ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 910/13366/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

позивача - Компанії «Evciler Kimya Madencilik Ve Deg Met. San. Tic. A.S» (Евджілер Кімйа Маденджілік Ве Дег.Мет.Сан.Тідж.А.С.) - Стусова Ю.М., адвокат (ордер від 16.10.2020),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Драгпром» - Одноріг В.Ю., адвокат (дов. від 19.11.2020),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Компанії «Evciler Kimya Madencilik Ve Deg Met. San. Tic. A.S» (Евджілер Кімйа Маденджілік Ве Дег.Мет.Сан.Тідж.А.С.)

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2020 (головуючий суддя: Кропивна Л.В., судді: Дідиченко М.А., Поляк О.І.)

у справі № 910/13366/18

за позовом Компанії «Evciler Kimya Madencilik Ve Deg Met. San. Tic. A.S» (Евджілер Кімйа Маденджілік Ве Дег.Мет.Сан.Тідж.А.С., далі - Компанія)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Драгпром» (далі - Товариство)

про визнання недійсними договору та арбітражної угоди, укладеної у вигляді арбітражного застереження.

Згідно з розпорядженням Заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 09.11.2020 № 29.3-02/2916 проведено повторний автоматичний розподіл справи № 910/13366/18 у зв`язку з перебуванням судді Малашенкової Т.М. у відпустці.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Компанія звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства (з урахуванням заяви про часткову зміну [доповнення] підстав позову в частині додатків №№ 5-7 до договору) про: визнання недійсною арбітражної угоди, укладеної у вигляді арбітражного застереження, що міститься в пункті 8.3 розділу 8 договору від 09.03.2016 № 001 про переробку брухту, що містить дорогоцінні метали, який укладений сторонами спору; визнання недійсним договору від 09.03.2016 № 001 про переробку брухту, що містить дорогоцінні метали, який укладений сторонами спору та додатків до нього від 24.03.2016 №№ 1-4, від 07.11.2016 №№ 5-7.

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, тим, що укладений договір (який містить арбітражне застереження) підписаний з боку позивача Білтекіним Хаканом, який ніколи не займав посаду директора позивача на підставі Статуту, та відомості про якого ніколи не вносилися до Торгового реєстру, який ведеться Торгово - промисловою палатою м. Анкара. У зв`язку з чим названа особа не мала права ані вчиняти оспорюваний правочин від імені позивача, ані вирішувати питання щодо передачі спорів за договором на розгляд арбітражу. Також позивач посилався на те, що додатки №№ 5-7 до договору взагалі не могли підписуватися навіть неуповноваженою особою, оскільки були підроблені, що є додатковою підставою для визнання їх недійсними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.09.2019 зі справи № 910/13366/18, у позові відмовлено повністю, з підстав його необґрунтованості.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2020 зі справи рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2019 скасовано, позовну заяву Компанії залишено без розгляду на підставі пункту 7 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано, зокрема, тим, що на момент повторного призначення господарським судом справи до розгляду питання щодо арбітрабельності спору вже було перевірено органом, який за законом має функції контролю щодо арбітражу. Суперечка про підсудність була розв`язана Міжнародним комерційним арбітражем та Київським апеляційним судом. Оскільки відповідачем до початку розгляду справи по суті було подано клопотання про залишення позову без розгляду з підстав наявної між сторонами угоди про передачу справи на вирішення міжнародного комерційного арбітражу, позов підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 7 частини першої статті 226 ГПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Компанія просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування доводів касаційної скарги Компанія посилається на те, судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, внаслідок чого оскаржувана постанова підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що суперечка про підсудність була розв`язана Міжнародним комерційним арбітражем та Київським апеляційним судом, і у розгляді справи № 910/13366/18 суд не мав права повторно здійснювати оцінку обставин, встановлених компетентним судом, - суперечить нормам Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» та статтям 457, 459 Цивільного процесуального кодексу України, які визначають особливості розгляду справи про скасування рішень міжнародних комерційних арбітражів, а також пункту 7 частини першої статті 226 ГПК України.

Ухилившись від встановлення дійсних намірів сторін щодо обрання певної процедури вирішення спору про недійсність спірного договору та арбітражного застереження, що міститься в ньому та від оцінки змісту арбітражного застереження на предмет охоплення ним спорів про визнання договорів недійсними, суд апеляційної інстанції, тим самим, порушив норми процесуального права (частина перша статті 316 ГПК України), а саме, не виконав вказівки, що містились у постанові суду касаційної інстанції від 04.03.2019 зі справи № 910/13366/18, і які були обов`язковими для суду апеляційної інстанції.

Оскаржувана постанова не відповідає висновку щодо застосування норм права (пункту 7 частини першої статті 226 ГПК України) у подібних правовідносинах, який викладений у постановах Верховного Суду від 07.05.2019 зі справи № 921/421/18 та від 04.03.2019 зі справи № 910/13366/18.

Доводи інших учасників справи

Товариство у відзиві на касаційну скаргу просило залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись, зокрема, на прийняття судом апеляційної інстанції обґрунтованого процесуального рішення у справі.

Розгляд клопотань учасників справи

Скаржник звернувся до Суду з клопотанням про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав того, що справа, на його думку, містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Виключна права проблема, на думку скаржника, полягає у: можливості застосування пункту 7 частини першої статті 226 ГПК України у справах, в яких предметом спору є визнання недійсним договору та арбітражного застереження, яке міститься в ньому, і відповідні вимоги заявлені у зв`язку з підписанням договору від імені однієї із сторін особою, що не була директором такої сторони та не мала повноважень укладати угоди від її імені, в тому числі, передавати спори на вирішення арбітражу; можливості вирішення загальним судом під час розгляду справи про скасування арбітражного рішення питання підсудності арбітражному суду інших спорів між сторонами арбітражного розгляду, які не розглядалися арбітражним судом, рішення якого оскаржується.

Суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання, з огляду на таке.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини п`ятої статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право (але не покладає на нього обов`язку) передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначена частиною п`ятою статті 302 ГПК України, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Суд звертається до правової позиції, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Верховний Суд, оцінивши доводи скаржника, дійшов висновку, що дана справа не містить виключної правової проблеми і передача її на розгляд Великої Палати Верховного Суду не є необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

09.03.2016 Компанією в особі директора Білтекін Хакан, який діє на підставі Статуту (виконавець) та Товариством в особі директора Левенчук Оксани, яка діє на підставі Статуту (замовник) укладено договір № 001 про переробку брухту, що містить дорогоцінні метали (далі - Договір), відповідно до умов якого замовник зобов`язався поставити сировину - брухт, що містить дорогоцінні метали, а виконавець - надати послуги з переробки брухту і видалення дорогоцінних металів, та повернути видалені дорогоцінні метали замовнику.

За умовами пунктів 8.1, 8.2 Договору, останній регулюється чинним матеріальним правом України. Всі непорозуміння, що виникають внаслідок, або у зв`язку з цим договором, повинні вирішуватись шляхом переговорів між сторонами.

Пунктом 8.3 Договору встановлено, що якщо сторони не можуть дійти згоди шляхом переговорів протягом 30 (тридцяти) календарних днів від дня перших переговорів, то всі спори та непорозуміння належать передачі на розгляд до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово - промисловій палаті України.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання обов`язків сторонами (пункт 10.1 Договору).

Згідно з пунктом 10.2 Договору усі додатки до нього є невід`ємною його частиною.

З метою реалізації досягнутих домовленостей та відповідно до умов Договору сторони підписали додатки №№ 1-4 від 24.03.2016 та №№ 5-7 від 07.11.2016, якими визначили конкретні умови поставки окремих партій брухту, їх переробки та повернення видалених дорогоцінних металів.

05.10.2017 Товариство звернулося до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово - промисловій палаті України з позовом до Компанії про стягнення збитків, з підстав невиконання Компанією обов`язків за Договором.

За результатами розгляду справи Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово - промисловій палаті України прийнято рішення від 25.05.2018 у справі АС № 272т/2017 про стягнення з Компанії на користь Товариства 524 508,73 доларів США завданих збитків та 18 485, 39 доларів США на відшкодування виплат зі сплати арбітражного збору.

Судом апеляційної інстанції під час апеляційного провадження у справі № 910/13366/18 також встановлено, що у запереченнях на позов у справі АС № 272т/2017 Компанія не посилалася на ту обставину, що спір, переданий на вирішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово - промисловій палаті України, ґрунтується на договорі, який є недійсним за законом, якому сторони цей договір підпорядкували, або одна із сторін в арбітражній угоді була якоюсь мірою недієздатною.

19.10.2018 Компанія звернулася до Київського апеляційного суду із заявою про скасування рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово - промисловій палаті України від 25.05.2018 зі справи АС № 272т/2017.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04.12.2018 зі справи № 824/204/2018 (провадження № 2-к/824/24/2018), залишеною без змін постановою Верховного Суду від 23.05.2019 (провадження № 61-507ав19), відмовлено Компанії у задоволенні заяви про скасування рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово - промисловій палаті України від 25.05.2018 у справі АС № 272т/2017.

Судові рішення у справі № 824/204/2018 обґрунтовані тим, що рішення арбітражного суду від 25.05.2018 не виходить за межі Договору та не суперечить публічному порядку України, а суд загальної юрисдикції не має правових підстав аналізувати правильність застосування Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово - промисловій палаті України норм матеріального права України у вирішенні спору та переглядати спір по суті.

Посилаючись на наявність визначених законом підстав для визнання Договору (з додатками до нього) та арбітражної угоди (застереження) недійсними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсною арбітражної угоди, укладеної у вигляді арбітражного застереження, що міститься в пункті 8.3 розділу 8 Договору, який укладений сторонами спору; визнання недійсним Договору та додатків до нього від 24.03.2016 №№ 1-4, від 07.11.2016 №№ 5-7.

Причиною касаційного провадження стала правомірність залишення судом апеляційної інстанції позову без розгляду з підстав укладення сторонами угоди про передачу даного спору на вирішення міжнародного комерційного арбітражу та наявності заперечень відповідача проти вирішення спору в господарському суді, які надійшли до початку розгляду справи по суті (пункт 7 частини першої статті 226 ГПК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи; іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Відповідно до частини першої статті 75 зазначеного Закону підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

У пункті 1 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених статтею 77 цього Закону (випадки виключної підсудності справ з іноземним елементом судам України).

За змістом статті 1 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном.

У статті 2 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» передбачено, що «арбітраж» - це будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

За змістом статті 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, залишити позов без розгляду і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. У разі подання позову, зазначеного в пункті 1 цієї статті, арбітражний розгляд проте може бути розпочато або продовжено і арбітражне рішення може бути винесено, поки сперечання про підсудність чекають розв`язання в суді.

Арбітражна угода має позитивний і негативний ефект: вона зобов`язує сторони передавати спори в арбітраж і надавати складу арбітражу компетенцію щодо спорів, охоплених арбітражною угодою (позитивний ефект). Якщо виникає спір, який належить до обсягу арбітражної угоди, будь-яка зі сторін може передати його на розгляд складу арбітражу. З іншої сторони, арбітражна угода перешкоджає сторонам у спробах вирішити їх спори в суді (негативний ефект). Уклавши арбітражну угоду, сторони визначили інший обов`язковий для них порядок реалізації належних їм прав застосування судових засобів правового захисту, саме у певному (або певних) міжнародному комерційному арбітражеві. Сторона, яка уклала арбітражну угоду, не може ігнорувати такі її умови і замість обраного арбітражу звернутися до суду держави, який був би компетентним вирішити спір у разі неукладення між сторонами такого роду арбітражної угоди.

Конвенція про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 10.06.1958, далі - Нью-Йоркська конвенція) закріплює підхід здійснення примусового виконання арбітражних рішень і арбітражних угод, який ґрунтується на презумпції дійсності та автономності арбітражних угод, формальної і матеріально-правової (частина 1 статті ІІ Нью-Йоркської конвенції). Ця презумпція дійсності може бути спростована лише за обмеженим переліком підстав.

Принцип автономності арбітражної угоди (separabiliti) свідчить, по-перше, що дійсність основного договору в принципі не впливає на дійсність включеної до нього арбітражної угоди і, по-друге, основний договір і арбітражна угода можуть бути підпорядковані різним законам. Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантію, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем, оскільки наявність арбітражного застереження унеможливлює звернення до державних судових установ.

Укладаючи арбітражне застереження, сторони зазвичай передбачають передачу до арбітражу будь-яких спорів, у тому числі спорів щодо дійсності самого контракту (якщо такі спори прямо не виключені зі сфери дії арбітражного застереження). У подальшому, якби сторона могла відмовитися від арбітражу і заперечувати компетенцію арбітрів, посилаючись на недійсність контракту, то недобросовісна сторона завжди використовувала би таку можливість для зриву арбітражу. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2020 зі справи № 920/241/19 та постанові Верховного Суду від 24.09.2020 зі справи № 824/198/19.

Необхідно враховувати, що принцип автономності арбітражної угоди від основного договору полягає у тому, що арбітражна угода та основний договір розглядаються як дві окремі угоди, тому недійсність договору не може бути підставою для автоматичної недійсності арбітражної угоди.

За змістом Нью-Йоркської конвенції кожна договірна держава визнає арбітражну угоду, за якою сторони зобов`язуються передавати до арбітражу всі або будь-які суперечки, які виникають або можуть виникнути між ними у зв`язку з якими-небудь конкретними договірними або іншими правовідносинами, об`єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Зазначений обов`язок визнання арбітражної угоди вимагає від суду також тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності (принцип імунітету та автономії арбітражної угоди).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Компанія звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства (з урахуванням заяви про часткову зміну (доповнення) підстав позову в частині додатків №№ 5-7 до договору) про: визнання недійсною арбітражної угоди, укладеної у вигляді арбітражного застереження, що міститься в пункті 8.3 розділу 8 Договору, який укладений сторонами спору; визнання недійсним Договору та додатків до нього від 24.03.2016 №№ 1-4, від 07.11.2016 №№ 5-7.

З огляду на наявність в оспорюваному договорі арбітражного застереження (пункт 8.3 Договору) про вирішення спорів між сторонами у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово - промисловій палаті України, відповідач до початку розгляду справи по суті подав клопотання про залишення позову без розгляду, з підстав наявної між сторонами угоди про передачу справи на вирішення міжнародного комерційного арбітражу.

У пункті 7 частини першої статті 226 ГПК України зазначено, що суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Згідно з частиною п`ятою статті 4 зазначеного Кодексу угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу) допускається. До міжнародного комерційного арбітражу за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що відповідає вимогам, визначеним законодавством України про міжнародний комерційний арбітраж, крім випадків, визначених законом. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

За змістом частин першої та третьої статті 22 ГПК України спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу. Будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2018 у справі № 906/493/16, у разі наявності арбітражної угоди між сторонами спору та поданого стороною відповідно до вимог ГПК України клопотання про припинення провадження господарський суд може продовжити розгляд справи за умови встановлення в передбаченому законом порядку недійсності, втрати чинності або неможливості виконання вказаної угоди не пізніше початку розгляду справи по суті; господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди; суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має відбуватися арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.

Під час вирішення питання залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 7 частини першої статті 226 ГПК України, господарський суд має встановити наявність сукупності таких умов: існування арбітражної угоди, за якою позов у питанні, що порушено у державному суді, належить до компетенції Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово - промисловій палаті України; від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді; встановлення судом prima facie («на перший погляд») дійсності, чинності та виконуваності арбітражної угоди.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за умовами пунктів 8.1, 8.2 Договору, останній регулюється чинним матеріальним правом України. Всі непорозуміння, що виникають внаслідок, або у зв`язку з цим договором, повинні вирішуватись шляхом переговорів між сторонами.

Пунктом 8.3 Договору передбачено, що якщо сторони не можуть дійти згоди шляхом переговорів протягом 30 (тридцяти) календарних днів від дня перших переговорів, то всі спори та непорозуміння належать передачі на розгляд до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово - промисловій палаті України.

Тобто, у наведеному випадку формулювання, вжиті у зазначеній арбітражній угоді (застереженні) «всі спори та непорозуміння», «всі непорозуміння, що виникають внаслідок, або у зв`язку з цим договором» охоплюють також і спори стосовно дійсності договору (у тому числі, й самого арбітражного застереження). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2020 зі справи № 920/241/19.

Отже, питання щодо визнання недійсною арбітражної угоди (застереження) як оспорюваного правочину (з урахуванням презумпції правомірності), і визнання недійсним договору як оспорюваного правочину підлягає розгляду Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово - промисловій палаті України згідно з пунктом 8.3 Договору.

Відповідач наполягав на вирішенні цього спору Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово - промисловій палаті України, заперечення проти вирішення спору в господарському суді відповідач подав до початку розгляду справи по суті, як того вимагають наведені положення процесуального законодавства; обставин щодо недійсності, втрати чинності, неможливості виконання арбітражної угоди суди попередніх інстанцій не установили.

Наведеним спростовується довід скаржника про те, що оскаржувана постанова не відповідає висновку щодо застосування норм права (пункту 7 частини першої статті 226 ГПК України) у подібних правовідносинах, який викладений у постановах Верховного Суду від 07.05.2019 зі справи № 921/421/18 та від 04.03.2019 зі справи № 910/13366/18.

Водночас обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що питання стосовно дійсності арбітражного застереження як такого, вже було предметом розгляду Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово - промисловій палаті України (у розгляді справи АС № 272т/2017) та Київського апеляційного суду (під час вирішення питання щодо наявності/відсутності підстав для скасування арбітражного рішення).

Так, відповідно до статті 4 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» сторона, яка знає про те, що яке-небудь положення цього Закону, від якого сторони можуть відступати, або яка-небудь вимога, згідно з арбітражною угодою, не були дотримані, і проте продовжує брати участь у арбітражному провадженні, не заявивши заперечень проти такого недотримування без невиправданої затримки, а якщо для цього передбачено будь-який строк, то протягом цього строку вважається такою, що відмовилась від свого права на заперечення.

Згідно з приписами статті 5 названого Закону з питань, що регулюються цим Законом, ніяке судове втручання не повинно мати місця, крім як у випадках, коли воно передбачене в цьому Законі.

У відповідності до приписів частини другої статті 34 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражне рішення може бути скасоване судом, зазначеним в пункті 2 статті 6, лише у разі, якщо:

1) сторона, що заявляє клопотання про скасування, подасть докази того, що:

одна із сторін в арбітражній угоді, зазначеній у статті 7, була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки - за законом України; або

її не було належним чином повідомлено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або

рішення винесено щодо не передбаченого арбітражною угодою спору або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди, проте, якщо постанови з питань, які охоплюються арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, що не охоплюються такою угодою, то може бути скасована тільки та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що не охоплюються арбітражною угодою; або

склад третейського суду або арбітражна процедура не відповідали угоді сторін, якщо тільки така угода не суперечить будь-якому положенню цього Закону, від якого сторони не можуть відступати, або, за відсутності такої угоди, не відповідали цьому Закону; або

2) суд визначить, що:

об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законодавством України; або

арбітражне рішення суперечить публічному порядку України.

Обставин, які є підставою для скасування арбітражного рішення в силу приписів частини другої статті 34 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» (у тому числі, з підстав того, що одна із сторін в арбітражній угоді, зазначеній у статті 7, була якоюсь мірою недієздатною станом на момент її укладення) Київським апеляційним судом у справі № 824/204/2018 (провадження № 2-к/824/24/2018) не встановлено.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов заснованого на законі висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду згідно з пунктом 7 частини першої статті 226 ГПК України.

Довід скаржника про те, що суд не виконав вказівки, що містились у постанові суду касаційної інстанції від 04.03.2019 зі справи № 910/13366/18, і які були обов`язковими для суду апеляційної інстанції, не знайшов свого підтвердження у розгляді касаційної скарги.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга Компанії підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час її розгляду, а оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати

Понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на Компанію, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2020 зі справи № 910/13366/18 залишити без змін, а касаційну скаргу Компанії «Evciler Kimya Madencilik Ve Deg Met. San. Tic. A.S» (Евджілер Кімйа Маденджілік Ве Дег.Мет.Сан.Тідж.А.С.) - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова