СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2020 р. Справа №922/175/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М. , суддя Склярук О.І.,

при секретарі судового засідання Стойки В.В.,

представники учасників справи:

від позивача Шафоростова О.М., головний спеціаліст, наказ №82-к від 27.06.2019, довіреність №58 від 26.12.2019, посадова інструкція, положення №487 від 22.05.2019,

від відповідача Алексанян К.А., довіреність №617 від 05.10.2020,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бєлєвцова Олега Володимировича (вх.№2081Х/1 від 18.08.2020) на рішення Господарського суду Харківської області від 05.05.2020 у справі №922/175/20 (м. Харків, суддя Шатерніков М.І., повний текст рішення складено 12.05.2020),

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областям, м. Харків,

до Фізичної особи-підприємця Бєлєвцова Олега Володимировича, м. Харків,

про стягнення 22125,54 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областям 22.01.2020 звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Бєлєвцова Олега Володимировича, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі за договором оренди №6775-Н від 19.06.2019, укладеним між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ФОП Бєлєвцовим Олегом Володимировичем в сумі 22125,54 грн., з яких 20725,88 грн. основний борг за період з червня 2019 по жовтень 2019, 1399,66 грн. пеня, нарахована за період з 15.07.2019 по 09.12.2019 (включно). Судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.05.2020 позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бєлєвцова Олега Володимировича на користь Державного бюджету заборгованість з орендної плати у розмірі 20725,88 грн., пені у розмірі 1399,66 грн. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бєлєвцова Олега Володимировича на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областям, м. Харків витрати зі сплати судового збору в розмірі 2102,00 грн.

Фізична особа-підприємець Бєлєвцов Олег Володимирович з вказаним рішенням не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства, просить продовжити строк на апеляційне оскарження; визнати причини неподання доказів, а саме листів ТОВ «Слобожанська лісопромислова компанія», ФОП Ликової Т.М. поважними та долучити їх до матеріалів справи; апеляційну скаргу задовольнити; скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 05.05.2020 у справі №922/175/20; судові витрати покласти на позивача; провести розгляд апеляційної скарги із обов`язковим викликом сторін.

В обґрунтування своєї позиції по справі апелянт вказує наступне:

- як вбачається з плану технічного паспорту є три облаштовані входи до будівлі літ. «А-1», однак потрапити до орендованого приміщення через жоден вхід виявилось неможливим;

- у зв`язку із неможливістю використання орендованих приміщень за договором оренди №6775-Н від 19.06.2019 через відсутність можливості потрапити до них, відповідач звертався до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях із заявами, в яких просив врегулювати ситуацію, не нараховувати орендну плату; відповіді на вказані звернення отримано не було;

- відповідач, також, звертався до інших орендарів, через приміщення яких можливий вхід до спірного об`єкту, однак ФОП Ликова Т.М. та ТОВ «Слобожанська лісопромислова компанія» відмовили йому у вказаному доступі; в серпні 2020 року відповідачу вдалося отримати від зазначених орендарів письмове підтвердження того, що вони відмовили відповідачу у доступі до орендованих приміщень.

- проведення розгляду справи судом першої інстанції мало відбуватися в судовому засіданні з викликом сторін у справі, оскільки ситуація, яка склалася потребує додаткового з`ясування правової позиції сторін у справі; суд не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не надавши належної правової оцінки доводам та доказам, які були викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали. Призначено справу до розгляду на 06.10.2020. Повідомлено учасників апеляційного провадження про дату, час та місце розгляду справи в судовому засіданні. Доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

Від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областям (вх.№9124 від 25.09.2020) надійшли пояснення, в яких позивач просить відмовити ФОП Бєлєвцову О.В. у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування своєї позиції по справі позивач зазначає наступне:

- договір оренди №6775-Н від 19.06.2019 розірваний з 18.12.2019, зобов`язання по сплаті орендної плати відповідачем не виконані;

- посилання відповідача щодо направлення заяв на ім`я начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області відносно того, що орендарю чиняться перешкоди у користуванні орендованим майном не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та журналах вхідної кореспонденції;

- листи ТОВ «Слобожанська промислова компанія» та ФОП Ликової Т.М. про недопуск орендаря до орендованого ним приміщення не стосуються предмету спору та не входять до предмету доказування, оскільки у зазначених орендарів є окремі входи до орендованих приміщень;

- стосовно доводів апелянта про неможливість доступу до орендованих приміщень через земельну ділянку, що прилягає до спірної будівлі позивач вказує, що зазначена земельна ділянка згідно Державного акту на право власності належить ТОВ «Кроно-Україна», тому вирішення питання щодо надання можливості проходу через земельну ділянку не відносить до компетенції Регіонального відділення, оскільки в оренду здається державне майно, що не увійшло під час приватизації до статутного капіталу ЗАТ «Солоницівський комбінат меблевих деталей».

Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 02.10.2020, у зв`язку з відпусткою судді Ільїна О.В., для розгляду справи №922/175/20 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя-доповідач Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М., суддя Склярук О.І.

За змістом ч.14 ст.32 Господарського процесуального кодексу України означена зміна складу суду зумовлює новий відлік визначеного ст.273 цього Кодексу процесуального строку розгляду апеляційної скарги.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.10.2020 оголошено перерву у розгляді справи до 03.11.2020; повідомлено учасників справи про дату, час та місце судового засідання; попереджено учасників процесу, що у разі неявки представників з належним чином оформленими повноваженнями, справа може бути розглянута за наявними в ній документами.

В судовому засіданні 03.11.2020 відповідач підтримав вимоги апеляційної скарги, просив задовольнити її в повному обсязі. Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення суду без змін. Також, в судовому засіданні представником відповідача було надано для долучення до матеріалів справи дві копії заяв про звернення до начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областям.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, зазначає наступне.

19.06.2019 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Бєлєвцовим Олегом Володимировичем (орендар, відповідач) було укладено договір оренди №6775-Н, відповідно до п.1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення напівпідвалу - кім.№ І-ХVІІ площею 268,9 кв.м та 1-го поверху частина кім. № 1 площею 80,3 кв.м, кім. №№ 10,11,12 та частина кім. № 2, 4-9 площею 18,9 кв.м (46,1%- місця загального користування) площею 124,7 кв.м одноповерхової будівлі магазину, літ. «А-1» (далі - Майно), загальною площею 393,6 кв.м., за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н, смт. Солоницівка, вул. Заводська, 1, що не увійшло під час приватизації до статутного капіталу ЗАТ «Солоницівський комбінат меблевих деталей» (ліквідовано), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 15.03.2019 і становить за незалежною оцінкою 1 110 200,00 грн., без ПДВ.

Означений договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луценко В.С. та зареєстровано в реєстрі за №1980.

Мета оренди була визначена пунктом 1.2. договору оренди від 19.06.2019 №6775-Н: розміщення суб`єкта господарювання, що здійснює побутове обслуговування населення (лазня загального користування).

Майно за договором оренди від 19.06.2019 № 6775-Н було передано в користування орендарю на підставі акту приймання-передачі орендованого майна від 19.06.2019, підписаного сторонами (а.с.17).

Пунктом 10.1 договору встановлено, що його укладено строком на 15 років, діє з 19.06.2019 до 19.06.2034.

Орендна плата згідно п. 3.1. договору оренди від 19.06.2019 №6775-Н, визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою КМУ від 04.10.1995 №786 зі змінами, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку квітень 2019 року - 4714,14 грн.

Розмір орендної плати за перший місяць оренди - червень 2019 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за травень, червень 2019 року.

Пунктом 3.3. спірного договору визначено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно п. 3.6 вищезгаданого договору орендна плата перераховується щомісячно, до 15 числа місяця, наступного за звітнім, відповідно до вимог діючої Методики, безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами.

Положеннями договору оренди від 19.06.2019 № 6775-Н (п.п.5.1. - 5.14. договору) встановлено, що орендар взяв на себе певні зобов`язання. Зокрема, відповідно до п. 5.3. вказаного договору, орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувача.

Як стверджує позивач у позовній заяві, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди від 19.06.2019 №6775-Н в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів (п. 3.6., п. 5.4. договору), у останнього за період з червня 2019 року по жовтень 2019 року перед позивачем утворилася заборгованість з орендної плати в сумі 20725,88 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, а також для нарахування відповідачу пені, на підставі п. 3.7. договору, що за період з 15.07.2019 по 09.12.2019 склала 1399,66 грн.

При цьому, регіональним відділенням 13.12.2019 на адресу Відповідача було направлено лист №20-03-02-04831 від 12.12.2019 з повідомленням про відмову від договору оренди №6775-Н від 19.06.2019 на підставі ст.782 Цивільного кодексу України, у зв`язку з невнесенням відповідачем орендної плати більш як за три місяця підряд та зобов`язувало відповідача погасити заборгованість по орендній платі, пені (а.с.19-22). Лист відповідачем отримано особисто 18.12.2019, що вбачається з роздруківки веб-сторінки електронного сервісу Акціонерного Товариства «Укрпошта» щодо поштового відправлення №155 (а.с.23).

Таким чином, договір оренди №6775-Н від 19.06.2019, укладений між Регіональним відділенням та ФОП Бєлєвцовим О.В. на окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення напівпідвалу - кім.№ І-ХУП площею 268,9 кв.м та 1-го поверху частина кім.№ 1 площею 80,3 кв.м, кім. №№10,11,12 та частина кім. № 2,4-9 площею 18,9 кв.м (46,1%- місця загального користування) площею 124,7 кв.м одноповерхової будівлі магазину, літ. «А-1», загальною площею 393,6 кв.м., за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н, смт. Солоницівка, вул. Заводська, 1, що не увійшло під час приватизації до статутного капіталу ЗАТ «Солоницівський комбінат меблевих деталей», в порядку ст.782 ЦК України, розірваний з 18.12.2019.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що строк виконання відповідачем грошових зобов`язань зі сплати орендних платежів за договором настав; відповідач не надав доказів здійснення своєчасної оплати орендних платежів, або обґрунтованих заперечень проти вимог позивача, у зв`язку з чим відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати орендної плати за період з червня 2019 року по жовтень 2019 року за договором оренди від 19.06.2019 №6775-Н у розмірі 20725,88 грн. Також перевіривши правомірність нарахування позивачем заявлених до стягнення штрафних санкцій у вигляді пені за період з 15.07.2019 по 09.12.2019 у розмірі 1399,66 грн., суд встановив, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, відповідає умовам договору та підлягає задоволенню.

Втім колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції та вважає, що судом було не було здійснено повного та всебічного дослідження обставин справи, з огляду на наступне.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору - стаття 611 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В той час, відповідно до частини четвертої статті 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за це, мають бути доведені. Подібні правові висновки викладені у пункті 31.4 постанови Верховного Суду від 27.08.2019 у справі №914/2264/17.

В контексті подібних спірних правовідносин колегія суддів доходить висновку, що Закон не містить переліку обставин, які звільняють наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) на підставі частини шостої статті 762 ЦК України, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі обставини одночасно позбавляють орендаря можливості користуватись об`єктом оренди і він не відповідає за це.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у відзиві на позовну заву (а.с.98-118) відповідач наголошував на тому, що орендоване майно ним не використовувалось через виникнення обставин, за які він не відповідає.

Однак суд зазначив, що викладені відповідачем у відзиві на позов заперечення щодо неможливості користуватись найманим майном не приймаються до уваги, оскільки вони не підтверджені жодними належними та достатніми доказами, зокрема відповідачем не надано доказів вчинення дій щодо захисту своїх прав та урегулювання з орендодавцем виконання останнім своїх обов`язків та вживанню відповідних заходів реагування.

При цьому в оскаржуваному рішенні відсутні посилання на дослідження доказів, наданих до відзиву у справі. Дійшовши такого висновку, суд першої інстанції під час розгляду цієї справи в повній мірі не забезпечив дотримання принципу змагальності, не надав відповіді на доводи відповідача та не з`ясував, чи дійсно існували обставини, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог.

Відхиливши доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, відкинувши без дослідження додані до нього докази, суд першої інстанції дійшов суперечливого висновку про те, що відповідач не довів обставин, з якими закон та/або умови договору пов`язують звільнення орендаря від орендних платежів, в тому числі неможливості користування об`єктом оренди через обставини, за які він не відповідає.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Мала проти України», «Богатова проти України»).

Більш того, у визначення справедливого судового розгляду справи сторін не можна не враховувати загальні фактичні та юридичні обставини справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станкевич проти Польщі»).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах «Дюлоранс проти Франції», «Донадзе проти Грузії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» та у справі «Руїз Матеос проти Іспанії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарі» вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обмежився лише посиланням на те, що відповідачем не надано доказів вчинення дій щодо захисту своїх прав та урегулювання з орендодавцем виконання останнім своїх обов`язків та вживанню відповідних заходів реагування. При цьому судом не було перевірено доводи апелянта, не було з`ясовано обставини, на які він посилався та не надано у спірному рішенні прямої конкретної відповіді щодо відсутності обставин неможливості відповідача потрапити у спірні приміщення.

Натомість, колегія суддів зазначає, що у додатках до відзиву відповідача на позову заяву містяться дві заяви, адресовані Начальнику Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областям. У тексті відзиву відповідач пояснював, що вказані заяви були покладені безпосередньо у «скриньку для кореспонденції», а отже на примірнику відповідача немає відмітки про отримання Фондом відповідних заяв. Більше того у відзиві на позовну заяву на останньому аркуші відповідачем було зазначено, що оригінали додатків, передбачених п.п.3,7,8, а саме технічний паспорт приміщення та копії заяв на ім`я начальника РВ ФДМУ від ФОП Бєлєвцова О.В, знаходяться у володінні позивача. Тобто колегія суддів зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідачем були наведені доводи та надані докази, які свідчать про ймовірність вчинення відповідачем дій щодо захисту своїх прав та урегулювання з орендодавцем обов`язків по договору.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Колегія суддів зазначає, що дійсно основний тягар зі здійснення діяльності щодо надання відповідних доказів покладається на учасників провадження, суд же виступає в ролі арбітра у даному процесі та здійснює перевірку представлених учасниками аргументів та доводів. Однак, процесуальним законодавством передбачено, що якщо суд першої інстанції має сумніви щодо існування відповідних доказів, які були згадані у відзиві на позовну заяву, суд не був позбавлений можливості та мав право, витребувати такі докази у сторін, з метою забезпечення повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи. Більше того, зважаючи на те, що відповідач послався на знаходження відповідних доказів у позивача, суд першої інстанції повинен був здійснити дії щодо перевірки вказаних обставин.

Однак, суд першої інстанції, не перевіривши вірогідність вказаних доводів, а саме наявність або відсутність підстав щодо надання відповідних заяв позивачу вказаним шляхом, дійшов передчасного висновку про відсутність доказів звернення відповідача до позивача.

Крім того, відзив на позовну заяву містить посилання щодо неможливості потрапити у спірні приміщення через наявні входи, до відповідних пояснень були надані технічний паспорт приміщення та фотокартки. Однак, суд у своєму рішенні не вивчив належним чином зазначені докази та не дослідив доводи, наведені заявником.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач у відповіді на відзив (а.с.133-165) вказав, що відповідні доводи відповідача не є підставою для звільнення відповідача від сплати орендної плати та пені, а отже не спростував та не заперечив звернення відповідача до позивача із відповідними заявами, як і не заперечив неможливість потрапити до орендованих приміщень.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Не надавши оцінку доводам відповідача про звернення до позивача із заявами, не дослідивши надані до суду першої інстанції докази, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність існування зазначених обставин. Натомість, у судовому засіданні апеляційного господарського суду відповідач повідомив, що він отримав копії заяв ФОП Бєлєвцова Олега Володимировича, адресовані Начальнику Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областям на яких наявні штампи позивача та зазначені номери вхідної кореспонденції та дати 09.08.2019, 19.12.2019. Вказані заяви підтверджують обґрунтованість посилань відповідача у суді першої інстанції на їх існування та знаходження у позивача. Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції передчасними та прийнятими за неповного дослідження поданих сторонами доказів.

Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання позивача на відсутність запису в журналі вхідної кореспонденції Регіонального відділення про надходження від відповідача заяв - не підтверджуються матеріалами справи, оскільки відповідний журнал або витяги з нього не були надані до суду.

Також, колегія суддів зазначає, що апелянтом було надано до апеляційної інстанції клопотання про долучення доказів, які не були подані до суду першої інстанції, у зв`язку із неможливістю отримати ці докази раніше через дотримання режиму та недопущення поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19. Зокрема відповідач вказує, що лише в серпні 2020 року йому вдалося отримати від інших орендарів письмове підтвердження того, що вони відмовили відповідачу у доступі до орендованих приміщень.

Досліджуючи питання можливості прийняття вказаних доказів, колегія суддів вказує про наступне.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з подальшими змінами та доповненнями) з 12.03.2020 на усій території України запроваджено карантин. Дію карантину неодноразово продовжено.

Згідно Указу Президента від 13.03.2020 №87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.03.2020 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.

Згідно Указу Президента від 13.03.2020 №87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.03.2020 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.

Карантин - це комплекс обмежувальних медико-санітарних і адміністративних заходів, спрямованих на попередження поширення карантинних інфекційних хвороб.

Стаття 3 Конституції України визначає життя і здоров`я людини найвищою соціальною цінністю в Україні.

Відповідно до статті 27 Конституції України, обов`язком держави - є захист життя людини.

На офіційному сайті Всесвітньої організації охорони здоров`я https://www.who.int/ru/emergencies/diseases/novel-coronavirus-2019/advice-for-public, та на сайті Міністерства охорони здоров`я України надано громадськості рекомендації щодо обмеження відвідування місць скупчення людей.

У даному випадку з огляду на ситуацію, що склалася в Україні, пов`язану із поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, рекомендації Всесвітньої організації охорони здоров`я, Міністерства охорони здоров`я України щодо обмеження відвідування місць наявності людей, справедливим є врахування можливих наслідків вимушеної раптової ізольованості особи. Зокрема такі наслідки виявляються у можливості особи використовувати ресурси, які наявні на момент початку такої ізоляції.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Таким чином, докази, надані апелянтом до суду апеляційної інстанції є такими, що не могли бути подані до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від самого відповідача. З метою усунення порушень процесуального закону та забезпечення рівності сторін колегія суддів дійшла висновку про долучення вказаних документів до матеріалів справи та їх врахування під час розгляду справи.

Зокрема колегія суддів враховує, що листи ФОП Ликової Т.М. та директора ТОВ «Слобожанська лісопромислова компанія» підтверджують факти звернення відповідача до них в липні 2019 року з проханням надати прохід до орендованих приміщень та відмови орендарів у проході до будівлі.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає підтвердженими обставини щодо вчинення відповідачем дій щодо захисту своїх прав та урегулювання з орендодавцем виконання останнім своїх обов`язків та вживанню відповідних заходів реагування та наявність підстав для звільнення від зобов`язання відповідача сплачувати орендну плату через об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення) через обставини, за які орендар не відповідає.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач фактично не користувався орендованим приміщенням та був позбавлений можливості потрапити до орендованого приміщення, суд вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати та як наслідок пені за порушення зобов`язань по договору.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції у даній справі обставини та докази на їх підтвердження, перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та відповідність висновків суду дійсним обставинам справи, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 ГПК України.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційних вимог, скасування рішення суду з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, п. 2 ст. 275, п.п.1,2,3 ч.1, п.3 ч.3 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бєлєвцова Олега Володимировича задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 05.05.2020 у справі №922/175/20 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 09.11.2020.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя Н.М. Дучал

Суддя О.І. Склярук