те, що землекористувачі мають право самостійно господарювати на землі, використовувати для власних потреб наявні на земельній ділянці ліси та інші корисні копалини.

Згода чи дозвіл на передачу земель оборони відповідачу не надавався. Державні акти на право постійного користування земельними ділянками отримано в установленому порядку суб`єктами господарювання збройних сил України, а тому відповідач не може оформити за собою право постійного користування земельною ділянкою.

Стверджує, що у відзиві на позовну заяву, відповідач визнав та доводив суду першої інстанції, що саме він тривалий час користується земельною ділянкою та що саме він має право вести на ній лісове господарство.

Відповідач у письмових поясненнях у справі стверджує, що враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.05.20 р. у справі № 912/2385/18 підстави у прокурора для звернення з позовом в інтересах Міністерства оборони України щодо заборони ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельній ділянці Міністерства оборони України загальною площею 137,4 га відсутні.

Вважає, що акт на право користування землею від 1978 р. не є належним доказом на підтвердження права користування спірною земельною ділянкою КЕВ м. Житомир, оскільки, даний акт виданий КЕВ Житомирського р-ну, яке знаходилось в підпорядкуванні Збройних сил СРСР, а КЕВ м. Житомира не є його правонаступником.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статей 4, 42, 44, 46 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, є процесуальним правом.

Згідно частини третьої статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Згідно з частиною третьою статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною четвертою статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Водночас, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й виокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Процесуальні та матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбулося із порушенням установленого законом порядку. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

А тому, звертаючись до суду з позовом, прокурор повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, суд не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор зазначив, що Міністерство оборони України та Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомир неналежно здійснюють свої функції щодо захисту інтересів держави, до суду з позовом про заборону ведення лісового господарства та використання лісового фонду на землях оборони, не звертаються. Таким чином, прокурором наголошено, що захисту потребують реальні оборонні інтереси держави, що зачіпає інтереси значного числа громадян та узгоджується з вищенаведеними приписами щодо здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і з дотриманням принципу змагальності.

Листом № 627 від 08.02.19 р. КЕВ м. Житомир звернулось до прокурора, в якому повідомило, що на території Березівської сільскої ради продовжується незаконна вирубка лісу ДП «Зарічанське лісове господарство», даний факт повторно встановлено 06.02.19 р. В листі позивач просить вжити заходів для усунення порушень.

З листа КЕВ м. Житомир № 1458 від 29.03.19 р. адресованого прокурору вбачається, що про факт незаконного ведення лісового господарства було відомо позивачу з 16.01.19 р. (дата виявлення порушення) та станом на 29.03.19 р. КЕВ до суду не звертався.

25.03.19р. та 03.04.19 р. (а.с. 40, 41) прокуратура зверталась до КЕВ м. Житомир з клопотанням повідомити, які заходи вжито посадовими особами для усунення порушень ведення незаконного лісогосподарств та надати відповідну інформацію.

Листом від 16.04.19 р. позивач звернувся до прокурора з листом про допомогу у вирішенні питання про заборону ведення лісового господарства та сприянні у забороні проведенні незаконних рубок лісів на земельних ділянках Збройних Сил України.

Крім того, 18.04.19 р. прокуратура зверталась до позивачів з листами, в яких повідомляла про намір звернутись в Господарський суд Житомирської області з позовом (а.с. 54, 55).

При дослідженні питання представництва судом враховується, що у відповідності до Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджена наказом Міністерства оброни України від 19.12.2017 №680, облік земельних ділянок ведеться у квартирно-експлуатаційних відділах (далі - КЕВ), квартирно-експлуатапійних частинах районів (КЕЧ), територіальних квартирно-експлуатаційних управліннях (ТКЕУ), Київському квартирноексплуатаційному управлінні (ККЕУ), Головному квартирно-експлуатаційному управлінні Збройних Сил України (ГКЕУ). Обліку підлягають усі земельні ділянки, надані землекористувачам у користування.

А відтак Міністерством оборони делеговано повноваження щодо контролю використання та охорони земель оборони відповідним установам, в даному випадку у Житомирській області КЕВ м. Житомир, який відповідає перед Міністерством оборони України за використання та охорону земель наданих в користування Збройним Силам України.

Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку про обізнаність позивачів щодо наміру прокурора звернутись в суд з даним позовом, однак, вони самостійно не вчинили дій для захисту порушених прав.

Разом з тим, доводи апелянта в апеляційній скарзі про те, що прокурор звернувшись в суд, виступає на захист інтересів не держави у цілому, а виступає в інтересах Міністерства оборони України та КЕВ м. Житомир, як окремих юридичних осіб, у спорі з іншою юридичною особою - державним підприємством щодо земельної ділянки, яка перебувала і перебуває у державній власності, суд вважає безпідставними. Крім того, суд зазначає, що КЕВ м. Житомир входить до сфери управління Міністерства оборони України та до такої категорії юридичних осіб, як державні компанії, не відноситься.

Отже, прокурором дотримано вимоги частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а твердження відповідача про відсутність підстав звернення прокурора в суд з даним позовом не відповідає дійсним обставинам справи.

Щодо суті позовних вимог, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до Державного акту на право користування землею серії Б № 022535 від 1978 року, виданого Виконавчим комітетом Житомирської обласної ради народних депутатів (а.с. 62-65), у безоплатне та безстрокове користування Житомирській КЕЧ району, надано земельну ділянку площею 138,4 га, що знаходиться на території Березівської сільської ради Житомирського району.

Правонаступником Житомирської КЕЧ району, відповідно до Директиви Міністра оборони України № Д322/1/01 від 20.01.2005 року "Про проведення організаційних заходів у квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України у 2005 році", є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомир (позивач 2).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру від 24.05.2018 (а.с. 35), земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0915, площею 137,4000, що знаходиться на території Березівської сільської ради має: державну форму власності; цільове призначення для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України; категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання- для розміщення та постійної діяльності Збройних сил України.

Як вбачається з письмових пояснень, введення лісового господарства на зазначених земельних ділянках було закріплене за ДП "Івано-Франківський військовий лісокомбінат".

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства оборони України від 20.03.09 р. № 123 «Про реорганізацію Державного підприємства «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат» реорганізовано ДП «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат» шляхом виділу з нього структурних підрозділів, а саме: Зарічанського військового лісгоспу, Корбутівського, Чуднівського і Макарівського військових лісництв створивши ДП «Житомирський військовий лісгосп», до якого входять за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права та обов`язки реорганізованого підприємства.

Наказом Міністерства оборони України № 458 від 28.07.2011 затверджено Положення про організацію ведення лісового господарства.

На підставі розпорядження Кабінету міністрів України від 04.09.13 р. № 773-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів» за відповідним актом здійснено прийом-передачу цілісного майнового комплексу ДП «Житомирський військовий лісгосп» до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів із сфери управління Міністерства оборони України.

За Актом приймання-передачі цілісного майнового комплексу ДП "Житомирський військовий лісгосп" було здійснено приймання-передачу цілісного майнового комплексу ДП "Житомирський військовий лісгосп" на виконання розпорядження КМУ №773-р від 04.09.2013 р. "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" із сфери управління Міністерства оборони до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів (т. 1, а. с. 91-94).

Наказом №312 від 25.04.18 р. змінено найменування ДП «Житомирський військовий лісгосп» на ДП «Зарічанське лісове господарство» (т. 1, а.с. 88).

Разом з тим, як встановлено судом, в ході проведення фінансового аудиту та аудиту відповідності Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир за період 01.06.2013 по 28.02.2017, Центральним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Міністерства оборони України, (а.с. 42-52) виявлено, що ДП "Житомирський військовий лісгосп" не маючи прав постійного земле- та лісокористування продовжує вирубку на землях оборони, що підтверджено інформацією про видачу спеціальних дозволів (лісорубних квитків) на заготівлю деревини в порядку рубок головного користування, рубок формування та оздоровлення лісів та інших рубок, оприлюднених на сайті Житомирського обласного управління лісового та мисливського господарства.

03.01.17 р. листом № 8 КЕВ м. Житомир звернулось до ДП «Житомирський військовий лісгосп» про заборону ведення лісового господарства на землях оборони.

25.04.18 р. Наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 312 затверджено статут ДП «Зарічанське лісове господарство», відповідно до якого ДП Зарічанське лісове господарство» засноване на державній власності, створено відповідно до наказу № 123 від 20.03.09 р., належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України (т. 1, а.с. 72-79).

З матеріалів справи вбачається, що 16.01.19 р. та 06.02.19 р. охороною військового містечка встановлено факт незаконного ведення лісового господарства, а саме: вирубка лісу ДП «Зарічанським лісовим господарством» на земельній ділянці площею 137,4 га, що знаходиться на території Березівської сільської ради та входять до складу Корбутівського військового лісництва, що знаходяться на балансі КЕВ м. Житомир. При цьому, акт обстеження не складався.

Однак, матеріали справи містять листи КЕВ м. Житомир та Центру надання адміністративних послуг Житомирської міської ради, лісорубні квитки, які свідчать про ведення відповідачем лісового господарства та використання лісового фонду у лютому 2019 року (а.с. 20-33, 53).

25.03.19 р. прокуратура звернулась до ДП «Зарічанське лісове господарство» з листом, в якому просила повідомити про підстави здійснення відповідачем ведення лісового господарства на землях Корбутівського військового лісництва в межах Березівської сільської ради.

Прокурор стверджує, що ДП "Зарічанське лісове господарство" протиправно здійснює ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках військової частини загальною площею 137,4 га, оскільки вищевказані земельні ділянки належать до земель оборони, а право ведення лісового господарства у лісах на землях оборони та використання лісових ресурсів, мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України, до яких відповідач не належить.

Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом спору є заборона відповідачу ведення лісового господарства на земельних ділянках, які знаходяться в постійному користуванні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир на підставі держаного акту Б № 022535 від 1978 року виданого виконавчим комітетом Житомирської обласної ради народних депутатів загальною площею 138,4 га та які є землями оборони.

Відповідно до ч. ч. 1 4 ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони" визначено, що землі оборони - землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони").

Відповідно до ст. 101 Лісового кодексу України, ліси, розташовані на землях оборони, призначені для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до закону. Охорона, захист, використання та відтворення лісів на землях оборони проводяться спеціалізованими лісогосподарськими підрозділами з урахуванням режиму цих територій в порядку, встановленому Законом України "Про використання земель оборони", цим Кодексом та іншими актами законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України "Про оборону України" Міністерство оборони України здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Статтею 4 Закону України "Про використання земель оборони" передбачено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

З аналізу вищевказаного вбачається, що вести лісове господарство у лісах на землях оборони та використовувати лісові ресурси, мають право лише постійні лісокористувачі Міністерства оборони України.

Частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній та комунальній власності, без встановлення строку.

Як встановлено судом, відповідно до Державного акту на право користування землею серії Б № 022535 від 1978 року, Житомирській КЕЧ району надано у безоплатне та безстрокове користування земельну ділянку площею 138,4 га, що знаходиться на території Березівської сільської ради Житомирського району.

Даний акт на час розгляду справи є чинним та у встановленому законом порядку не оскаржувався.

Відповідно до Директиви Міністра оборони України № Д322/1/01 від 20.01.2005 року правонаступником Житомирської КЕЧ району є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомир (позивач 2).

Крім того, з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.05.2018 р. вбачається, що земельна ділянка площею 137,4 га державної форми власності на території Березівської сільської ради Житомирського району перебуває у постійному користуванні КЕВ м. Житомир.

Згідно з постановою Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 за № 562-XII "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" громадяни, підприємства, установи, організації, які мали у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно пункту 5 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" передача земель у приватну та колективну власність, а також надання їх у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям у ході земельної реформи та закріплення їх прав власності або користування землею здійснювалась в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Згідно пункту 6 Постанови про земельну реформу громадяни, підприємства, установи й організації, які мали у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні були до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачалося.

З 1 січня 2002 року набрав чинності Земельний кодекс України від 25.10.2001, пункт 6 Розділу Х "Перехідних положень" якого зобов`язував юридичних осіб, які мали у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не могли мати їх на такому праві, до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Визнаючи такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу", пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, Конституційний Суд України зазначив, що:

- юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою;

- у пункті 6 Перехідних положень Кодексу йдеться про переоформлення права власності або оренди юридичними особами; переоформлення має два значення: повторити оформлення і оформити заново, за новими правилами;

- підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт; Земельний кодекс України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки;

- право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством;

- права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені).

Апеляційний суд вказує на те, що у відповідності до статті 92 Земельного кодексу України 2001 року права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набували, зокрема, установи, що належали до державної власності, а тому на КЕВ не поширюється дія пункту 6 Розділу Х "Перехідних положень" Земельного кодексу України, а надане їй право користування земельною ділянкою не може вважатися втраченим, чим спростовується твердження відповідача про недійсність державного акта на право постійного користування землею № 022535 від 1978 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що постійним користувачем земельної ділянки площею 138,4 га на території Березівської сільської ради Житомирського району є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомир.

Разом з тим, в матеріалах справи наявний аудиторський звіт № 234/3/31/аз від 25.05.2017 за результатами фінансового аудиту та аудиту відповідності Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир за період 01.06.2013 по 28.02.2017, складений Центральним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Міністерства оборони України, відповідно до якого виявлено, що ДП "Житомирський військовий лісгосп" не маючи прав постійного земле- та лісокористування продовжує вирубку на землях оборони, що підтверджено інформацією про видачу спеціальних дозволів (лісорубних квитків) на заготівлю деревини в порядку рубок головного користування, рубок формування та оздоровлення лісів та інших рубок, оприлюднених на сайті Житомирського обласного управління лісового та мисливського господарства (а. с. 42-52, т.1).

Відповідач стверджує, що ведення господарства на спірних земельних ділянках здійснює правомірно на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України №773-р від 04.09.2013 (про що зазначає у відзиві на позов (т. 1 а.с. 68-71).

Так, Розпорядженням КМУ від 04.09.2013 №773-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" цілісний майновий комплекс Державного підприємства "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" та Державного підприємства "Житомирський військовий лісгосп" передано із сфери управління Міністерства оборони до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів.

Безпідставними є твердження відповідача, що до складу переданого цілісного майнового комплексу увійшли спірні земельні ділянки, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", цілісним майновим комплексом є господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс.

В розумінні даної норми закону, земельна ділянка являє собою не будь-яку земельну ділянку, а конкретно ту, на якій розміщується господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг).

Тобто, розпорядженням КМУ №773-р від 04.09.2013 передало лише цілісний майновий комплекс, однак, земельні ділянки, які відносяться до земель оборони та перебувають на праві постійного користування КЕВ м. Житомир, вказаним розпорядженням передані не були.

Слід також зазначити, що відповідно до річної фінансової звітності за 2018 рік, ДП "Зарічанське лісове господарство" земельні ділянки не обліковувало.

Також, судом враховується, що ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат", згідно приписів законодавства, було мало право ведення лісового господарства на вищевказаних земельних ділянках, натомість права користування вказаною земельною ділянкою площею 138,4 га ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат" у встановленому Земельним кодексом України порядку не набувало.

Поряд з тим, відповідно до Статуту ДП "Зарічанське лісове господарство", затвердженого Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 25.04.2018, за №312, останнє засновано на державній власності, створене відповідно до наказу Міністра Оборони України від 20.03.2009 №123 "Про реорганізацію ДП Івано-Франківський військовий ліс промкомбінат", належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України (Орган управління майном) і координується Житомирським обласним управлінням лісового та мисливського господарства. Водночас положень про правонаступництво Статут Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" не містить.

Аналізуючи Розпорядження КМУ №773-р від 04.09.2013 та Статут ДП "Зарічанське лісове господарство", суд дійшов висновку, що останнє не входить до сфери управління Міністерства оборони України, а належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Твердження відповідача, що право здійснювати ведення лісового господарства підтверджується матеріалами лісовпорядкування та його правонаступництвом ДП "Івано-Франківський військовий лісокомбінат" спростовується обставинами, встановленими у постановах Вищого господарського суду України від 06.08.2014 у справі №906/1704/13 та Апеляційного суду Житомирської області від 12.09.2018 у справі №278/1283/14-ц.

Зокрема рішеннями у даних справах встановлено, що у Статуті ДП "Житомирський військовий лісгосп" (назву змінено на ДП Зарічанське лісове господарство"), відсутні положення про правонаступництво, що в силу норм ч. 4 ст. 75 ГПК України, є преюдиційними обставинами, які не підлягають доведенню у цій справі.

Враховуючи зазначене та правовий статус спірних земельних ділянок, у ДП "Зарічанське лісове господарство" відсутні правові підстави для ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках Міністерства оборони України.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що на час ухвалення оспорюваного рішення судом першої інстанції, діяла ч. 4 ст. 17 Лісового кодексу України, за змістом якої право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою (редакція діяла до 16.01.20).

У відповідності до ч. 5 Розділу VIII Лісового кодексу України, до здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, що до набрання чинності цим Кодексом передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Відповідач на вимогу суду матеріали лісовпорядкування не надав (ухвала від 08.09.20), при цьому копії, що містяться в т.1 а.с. 56-60, надані військовою прокуратурою, не можуть вважатися матеріалами лісовпорядкування.

Водночас навіть наявність планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування не позбавляє лісокористувачів обов`язку в подальшому здійснити реєстрацію права користування земельною ділянкою.

Як встановлено судом у даній справі право постійного користування спірною земельною ділянкою, уже зареєстровано за КЕВ м. Житомир, а тому без припинення такого права в установленому законом порядку воно не може належати чи бути передане іншим особам, зокрема відповідачу у справі.

Статтею 141 ЗК України визначений перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

За приписами ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Отже, чинним законодавством визначений порядок припинення права постійного користування земельними ділянками.

Докази на підтвердження припинення права постійного користування земельною ділянкою позивачем в матеріалах справи відсутні, а тому відповідачем не доведено, що спірні земельні ділянки вилучались із користування Міністерства оборони України та передавались Державному агентству лісових ресурсів. Також, суд вважає за доцільне звернути увагу, що Акт передачі Корбутівського військового лісництва від 30.06.2009 Міністерством оборони України та КЕВ м. Житомир не підписано.

Крім того, матеріали справи не містять доказів зміни цільового призначення спірної земельної ділянки. Також доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі про те, що спірна земельна ділянка не використовується позивачем відповідно до ЗУ «Про використання земель оборони» є необгрунтованими та не спростовують висновки суду першої інстанції.

З огляду на вищевказане, зокрема на те, що відповідач не належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, цільове призначення спірних земельних ділянок (землі оборони), суд приходить до висновку, про відсутність у відповідача підстав для здійснення господарської діяльності (ведення лісового господарства) на спірних земельних ділянках. При цьому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що визначальним у даному випадку є вихід відповідача із сфери управління Міністерства оборони України, що виключає його право на здійснення лісогосподарської діяльності на землях оборони.

Не впливають також на обставини спору посилання відповідача на Акт прийому-передачі житлового фонду та об`єктів соціально-культурної сфери Міністерства оборони України від 18.12.2006, оскільки в комунальну власність Березівської сільської ради Житомирського району, Житомирської області, уповноваженими представниками Міністерства оборони України було передано лише об`єкти житлового фонду, будівлі та споруди військового містечка №115 (військової частини А-4192), які розташовані на частині спірної земельної ділянки площею 68,2 га, що не призвело до зміни землекористувача та цільового призначення земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

За приписами ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Оскільки відповідачем не доведено законність ведення ним лісового господарства та використання лісового фонду на спірній земельній ділянці, при цьому Державний акт на право постійного користування, виданий Житомирській КЕЧ району (правонаступник КЕВ м. Житомир), на день вирішення спору в суді є чинним, право на користування земельною ділянкою в державному реєстрі речових прав зареєстровано за КЕВ м Житомир, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" на рішення Господарського суду Житомирської області від 02.09.19р. у справі №906/387/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 02.09.19р. у справі №906/387/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/387/19 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "09" листопада 2020 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.