ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року Справа № 915/410/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

за участю секретаря судового засідання Ржепецької К. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Заступника керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області (56500, Миколаївська обл., м. Вознесенськ, пров. Костенка, буд. 2)

в інтересах держави в особі:

Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (54034, м. Миколаїв, проспект Миру, буд. 34)

до відповідачів:

1) Новосвітлівський психоневрологічний інтернат (57055, Миколаївська обл., Веселинівський район, село Новосвітлівка, вул. Леніна, буд. 143)

2) Селянське (фермерське) господарство «Володимир» (57001, Миколаївська обл., Веселинівський район, селище міського типу Веселинове, вул. Івана Франка, буд. 10)

про: визнання недійсним договору спільного обробітку землі, зобов`язання повернути у розпорядження держави земельні ділянки,

за участю представників учасників справи:

від прокуратури: Бескровна І.І., за посвідченням,

від позивача: Єгорова О.П., за довіреністю,

від відповідача-1: не з`явився,

від відповідача-2: Губська Ю.О., адвокат за ордером,

Суть спору:

08.04.2020 Заступник керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 34/1-2467вих-20 від 07.04.2020 (з додатками), в якій просить суд:

- визнати недійсним договір про спільну діяльність від 22.11.2019, укладений між Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом (7) та Фермерським господарством «Володимир» ();

- зобов`язати Фермерське господарство «Володимир» () повернути у розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з правом постійного користування Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом земельні ділянки загальною площею 147,29 га (площею 97,29 га, що підтверджується актом на право постійного користування землею серія ІІ-МК № 000637 зареєстрованого 15.03.2002 в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 603 та площею 50,00 га, що підтверджується актом на право постійного користування землею серія МК № 018 від 26.09.1994), вартістю 8096223,00 грн, розташовані у межах Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, що використовуються господарством на підставі договору про спільну діяльність від 22.11.2019;

- стягнути з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області (, Банк ДКСУ м. Києва, МФО 82072, р/р UA000340) сплачений судовий збір за подачу позову;

- про день розгляду справи повідомити Вознесенську місцеву прокуратуру та прокуратуру Миколаївської області.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі: Договору про спільну діяльність від 22.11.2019; державних актів про право постійного користування землею ІІ-МК № 000637 та МК № 018; звіту про експертну грошову (оціночну) вартість земельних ділянок; Положення про Новосвітлівський психоневрологічний інтернат; листування учасників справи; застосування норм статей 15-17, 203, 215, 235, 319, 386, 1130-1131, 1133, 1137-1139, 1212 Цивільного кодексу України, статей 20, 78, 92, 95, 122, 124, 152 Земельного кодексу України, статті 202 Господарського кодексу України, статті 64 Податкового кодексу України, статей 4, 13, 15, 33 Закону України «Про оренду землі», та мотивовані таким:

22.11.2019 між відповідачами укладено Договір про спільну діяльність щодо використання земельних ділянок, належних відповідачеві-1 на праві постійного користування, загальною площею 147,29 га (площею 97,29 га, що підтверджується актом на право постійного користування землею серія ІІ-МК № 000637 зареєстрованого 15.03.2002 в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 603 та площею 50,00 га, що підтверджується актом на право постійного користування землею серія МК № 018 від 26.09.1994).

За твердженням прокуратури, за результатами системного аналізу умов спірного Договору вбачається невідповідність його змісту істотним умовам спільного використання, що передбачені нормами Цивільного кодексу України, у зв`язку із чим Договір підлягає визнанню недійсним.

Прокурором стверджується, що фактично Новосвітлівський психоневрологічний інтернат передав земельні ділянки СФГ «Володимир». Жодної спільної господарської мети сторони не мали, оскільки лише фермерське господарство здійснює господарську діяльність на земельних ділянках, що перебувають у постійному користуванні інтернатного закладу, і лише господарство отримує вигоду у вигляді виробленої сільськогосподарської продукції; фактично будь-яких прав на вироблену сільгосппродукцію Сторона 1 не набуває, а отримує від Сторони 2 лише грошові кошти. Договором фактично не визначено вклади сторін (їх частки), які вони об`єднують для спільної діяльності, що в силу приписів ст.ст. 1137-1139 Цивільного кодексу України є визначальними при розподілі прибутку, спільних витрат, збитків та відповідальності за спільними зобов`язаннями.

Разом із тим, в позовній заяві стверджується, що укладаючи Договір про здійснення спільної діяльності, відповідачі мали намір приховати правовідносини оренди землі, оскільки умовами спірного договору передбачено фактичну передачу права користування земельними ділянками з метою здійснення підприємницької діяльності (виробництво сільськогосподарської продукції), договір не містить іншої мети, з якою використовується земельна ділянка. Тобто, фактичний об`єкт договору - земельні ділянки інтернатного закладу - передано у строкове платне користування.

У зв`язку з введенням з 12.03.2020 на усій території України карантину постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами та доповненнями) ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 21.04.2020 було відкрито провадження у справі № 915/410/20 без зазначення дати проведення підготовчого судового засідання; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

15.05.2020 до суду від Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області надійшли письмові пояснення № 9-14-0.6-3291/2-20 від 12.05.2020, в яких позивач повідомив суд, що підтримує вимогу заступника керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області щодо визнання недійсним договору про здійснення спільної діяльності від 22.11.2019, укладеного між Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом та СФГ «Володимир». Стосовно зобов`язання СВГ «Володимир» повернути у розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з правом постійного користування Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом земельні ділянки загальною площею 147,29 га, розташовані у межах Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області позивач зазначив, що матеріали справи не містять інформації про те, що земельні ділянки вибули з розпорядження держави та з постійного користування Новосвітлівського психоневрологічного інтернату.

Враховуючи прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про послаблення карантинних обмежень, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», суд ухвалою від 29.05.2020 повідомив учасників справи про те, що підготовче засідання у справі № 915/410/20 відбудеться 02 липня 2020 року о 10:00; зауважено, що у зв`язку з запровадженням карантинних заходів на території України, явка представників учасників справи в судове засідання не є обов`язковою.

30.06.2020 до суду від Селянського (фермерського) господарства «Володимир» надійшов відзив б/н від 22.06.2020 (вх. № 7846/20) на позовну заяву, в якому заявник просить суд:

- в задоволенні позовних вимог заступника керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 22.11.2019 р. та зобов`язання повернути земельні ділянки в розпорядження держави відмовити в повному обсязі;

- стягнути з позивача на користь Селянського (фермерського) господарства «Володимир» судові витрати понесені ним у зв`язку з розглядом справи.

Заперечення відповідача-2, викладені у відзиві, мотивовані, зокрема, таким:

- щодо підстав звернення заступника керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області до суду: прокурор лише прописує, що оспорюваний договір порушує інтереси держави, проте жодним чином не зазначає які саме інтереси держави порушуються у зв`язку з укладенням цього Договору, в чому саме полягає таке порушення, та які вимоги й якого закону порушили сторони при його укладені, оскільки земельна ділянка з власності держави не вибула, її користувачем й надалі залишився Відповідач -1. У даній справі не вбачається обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області, який є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту інтересів держави пов`язаних із раціональним та ефективним використанням земель, які перебувають в державній власності. Сама по собі обставина не звернення позивача з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави;

- щодо повноважень Заступника керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області: відповідач-2, з посиланням на постанову Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 819/478/17, зазначає, що системний аналіз наведених норм Закону України «Про прокуратуру та ГПК України, дає підстави для висновку, що заступник керівника Вознесенської місцевої прокуратури був уповноважений подавати та підписувати позовну заяву лише у разі відсутності на дату її підписання і подання керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області та його першого заступника. Проте, доказів відсутності 07 квітня 2020 року керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області та його першого заступника позивачем не надано;

- щодо невідповідності змісту Договору істотним умовам спільного використання, що передбачені нормами Цивільного кодексу України та визнання його недійсним: з Договору про спільну діяльність вбачається, що Сторони визначили між собою права та обов`язки та участь кожного із учасників спільної діяльності направлену на досягнення спільної мети, яка відповідно до гл. 77 ЦК України визначається учасниками за домовленістю. Зокрема, учасники домовилися, що Сторони для якнайшвидшого досягнення мети спільної діяльності мають певні взаємні обов`язки (п. З Договору) та обов`язки визначені для кожного із учасників (п. 4 та п. 5 Договору). Сторони вирішили, що з врахуванням їх можливостей, такий розподіл обов`язків є найбільш доцільним та найефективнішим для досягнення їх спільної мети. Такий розподіл обов`язків не суперечить вимогам чинного законодавства, а «активна участь» одного з учасників спільної діяльності, на якій наголошує Позивач, чинним законодавством не вимагається;

- щодо розподілу результатів спільної діяльності, на яку звертає увагу Позивач: відповідач-2 звертає увагу суду на те, що з умов Договору чітко вбачається, що вклад Сторони-2 Договору значно більший, ніж вклад Сторони-1 Договору, у зв`язку з чим Сторони домовилися, що після вирощування сільськогосподарської продукції Сторона -1 отримує прибуток у розмірі 25% від валового збору врожаю та грубі корма для годування ВРХ у кількості необхідній для повного забезпечення підсобного господарства Сторони-1, а Сторона -2 фактично отримує прибуток, який залишається після здійснення забезпечення Сторони-1. Такий розподіл прибутку не суперечить вимогам законодавства і не є підставою для визнання даного Договору недійсним. Припущення Позивача з приводу того, що укладений між Відповідачами Договір про спільну діяльність є удаваним та фактично є договором оренди вказує лише на некомпетентність Позивача в розмежуванні цих двох видів Договорів;

- щодо перебування Договору про спільну діяльність на обліку у податкових органах: відповідач-2 зазначає, що реєструвати договір про Спільну діяльність у податковому органі слід лише тоді, коли цей договір реєструється як окремий платник ПДВ;

- щодо розпорядження Новосвітлівськнм психоневрологічним інтернатом при укладені оскаржуваного Договору землями сільськогосподарського призначення поза межами своїх повноважень: відповідач-1 використав земельну ділянку, яка належить йому відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, на законних підставах відповідно до мети відводу земельної ділянки і діяльності підприємства та своїх повноважень. Використання другим відповідачем земельної ділянки не означає фактичної передачі прав на земельну ділянку та необхідності отримання на це згоди власника ділянки;

- щодо зобов`язання Відповідача - 2 повернути у розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з правом постійного користування Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом земельні ділянки: у разі визнання правочину недійсним Сторони зобов`язані самостійно повернути одна одній у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, у разі якщо таке повернення є можливим. Тому на погляд Відповідача -2 вказана вимога є передчасною;

- щодо вказівки в позовній заяві на те, що використання Відповідачем-2 земель державної власності порушує інтереси держави щодо установленого чинним законодавством порядку розпорядження землями державної власності: дане твердження Позивача не відповідає дійсності, оскільки з норм земельного законодавства вбачається, що земельна ділянка, яка перебуває в постійному користуванні може бути об`єктом цивільних та господарських правовідносин, в тому числі й передана в оренду її власником, виключно у випадку припинення такого користування. Наразі Новосвітлівський психоневрологічний інтернат не втратив право постійного користування на передані йому земельні ділянки, а тому вони не можуть передаватися в оренду третім особам. З цього вбачається, що в ситуації, яка склалася інтерес держави жодним чином не порушується.

01.07.2020 через систему «Електронний суд» від представника Селянського (фермерського) господарства «Володимир» надійшла заява б/н від 01.07.2020 (вх. № 7937/20) про вступ у справу як представника, за текстом якої заявник повідомив суд про те, що 30.06.2020 представником господарства було направлено на адресу суду клопотання про відкладення підготовчого судового засідання, з наданням суду відповідних доказів.

Суд відмічає що вказане в наведеній заяві клопотання надійшло до суду 03.07.2020.

Ухвалою суду від 02.07.2020 підготовче засідання було відкладено на 11 серпня 2020 року о 10:00.

08.07.2020 до суду від керівника Вознесенської місцевої прокуратури надійшла відповідь на відзив № 34-4523вих-20 від 06.07.2020, в якій заявник зазначає, що прокурором заявлено позов відповідно до вимог матеріального та процесуального права з обґрунтуванням належними та допустимими доказами, який, на переконання прокурора, підлягає задоволенню в повному обсязі.

10.08.2020 до суду від Селянського (фермерського) господарства «Володимир» надійшла така кореспонденція:

- клопотання б/н від 03.08.2020 (вх. № 9788/20) про проведення підготовчого судового засідання, призначеного на 11.08.2020 о 10:00 у відсутність відповідача-2 та його представника;

- клопотання б/н від 03.08.2020 (вх. № 9789/20) про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, зокрема, додаткову угоду про розірвання Договору про спільну діяльність, а також доказів збору врожаю та розподілу продукції.

Ухвалою суду від 11.08.2020 було продовжено строк проведення підготовчого провадження у даній справі та відкладено підготовче засідання на 29 вересня 2020 року о 09:15.

03.09.2020 до суду від Вознесенської місцевої прокуратури надійшло клопотання № 34/1-5816вих-20 від 02.09.2020 про закриття провадження у справі № 915/410/20 в частині позовних вимог про повернення земельних ділянок державі та повернення сплаченого судового збору.

У вказаному клопотанні заявник просить суд закрити провадження у справі № 915/410/20 в частині позовних вимог про повернення у розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з правом постійного користування Новосвітлівського психоневрологічного інтернату земельних ділянок загальною площею 147,29 га, розташованих в межах Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району; повернути прокуратурі Миколаївської області (, Банк ДКСУ м. Києва, р/р UA000340) сплачений по платіжному дорученню № 458 від 31.03.2020 судовий збір в сумі 123545,35 грн.

У зв`язку з проходженням суддею Смородіновою О.Г. підготовки суддів місцевих господарських судів, організованої Одеським регіональним відділенням Національної школи суддів України у період з 28 вересня по 02 жовтня 2020 року (відповідно до наказу Господарського суду Миколаївської області № 9-в від 24.09.2020), ухвалою суду від 25.09.2020 підготовче засідання у даній справі було відкладено на 06 жовтня 2020 року о 10:45.

Ухвалою суду від 06.10.2020 було закрито підготовче провадження у даній справі, з призначенням її до судового розгляду по суті на 05 листопада 2020 року о 09:00.

Станом на момент проведення судового засідання інших заяв чи клопотань як по суті справи, так і з процесуальних питань від учасників справи до суду не надходило.

Відповідач-1 правом, передбаченим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України щодо оформлення відзиву на позовну заяву і документів, що підтверджують заперечення проти позову, не скористався.

Так, ухвалою від 21.04.2020 відповідачам було встановлено строк у 15 днів від дня отримання даної ухвали для надання суду відзиву державною мовою з посиланням на номер справи, оформленого у відповідності до вимог ст. 165 ГПК України. Копія вказаної ухвали була отримана Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом 29.04.2020, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 536.

Таким чином, встановлений судом строк на подання відзиву, для відповідача-1 мав тривати до 14.05.2020 включно.

При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з подальшими змінами і доповненнями) з 12.03.2020 по 22.05.2020 на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» з 22 травня 2020 р. до 22 червня 2020 р. на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» було продовжено строк дії карантину до 31 липня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 1 серпня до 31 серпня 2020 р. на всій території України встановлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

02.04.2020 набрав чинності Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID- 19)» (далі - Закон № 540-ІХ), яким розділ Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України доповнено пунктом 4 такого змісту: «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційного скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».

17.07.2020 набрав чинності Закон України від 18.06.2020 № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 731-ІХ), яким пункт 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України викладено в такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

При цьому, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 731-ІХ визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Виходячи з вищенаведеного, слід вважати, що строк на подання відзиву, продовжений з урахуванням пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» ГПК України (в редакції Закону № 540-IX), відповідно до приписів пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» ГПК України (в редакції Закону № 731-ІХ) тривав до 06.08.2020 включно.

Разом із тим, протягом встановленого процесуального строку відповідач-1 відзиву на позовну заяву не надав, як і не заявляв намірів щодо бажання оформити відзив, або надати час для цієї процесуальної дії.

В судове засідання 05.11.2020 з`явилися прокурор та повноважні представники позивача і відповідача-2, яких суд заслухав. Відповідач-1 свого представника в судове засідання не направив, про час та місце проведення засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про отримання цією особою 12.10.2020 копії ухвали Господарського суду Миколаївської області від 06.10.2020 у справі № 915/410/20 на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення за штрихкодовим ідентифікатором 886.

Враховуючи наведене та те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності представника відповідача-1.

В судовому засіданні 05.11.2020 представники учасників справи підтвердили актуальність правових позицій прокурора, позивача та відповідача, викладених в письмових заявах по суті справи.

Відповідно до змісту статей 195, 240 ГПК України, 05.11.2020 за результатами розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, заслухавши представників учасників справи в судовому засіданні , суд -

В С Т А Н О В И В:

Статтею 1311 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено також ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рп/99 визначено, що під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, у зв`язку із чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову та зазначає, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.

Згідно ст. 14 Конституції України та ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

З контексту викладеного вище рішення Конституційного суду України, враховуючи положення чинного законодавства, вбачається, що прокурором прояв порушення інтересів держави визначається самостійно з урахуванням публічного інтересу. Держава зацікавлена у дотриманні процедур набуття прав на землю, так само як і у дотриманні норм чинного законодавства. Додержання вимог закону не може не являти публічного інтересу, оскільки є проявом управлінської функції держави та спрямоване на забезпечення єдиного підходу до врегулювання тих чи інших правовідносин, впровадження системності та прозорості у набутті і реалізації прав громадянами і юридичними особами, принципу конституційної рівності суб`єктів цивільних правовідносин.

Законність відчуження прав на землю та її раціональне використання становлять посилений суспільний інтерес. Додержання законності при набутті прав користування земельними ділянками є невід`ємними складовими земельної реформи. Протидія незаконному заволодінню правами на землі державної власності має важливе значення для економіки та безпеки держави.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Звернення прокурора до суду з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про законність розпорядження належними державі земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що прокурор, звертаючись до суду з позовною заявою в інтересах держави, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, яким не здійснюється або неналежним чином здійснюється захист цих інтересів.

Згідно зі ст. 151 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Підпунктом 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 №308, встановлено, що вказаний орган розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, органом, який на даний час розпоряджається земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності на території області є Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

За приписами ст. ст. 15, 16, 17, 319, 386 ЦК України власник має право володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном та захищати свої порушені права, в тому числі у судовому порядку.

Враховуючи викладене, Головне управління Держгеокадастру в області має право звернутись до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель сільськогосподарського призначення.

Водночас, Вознесенською місцевою прокуратурою 11.03.2020 на адресу Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області було скеровано запит № 34/1-1844вих-20 в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо виявленого порушення вимог земельного законодавства про використання земель, які надані в постійне користування Новосвітлівському психоневрологічному інтернату.

У відповіді Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області № 10-14-0.62-2013/2-20 від 17.03.2020 вказано, що головним управлінням позов до суду про визнання договору про спільну діяльність укладеного між Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом та фермерським господарством «Володимир» недійсним та повернення земельної ділянки у розпорядження держави не пред`являвся. Про можливе порушення вимог закону під час використання земель державної власності Головному управлінню стало відомо з листа прокуратури.

Отже, викладене свідчить про не здійснення Головним управлінням Держгеокадастру в Миколаївській області захисту інтересів держави, що й стало підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом звернення до суду з даним позовом.

Що ж до заперечень позивача стосовно відсутності у заступника керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області на подання та підписання позовної заяви, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Позовна заява № 34/1-2467вих-20 від 07.04.2020 у даній справі дійсно підписана Заступником керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області Є. Венгером.

При цьому, суд зауважує, що у відповідності до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За приписами ч. 2 ст. 162 ГПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатись до суду в інтересах іншої особи.

Статтею 24 Закону України «Про прокуратуру» врегульовано особливості здійснення окремих форм представництва інтересів громадянина або держави в суді. Зокрема, положеннями ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Посилання відповідача на ст. 13 Закону України «Про прокуратуру» суд відхиляє, оскільки ця норма врегульовує організаційні основи системи прокуратури, зокрема, відносини прокуратури з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями.

Позиція Верховного Суду щодо підписання позовів виключно керівником прокуратури, викладена у постановах від 27.05.2020 по справі № 819/478/17 на яку посилається відповідач-1, не може бути застосована у даній справі, оскільки у вказаній адміністративній справі прокуратура виступала самостійною стороною - позивачем та діяла як самостійна юридична особа виключно з метою захисту власних інтересів у правовідносинах з державним органом - Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовна заява у даній справі правомірно підписана Заступником керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області.

З урахуванням наведеного, судом по суті спірних правовідносин встановлені такі обставини:

Відповідно до рішення Новосвітлівської сільської ради народних депутатів від 26.07.1994 № 1 сесія 22 скликання Новосвітлівському психоневрологічному інтернату було видано Державний акт на право постійного користування землею серія МК № 018 від 26.09.1994,відповідно до якого землекористувачу надано у постійне користування 50,0 га землі в межах згідно з планом землекористування для ведення підсобного сільського господарства.

Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 252.

Крім того, відповідно до розпорядження Веселинівської райдержадміністрації Миколаївської області від 20.02.2002 № 79-р Новосвітлівському психоневрологічному будинку-інтернату було видано Державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-МК № 000637 від 15.03.2002, відповідно до якого землекористувачу надано у постійне користування 97,29 га землі в межах згідно з планом землекористування для сільськогосподарського використання.

Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування за № 603.

22 листопада 2019 року між Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом, як Стороною-1, та Селянським (фермерським) господарством «Володимир», як Стороною-2, був укладений Договір про спільну діяльність (далі - Договір), відповідно до предмету якого сторони домовилися про організацію спільної діяльності у сфері спільного використання земельних ділянок для отримання сільськогосподарської продукції згідно категорії земель та класифікації угідь. Сторони зобов`язалися діяти спільно шляхом об`єднання майна, грошових коштів, зусиль для отримання продукції. Сторони можуть надавати один одному будь-яку фінансову, технологічну або організаційну допомогу.

За умовами наведеного договору:

- сторони за цим Договором, керуючись положеннями глави 77 Цивільного кодексу України, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 №796 (зі змінами і доповненнями), зобов`язуються шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах (право власності, господарського відання, оперативного управління), спільно діяти в сфері вирощування сільськогосподарської продукції на земельних ділянках, наданих в постійне користування на підставі державних актів від 26.09.1994р. серія МК №018 та від 15.03.2002р. серія ІІ-МК №000637 Стороні-1, без створення юридичної особи (п. 1.1);

Розділом 3 Договору відповідачі узгодили «Взаємні обов`язку сторін», до яких увійшло:

- для якнайшвидшого досягнення цілей, визначених цим Договором, Сторони зобов`язуються: обмінюватись наявному у їхньому розпорядженні інформацією з питань, що становлять взаємний інтерес Сторін. Кожна Сторона цього договору має право ознайомлюватися з усіма документами щодо ведення спільних справ за цим Договором; в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, проводити спільні консультації, семінари з узгодженої тематики для обговорення питань спільної діяльності; виконувати спільні замовлення та замовлення один одного з предмету спільної діяльності на пріоритетній та пільговій основі (п. 3.1);

- надання теоретичних знань та практичних навиків працівникам інтернату у сфері сільського чи підсобного господарства (п. 3.2).

До обов`язків Сторони-1 за Договором увійшло:

- після підписання Договору виділити земельну ділянку, яка вказана в п. 1 Договору для спільного проведення необхідних робіт по підготовці та обробці землі (п. 4.1);

- після попередження Стороною - 2 про початок збирання врожаю, створити комісію для контролю за збиранням врожаю (п. 4.2).

До обов`язків Сторони-2 за Договором увійшло:

- власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції, яка обумовлена договором (п. 5.1);

- здійснювати виробничий процес, забезпечивши його необхідними машинно-тракторними агрегатами, технічним обладнанням, інвентарем, паливно-мастильними матеріалами, відповідними спеціалістами та працівниками (п. 5.2);

- своєчасно проводити всі необхідні операції по обробітку землі у відповідності до агротехнічних технологій і термінів (п. 5.3);

- здійснювати заходи щодо підвищення родючості грунту, своєчасно вносити неорганічні добрива, проводити всі необхідні заходи по захисту рослин і боротьби з бур`янами (п. 5.4);

- використовувати землю відповідно до цільового призначення (п. 5.5);

- нести витрати, що виникли лід час виконання цього Договору (п. 5.6);

- підготувати структуру посівних площ для забезпечення сівозміни у відповідності до агротехнічних вимог (п. 5.7);

- не допускати до проведення сільськогосподарських робіт третіх осіб без згоди на це Сторони-1 (п. 5.8).

Порядок ведення спільних справи сторони узгодили розділом 6 Договору, відповідно до якого:

- ведення спільних справ за Договором здійснюється Сторонами у відповідності до статті 1135 Цивільного кодексу України (п. 6.1);

- рішення приймаються на зборах представників Сторін або шляхом опитування (обміну листами, телеграфними або факсимільними повідомленнями тощо) (п. 6.2);

- визначення термінів, порядку проведення сільськогосподарських робіт для досягнення запланованого врожаю за Договором та ведення бухгалтерського обліку доручається Стороні-2 (п. 6.3);

- всі сільськогосподарські роботи проводяться працівниками та технікою Сторони-2 в присутності Сторони-1 (п. 6.4);

- усі необхідні юридичні дії для досягнення поставлених за цим Договором цілей здійснюють спільно керівники, які підписали Договір (п. 6.5);

- Сторона - 1 має право здійснювати контроль за діяльністю Сторони - 2 в межах цього Договору, шляхом перевірки бухгалтерських та інших документів (п. 6.6).

За умовами розділу 7 Договору «Вклади і частки сторін» передбачено:

- вкладом Сторони - 1 є професійні знання, навички та вміння, земельна ділянка, що надається Стороні - 2 протягом строку дії цього Договору для досягнення цілей спільної діяльності (п. 7.1);

- вкладом Сторони - 2 є грошові кошти та матеріали, сільськогосподарська техніка для проведення робіт згідно цього Договору, ділова репутація та ділові зв`язки (п. 7.2).

Розділом 8 Договору сторони погодили «Розподіл результатів спільної діяльності»:

- після збирання врожаю Стороною - 2 проводиться розрахунок зі Стороною-1 у розмірі 25% від валового збору коштами по договірній ціні за 1 тонну, але не менше за ринкову ціну по регіону в рік збору врожаю. Забезпечити підсобне господарство грубими кормами для годування ВРХ (п. 8.1);

- Сторона-2 після збирання врожаю з поля зобов`язується перерахувати кошти на розрахунковий рахунок Сторони-1 (п. 8.2);

- терміни розрахунків: зернові культури - 01.07 по 25.07; технічні культури - 01.09. по 25.09 (п. 8.3).

Пунктом 9.1 Договору передбачено, що спільні витрати Сторін покриваються за рахунок спільного врожаю Сторін отриманого в результаті спільної діяльності

За змістом пунктів 11.1 та 11.2 цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 11.1 цього Договору та закінчується у 2025 сільськогосподарському році.

Додатковою угодою № 1 від 03.07.2020 до Договору про спільну діяльність від 22.11.2019 сторони погодили внесення змін до п. 8 Договору, виклавши його в такій редакції:

« 8.1 Майно (зібраний урожай), отримане в результаті здійснення спільної діяльності згідно з умовами цього договору, розподілятиметься між сторонами пропорційно внесеному вкладу.

8.2. Сторони домовилися, що внаслідок спільної діяльності

Стороні-1 належить 25 % майна (зібраного врожаю) отриманого від спільної діяльності за цим Договором,

Стороні-2 належить 75 % майна (зібраного врожаю) отриманого від спільної діяльності за цим Договором.

8.3. Розподіл отриманого майна (вирощеного урожаю) здійснюється один раз на рік після збирання урожаю».

Договір та додаткова угода до нього підписані та скріплені печатками обох сторін.

Предметом даного позову виступають дві позовні вимоги позивача: немайнового характеру щодо визнання недійсним договору про спільну діяльність та майнового характеру щодо зобов`язання повернути у розпорядження держави земельні ділянки.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, до предмету доказування у даній справі належить встановлення обставин відповідності приписам чинного законодавства спірного договору.

Прокурор підтверджує правову позицію такими доказами:

- Договір про спільну діяльність від 22.11.2019;

- державні акти про право постійного користування землею ІІ-МК № 000637 та МК № 018;

- звіт про експертну грошову (оціночну) вартість земельних ділянок;

- Положення про Новосвітлівський психоневрологічний інтернат;

- листування учасників справи;

- додаткова угода № 2 від 10.07.2020 про розірвання Договору про спільну діяльність від 22.11.2019;

- акт приймання-передачі від 03.07.2020.

Відповідач-2 на підтвердження власної правової позиції щодо суті позовних вимог надав суду такі докази:

- додаткова угода № 1 від 03.07.2020 до Договору про спільну діяльність від 22.11.2019;

- наказ Новоствітлівського психоневрологічного інтернату від 03.07.2020 № 64;

- акт збирання урожаю озимої пшениці від 08.07.2020;

- накладна Новоствітлівського психоневрологічного інтернату № 38;

- додаткова угода № 2 від 10.07.2020 про розірвання Договору про спільну діяльність від 22.11.2019.

Інші учасники справи будь-яких доказів суду не надали.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 ГПК України, проаналізувавши обставини справи відносно норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до положень ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами ч. 1 ст.1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ч. 1 ст.3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1, 2, 4 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор зазначив, що оспорюваний договір, укладений між відповідачами, є удаваним, оскільки фактично був вчинений договір оренди земельної ділянки. При цьому, сам прихований договір оренди укладено з порушенням земельного законодавства, з огляду на що підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка - поверненню.

Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, ч. 1 ст. 203 названого Кодексу визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Оспорюваний у даній справі договір укладений сторонами як договір про спільну діяльність.

Відповідно до ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст.1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Отже, зі змісту вказаних законодавчих приписів вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

На переконання суду, умови спірного договору свідчать, що за своєю правовою природою він є саме договором оренди землі, укладення якого регулюється Законом України «Про оренду землі» та Земельним кодексом України.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.8-1 Закону України «Про оренду землі» право на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності не може бути відчужено її орендарем іншим особам, внесено до статутного капіталу, передано у заставу, крім передбачених частиною другою цієї статті випадків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачається здійснити заходи, спрямовані на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» визначено, що розмір, форма та строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Таким чином, на відміну від договору про спільну діяльність, договір оренди (суборенди) землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.

При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За таким правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають з його змісту.

Відтак, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Така правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема Касаційним господарським судом у постанові від 04.07.2018 у справі № 916/935/17 та Верховним Судом у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі №916/933/17.

При цьому, зміст оспорюваного договору та його правова природа не залежать від його назви. Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину та характер спірних правовідносин сторін.

За умовами договору про спільну діяльність, передбачені первісною редакцією п. 8.1 Договору кошти, є фактично орендною платою за право користування земельною ділянкою, в даному випадку, оброблення та збирання врожаю.

При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що внесення Додатковою угодою № 1 від 03.07.2020 змін до вказаного пункту Договору, по-перше, відбулося вже після звернення прокурора до суду з відповідним позовом та відкриття провадження у даній справі; а по-друге, фактично не було спрямоване на настання реальних правових наслідків, оскільки в день внесення відповідних змін земельні ділянки, що були надані Стороні 2 для спільного обробітку на виконання умов договору були повернуті відповідачем-2 відповідачу-1, а вже 10.07.2020 між відповідачами була укладена Додаткова угода № 2 про розірвання Договору про спільну діяльність від 22.11.2019.

Таким чином, з моменту укладання договору (22.11.2019) і до моменту повернення відповідачем-2 земельних ділянок відповідачу-1 (03.07.2020) умови розподілу прибутку за спірним Договором діяли для сторін у його первісній редакції.

Крім того, за умовами Договору визначення термінів, порядку проведення сільськогосподарських робіт для досягнення запланованого врожаю за Договором та ведення бухгалтерського обліку доручається Стороні-2 (п. 6.3); всі сільськогосподарські роботи проводяться працівниками та технікою Сторони-2 (п. 6.4); до обов`язків Сторони-2 належить, зокрема: власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції, яка обумовлена договором (п. 5.1); здійснювати виробничий процес, забезпечивши його необхідними машинно-тракторними агрегатами, технічним обладнанням, інвентарем, паливно-мастильними матеріалами, відповідними спеціалістами та працівниками (п. 5.2).

Тобто, фактично організаційне, матеріально-технічне та фінансове забезпечення реалізації господарських цілей спірного договору здійснюється тільки відповідачем-2 без участі відповідача-1, який, у свою чергу, лише отримує грошові кошти, при цьому надає відповідачу-2 земельні ділянки, належні йому на праві постійного користування.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що між сторонами існують фактичні відносини з передання в користування земельної ділянки, метою яких є отримання прибутку від врожаю сільськогосподарських культур, які там вирощуються, а умови укладеного між відповідачами правочину свідчать про те, що останні фактично уклали договір оренди земельної ділянки, а відтак, до спірного правочину слід застосовувати правила, передбачені для договору оренди земельної ділянки.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити таке:

В силу приписів ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно із ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 1 ст. 95 ЗК України унормовано, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

З огляду на зазначене, державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій.

Аналогічний правовий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору у розумінні статті 627 Цивільного кодексу України передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. У даному випадку, судом установлено недотримання відповідачами вимог земельного законодавства, яким обумовлено порядок та умови для передачі земельних ділянок в оренду, недотримання яких тягне за собою недійсність договору.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010р. у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 22.11.2019, укладеного між Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом та Фермерським господарством «Володимир» є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Фермерського господарства «Володимир» () повернути у розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з правом постійного користування Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом земельні ділянки загальною площею 147,29 га (площею 97,29 га, що підтверджується актом на право постійного користування землею серія ІІ-МК № 000637 зареєстрованого 15.03.2002 в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 603 та площею 50,00 га, що підтверджується актом на право постійного користування землею серія МК № 018 від 26.09.1994), вартістю 8096223,00 грн, розташовані у межах Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, що використовуються господарством на підставі договору про спільну діяльність від 22.11.2019, суд зазначає таке.

В період розгляду даної справи, прокурором та відповідачем-2 подано суду докази, які свідчать про те, що 10.07.2020 між відповідачами (сторонами оскаржуваного договору) було укладено Додаткову угоду № 2 про розірвання Договору про спільну діяльність від 22.11.2019.

Прокурором додатково надано суду докази того, що 03.07.2020 (після відкриття провадження у справі) між Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом та Селянським (фермерським) господарством «Володимир» було оформлено та підписано Акт приймання-передачі, відповідно до якого Селянське (фермерське) господарство «Володимир» передало Новоствітлівському психоневрологічному інтернату земельні ділянки, що були надані фермерському господарству для спільного обробітку на виконання умов договору про спільний обробіток від 22.11.2019, що перебувають у володінні Новосвітлівського психоневрологічного інтернату на підставі:

- Акту на право постійного користування землею серії МК №018 від 26.09.1994 року, виданого на підставі рішення Новосвітлівської сільської ради народних депутатів від 26.07.1994 року №1 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право постійного користування землею № 252, загальною площею 97,29 га. З цільовим призначенням для ведення підсобного господарства, що розташована на території Новосвітлівської сільської ради. Форма власності - державна.

- Акту на право постійного користування землею серії ІІ-МК №000637 від 15.03.2002 року, виданого на підставі розпорядження Веселинівської райдержадміністрації № 79-р від 20.02.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право постійного користування землею за №603, загальною площею 50 га., з цільовим призначенням для ведення підсобного господарства, що розташована на території Новосвітлівської сільської ради. Форма власності - державна.

На підставі викладеного, прокурор у клопотанні № 34/1-5816вих-20 від 02.09.2020 просить суд закрити провадження у справі № 915/410/20 в частині позовних вимог про повернення у розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з правом постійного користування Новосвітлівського психоневрологічного інтернату земельних ділянок загальною площею 147,29 га, розташованих в межах Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району; повернути прокуратурі Миколаївської області сплачений по платіжному дорученню № 458 від 31.03.2020 судовий збір в сумі 123545,35 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Судом перевірені вищевикладені обставини та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, встановлено, що 03.07.2020 припинилося фактичне користування відповідачем-2 спірною земельною ділянкою, а отже - заявлений прокурором предмет даного позову в частині позовної вимоги про його повернення станом на момент проведення судового засідання припинив своє існування, тобто відсутній.

Приймаючи до уваги вищенаведені норми та обставини, у зв`язку з тим, що між сторонами в даній справі не залишилось спірних питань по суті спору в частині другої позовної вимоги, оскільки фактичне користування відповідачем-2 спірною земельною ділянкою припинено 03.07.2020 шляхом повернення спірної земельної ділянки її постійному землекористувачу - відповідачу-1, провадження у справі в даній частині підлягає закриттю за відсутністю предмета спору.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, відомості про розподіл судових витрат.

Суд відмічає, що у клопотанні № 34/1-5816вих-20 від 02.09.2020 прокурор, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», просить суд повернути судовий збір у розмірі 123545,35 грн.

Приписами ч. 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Суд звертає увагу прокурора, що судовий збір у загальному розмірі 123545,35 грн було сплачено за звернення до суду з двома позовними вимогами. При цьому за позовну вимогу майнового характеру щодо зобов`язання повернути у розпорядження держави земельну ділянку було сплачено 121443,35 грн судового збору.

Отже, враховуючи закриття судом провадження у справі в частині п. 2 позовної заяви, суд вважає за можливе повернути позивачу (прокурору) з Державного бюджету України сплачений за дану позовну вимогу судовий збір у розмірі 121443,35 грн.

При цьому, оригінал платіжного доручення № 458 від 31.03.2020 на суму 123545,35 грн залишається в матеріалах господарської справи № 915/410/20.

В іншій частині, судовий збір в сумі 2102,00 грн, сплачений за першу позовну вимогу, у відповідності до приписів ст. 129 ГПК України, покладається на відповідачів.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 231, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір про спільну діяльність від 22.11.2019, укладений між Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом (7) та Фермерським господарством «Володимир» ().

3. Стягнути з Новосвітлівського психоневрологічного інтернату (57055, Миколаївська обл., Веселинівський район, село Новосвітлівка, вул. Леніна, буд. 143; ідентифікаційний код 03190567) на користь Миколаївської обласної прокуратури (54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, буд. 28; ідентифікаційний код 02910048) 1051,00 грн судового збору.

4. Стягнути з Селянського (фермерського) господарства «Володимир» (57001, Миколаївська обл., Веселинівський район, селище міського типу Веселинове, вул. Івана Франка, буд. 10; ідентифікаційний код 31448432) на користь Миколаївської обласної прокуратури (54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, буд. 28; ідентифікаційний код 02910048) 1051,00 грн судового збору.

5. Провадження у справі № 915/410/20 в частині позовних вимог щодо зобов`язання Фермерського господарства «Володимир» () повернути у розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з правом постійного користування Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом земельні ділянки загальною площею 147,29 га (площею 97,29 га, що підтверджується актом на право постійного користування землею серія ІІ-МК № 000637 зареєстрованого 15.03.2002 в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 603 та площею 50,00 га, що підтверджується актом на право постійного користування землею серія МК № 018 від 26.09.1994), вартістю 8096223,00 грн, розташовані у межах Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, що використовуються господарством на підставі договору про спільну діяльність від 22.11.2019 - закрити.

6. Повернути Миколаївській обласній прокуратурі (54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, буд. 28; ідентифікаційний код 02910048) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 121443,35 грн, перерахований згідно платіжного доручення № 458 від 31.03.2020 на суму 123545,35 грн.

7. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

Орган, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб: Заступник керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області (56500, Миколаївська обл., м. Вознесенськ, пров. Костенка, буд. 2);

Позивач: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області (54034, м. Миколаїв, проспект Миру, буд. 34; ідентифікаційний код 39825404);

Відповідач-1: Новосвітлівський психоневрологічний інтернат (57055, Миколаївська обл., Веселинівський район, село Новосвітлівка, вул. Леніна, буд. 143; ідентифікаційний код 03190567);

Відповідач-2: Селянське (фермерське) господарство «Володимир» (57001, Миколаївська обл., Веселинівський район, селище міського типу Веселинове, вул. Івана Франка, буд. 10; ідентифікаційний код 31448432).

Повне рішення складено та підписано судом 16.11.2020.

Суддя О.Г. Смородінова