ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2020 р. Справа№ 911/63/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінільга"

на рішення Господарського суду Київської області

від 20.05.2020 (повний текст складено - 09.06.2020)

у справі №911/63/20 (суддя - Христенко О.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінільга"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Масдар"

про стягнення 151 172, 36 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сінільга" (надалі - позивач, ТОВ "Сінільга") звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Масдар" (надалі - відповідач, ТОВ "Масдар") про стягнення заборгованості у загальному розмірі 151 172, 36 грн, з яких: основна заборгованість - 126 945, 00 грн, штраф - 12 694, 50 грн, пеня - 11 532, 86 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки продукції №275 від 12.09.2019 в частині своєчасної оплати отриманого товару.

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.05.2020 у справі №911/63/20 у позові відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що матеріали справи не містять жодного доказу поставки позивачем та отримання відповідачем товару на суму 126 945, 00 грн за договором поставки продукції №275 від 12.08.2019. У зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю заявленої суми основної заборгованості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення штрафу та пені.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2020 у справі №911/63/20 повністю та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги в якості доказу податкові накладні, складені позивачем на поставку товару. На думку позивача, податкові накладні є незаперечним свідченням здійснення первинної господарської операції.

При цьому позивач погоджується з тим, що податкова накладна, як доказ, може оцінюватися судом лише в сукупності з іншими доказами у справі, однак вважає, що положення ГПК України та фактичні дії як постачальника, так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару є незаперечним свідченням здійснення саме господарської операції, факту поставки товару.

Окрім того, у тексті апеляційної скарги скаржником викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, з обгрунтуванням причин такого пропуску.

Також, у тексті апеляційної скарги викладено клопотання про витребування доказів, відповідно до якого скаржник просить витребувати від Державної податкової служби України відомості про реєстрацію ТОВ "Сінільга" податкової накладної №28 від 12.09.2019 на суму 126 945,00 грн, в т.ч. ПДВ - 21157,50 грн, щодо поставки на користь ТОВ "Масдар", та відомості про включення зазначеної податкової накладної у податкову декларацію з ПДВ за вересень - листопад 2019; відомості про те, чи використаний з боку ТОВ "Масдар" податковий кредит з ПДВ на підставі податкової накладної №28 від 12.09.2019 від ТОВ "Сінільга" на суму поставки 126 945,00 грн, в т.ч. ПДВ - 21157,50 грн, чи включена ТОВ "Масдар" зазначена податкова накладна до податкової декларації з ПДВ, якщо так, то до декларації за який період.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінільга" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючої судді - Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Алданової С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку задоволено.

Поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення у справі №911/63/20 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Сінільга" на рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2020.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

З огляду на викладене, розгляд апеляційної скарги ТОВ "Сінільга" на рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2020 у цій справі вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Відповідач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України своїм правом не скористався, відзив на апеляційну скаргу ТОВ "Сінільга" не подав.

Судом апеляційної інстанції дослідивши матеріали справи, вирішено відмовити позивачу у задоволенні клопотання про витребування доказів, з огляду на наступне.

Згідно п. 6 ч. 2 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній скарзі має бути зазначено, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції; клопотання особи, яка подала скаргу.

Частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Правила подання доказів визначено ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, згідно з ч. 2 якої позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 80 ГПК України).

Відповідно до частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач при подачі позову до господарського суду та під час розгляду спору в суді першої інстанції не заявляв про те, що існують докази, які останнім не може бути подано з причин, незалежних від нього. Водночас, заявляючи клопотання в суді апеляційної інстанції про витребування доказів, скаржник також не обґрунтував об`єктивної неможливості його подання у визначений законом строк до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла такого висновку.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 12.08.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сінільга" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Масдар" (покупець) укладено Договір поставки продукції №275 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується передати товар - гафропродукцію, асортимент та кількість якого визначена у бланках-заявках та видаткових накладних, а покупець в свою чергу зобов`язаний прийняти та оплатити такий товар.

Умовами п. 1.2 Договору визначено, що покупець надає постачальнику заявку на виготовлення продукції в письмовому вигляді на бланку постачальника "Заявка-замовлення", котра повинна містити інформацію про найменування продукції, розміри, кількість і строки поставки. Постачальник на протязі 2 робочих днів повідомляє покупцю про прийом заявки або про відмову.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що постачальник зобов`язується формувати асортимент та кількість товару в партії на підставі та у відповідності із заявкою покупця, а також передавати всі приналежності та документи, що стосуються товару і підлягають переданню разом із ним.

Фактичний асортимент, ціна, умови поставок та кількість товару визначаються в специфікаціях або накладних (п. 3.1 Договору).

Умови поставки товару визначені згідно з Правилами Інкотермс в редакції 2010: DAP (доставка на склад покупця за рахунок постачальника). Адреса складу покупця: Київська область, Білоцерківський район, с. Фурси, вул. Юріївська, 1. Зазначені умови поставки є базовими та можуть бути змінені за погодженням сторін (п. 4.1 Договору).

Згідно з п. 5.1 Договору сторони домовились, що у випадку, коли покупець з об`єктивних та незалежних від нього причин не може підписати видаткову накладну в момент поставки товару він зобов`язаний протягом 3 днів з дати поставки відправити постачальнику електронною поштою підписані та скріплені печаткою скановані копії відповідної видаткової накладної, інших необхідних документів (довіреностей, паспортів довірених осіб, тощо), та одночасно направити на адресу постачальника оригінали відповідних документів засобами поштового зв`язку (рекомендованою кореспонденцією).

Умовами п. 6.1 Договору визначено, що ціна товару зазначається у рахунках-фактурах, видаткових накладних та специфікаціях, що видаються на підставі асортименту замовленого покупцем, сума яких складає загальну суму договору.

Покупець зобов`язаний здійснити оплату товару у розмірі 100 % від вартості замовленої партії товару згідно узгодженої Заявки-замовлення або рахунку на протязі, але не пізніше 30 календарних днів з моменту відвантаження продукції, якщо інше не передбачене додатком до договору (п. 6.3 Договору).

Умовами п. 9.1 Договору визначено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2019, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по договору. Якщо в місячний термін до кінця строку дії договору будь-яка із сторін письмово не заявила про його розірвання, то даний договір автоматично продовжується на наступний календарний рік на тих же умовах, при цьому дане правило застосовується багаторазово.

Як стверджує позивач, на виконання договірних зобов`язань у вересні 2019 року останнім був поставлений відповідачу товар на загальну суму 135 945, 00 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи видаткові накладні №РН-0000429 від 04.09.2019 на суму 9 000, 00 грн та №РН-0000437 від 12.09.2019 на суму 126 945, 00 грн.

Для оплати отриманого товару позивачем були сформовані рахунки-фактури №СФ-0000380 від 14.08.2019 на суму 9 000, 00 грн. та №СФ-0000452 від 12.09.2019 на суму 126 945, 00 грн.

Втім, відповідачем лише частково сплачені кошти за отриманий товар, а саме в сумі 9 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №57 від 02.09.2019 з призначенням платежу: "оплата кліше згідно рахунку №СФ-0000380 від 14.08.2019". Вартість товару в сумі 126 945, 00 грн залишена відповідачем не сплаченою.

З урахуванням викладеного, позивач скориставшись своїм правом, звернувся до місцевого господарського суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача заборгованості в судовому порядку.

Місцевий господарський суд враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Такі ж самі положення містяться й у статтях 525, 526 ЦК України за якими зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Стаття 3 ЦК України визначає однією із засад цивільного законодавства свободу договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом першої інстанції правильно визначено, що укладений між сторонами спору Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Частиною другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

До первинних документів, які підтверджують здійснення операції, належать, зокрема, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, накладна, акти здачі-приймання робіт, акти надання послуг, акти виконаних робіт тощо.

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/5226/17.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження поставки товару в сумі 126 945, 00 грн позивачем долучено до позовної заяви видаткову накладну №РН-0000437 від 12.09.2019, однак яка підписана лише зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінільга". Підпису та печатки з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Масдар" видаткова накладна №РН-0000437 від 12.09.2019 не містить.

Відповідна видаткова накладна №РН-0000437 від 12.09.2019, не може бути прийнята судом до уваги, оскільки як визначено п.п. 1.1, 1,2, 4.4 Договору постачальник зобов`язується передати товар, асортимент та кількість якого визначена у бланках-заявках та видаткових накладних. Покупець надає постачальнику заявку на виготовлення продукції в письмовому вигляді на бланку постачальника "Заявка-замовлення", котра повинна містити інформацію про найменування продукції, розміри, кількість і строки поставки. Датою переходу права власності на продукцію (дата поставки) являється дата оформлення постачальником видаткової накладної на дану продукцію.

Разом з цим у зазначеній накладній відсутній підпис уповноваженої особи на отримання товару від Товариства з обмеженою відповідальністю "Масдар", а також печатка підприємства.

Отже, місцевий господарський суд вірного дійшов висновку, що видаткова накладна №РН-0000437 від 12.09.2019 не є належним доказом на підтвердження поставки Товариством з обмеженою відповідальністю "Сінільга" товару за Договором поставки продукції №275 від 12.08.2019.

Поруч з цим, представником позивача зазначено про те, що видаткова накладна № РН-0000437 від 12.09.2019 надсилалась Товариству з обмеженою відповідальністю "Масдар", проте повернута останнім без підпису та печатки. Між тим, доказів отримання відповідачем такої накладної позивачем не надано.

Не надано позивачем й доказів неможливості (відмови) підписання відповідної видаткової накладної у момент поставки товару.

Крім того, позивачем не додано до позовної заяви бланків "Заявок-замовлення", прийнятих від відповідача, умови щодо обов`язкового оформлення яких визначені договором, в яких між сторонами мало бути узгоджено інформацію щодо найменування продукції, розміри, кількість і строки поставки, зокрема, за видатковою накладною, а саме: кришка 579х388х150 у кількості 5250.000 та дно 560х380х150 у кількості 5250.000 на загальну суму 126 945, 00 грн.

Також до позовної заяви позивачем додано товарно-транспортну накладну №00006685 від 12.09.2019, яка не містить жодних підписів в т.ч. вантажоодержувача. Вантажоодержувач у вказаній ТТН зазначено позивача, а не відповідача.

Згідно з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Враховуючи викладене, лише первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, які фіксують факти здійснення господарських операцій, тобто факт надання послуг, тощо. Для надання документу юридичної сили й доказовості він повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені законодавством.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява N 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Причиною спору у даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення заявленої позивачем суми заборгованості за поставленний товар за укладеним між сторонами договором.

Разом з цим надана позивачем видаткова накладна, на яку посилається позивач не містіть необхідних реквізитів для визнання такого доказу первинним документом, оскільки такий документ не містить особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Проте, при дослідженні матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем в обґрунтування позовних вимог не подано до суду першої інстанції жодного первинного документу, який підтверджує належним чином господарську операцію.

Враховуючи викладене, всупереч наведеним приписам законодавства в матеріалах справи відсутні первинні документи, які підтверджують поставку Товариством з обмеженою відповідальністю "Сінільга" товару за Договором поставки продукції №275 від 12.08.2019 та/або документально підтверджені відомості щодо отримання Товариством з обмеженою відповідальністю "Масдар" відповідного товару за вказаним правочином на суму 126 945, 00 грн.

За таких обставин, у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю заявленої суми основної заборгованості, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення штрафу та пені.

Суд першої інстанції правильно визначив, що оскільки вимоги про стягнення штрафу та пені є похідними від вимог про стягнення основного боргу, вони є такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та вимоги законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 у справі №911/63/20 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ТОВ "Сінільга" - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника (ТОВ "Сінільга").

Керуючись ст.ст. 129, 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінільга" на рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2020 у справі №911/63/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2020 у справі №911/63/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Сінільга".

4. Матеріали справи №911/63/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 10.11.2020.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк