ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04 листопада 2020 року Справа № 903/325/20

за позовом: Державного комунального підприємства "Луцьктепло"

до відповідача: ОСОБА_1

про стягнення 106176,69 грн.

Суддя Вороняк А.С.

секретар судового засідання Хвищук Н. В.

за участю представників сторін:

від позивача: Запуговиченко О.В., довіреність №19/08 від 02.01.2020

від відповідача: Стретович І.С., ордер АС №1007901 від 28.07.2020

Встановив: Державне комунальне підприємство "Луцьктепло" звернулося з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 106176,69 грн., з них 83866,37 грн. основної заборгованості, 16670,61 грн. інфляційних втрат та 5639,71 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилаються на неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу (постачання) теплової енергії № 4-64/391 від 01.12.2004, в частині оплати вартості наданих послуг.

Ухвалою суду від 13.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судове засідання призначено на 03.06.2020. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні 03.06.2020 ухвалено на місці розгляд справи по суті відкласти на 08.07.2020.

Ухвалою суду від 08.07.2020 повідомлено сторін, що розгляд справи по суті відбудеться 29.07.2020.

Ухвалою суду від 29.07.2020 повідомлено сторін, що розгляд справи по суті відбудеться 05.08.2020.

В судовому засіданні 05.08.2020 суд на місці ухвалив здійснити перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

05.08.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №42 від 31.07.2020, в якому відповідач зазначає, що відповідач ОСОБА_1 надсилав на адресу позивача заяву від 01.11.2011 про розірвання договору, а тому договір №4-149 від 01.12.2004, на який посилається позивач у позовній заяві втратив чинність. Щодо стягнення заборгованості з жовтня 2013 року по травень 2017 року, то позивач пропустив строк позовної давності без поважних причин. Просить позовні вимоги залишити без задоволення.

В судовому засіданні 05.08.2020 судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 02.09.2020.

Ухвалою суду від 02.09.2020 повідомлено сторін, що підготовче засідання відбудеться відбудеться 30.09.2020.

30.09.2020 представник відповідача подала заяву про приєднання до матеріалів справи документів, а саме контррозрахунок позовних вимог та фотографії опломбованого позивачем лічильника на постачання гарячої води, які прийняті судом.

В судовому засіданні 30.09.2020 представник позивача просив суд закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті; представник відповідача не заперечила проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Суд ухвалив на місці закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 21.10.2020.

21.10.2020 в судовому засіданні було оголошено перерву до 04.11.2020.

В судовому засіданні 04.11.2020 представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. На запитання суду додатково повідомив, що не може пояснити як розраховували розмір спожитої відповідачем гарячої води за червень 2019 та серпень 2019.

Представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, господарський суд визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами, -

встановив:

01.12.2004 між Державним комунальним підприємством "Луцьктепло" (теплопостачальна організація) та підприємцем ОСОБА_1 (споживач) було укладено договір № 4-64/391 на надання послуг по теплопостачанню(далі -Договір) (а.с. 4-5).

Згідно п. 2.1.1 Договору теплопостачальна організація зобов`язується надавати споживачу послуги по опаленню-на протязі опалювального періоду, початок і закінчення якого визначаються розпорядженням виконкому Луцької міської ради; підігріву холодної води - круглорічно (за винятком періоду проведення планово-попереджувального ремонту котелень та теплових мереж, відсутності енергоресурсів, недостатнього тиску холодної води) аби згідно з графіком, затвердженим виконкомом міської ради.

У відповідності до додатку №1 до Договору позивач зобов`язався надавати послуги на приміщення відповідача, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Загальна площа приміщення 53,0 кв.м., загальна площа з врахуванням висоти - 55,27 кв.м. (а.с. 6).

Відповідно до п. 5.1 Договору строк дії договору до 01.12.2005. По закінченню строку дії договору він вважається щорічно продовженим на наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії договору не поступила заява про його перегляд або відмову однієї із сторін.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги»(в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 Цивільного кодексу України ( далі- ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Крім того, обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно ст. 144 Господарського кодексу України(далі - ГК України), майнові права та майнові обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Судом встановлено, що керуючись п. 5.1 договору відповідач 02.11.2011 звернувся до позивача із заявою від 01.11.2011 про розірвання договору №4-64/391 від 01.12.2004.

Беручи до уваги викладене, суд прийшов до висновку, що відносини між сторонами носили договірний характер, однак укладений між ними договір був розірваний(припинений) з 01.12.2011 шляхом відмови відповідача, яка була подана за місяць до закінчення строку дії договору.

Однак, відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію. Дана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 922/4239/16.

Як зазначає позивач у позовній заяві споживач, починаючи з липня 2015 року припинив здійснювати оплату послуг з теплопостачання - опалення та підігрів холодної води, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед ДКП «Луцьктепло» в сумі 106 176,69 грн, в т.ч.: 55308,92 грн. - за опалення за період з липня 2015 року по січень 2020 року, 28 557,45 грн - за підігрів гарячої води за червень-серпень 2019 року.

Відповідно до рахунків позивача загальна сума наданих відповідачу послуг з теплопостачання становить 83670,61 грн., з них: 55308,92 грн. за опалення та 28557,48 грн. за гарячу воду(а.с. 9-41).

З огляду на викладене, враховуючи фактичне надання позивачем послуг з опалення, отримання їх відповідачем та не проведення при цьому всіх належних розрахунків і платежів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за опалення в сумі 55308,92 грн. підлягають до задоволення.

Щодо заборгованості з гарячого водопостачання, то суд зазначає, що позивачем не доведено факту надання послуг із постачання гарячої води, обсягу наданих послуг, суд не може перевірити розрахунок вартості наданих послуг, оскільки із наданих позивачем рахунків не вбачається яким чином позивачем здійснено нарахування.

Крім того, представник позивача в судовому засіданні не зміг надати пояснення щодо методики розрахунку, повідомив, що йому не відомо, не міг спростувати зазначену відповідачем інформацію.

Суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позову, в частині стягнення 28557,45 грн. за надання послуг по постачанню гарячої води, через необґрунтованість.

Щодо стягнення з відповідача 16670,61 грн. інфляційних втрат та 5639,71 грн. 3% річних, суд зазначає таке.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та відсотків річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Виходячи з аналізу викладеного слідує, що для оцінки правильності нарахування позивачем компенсаційних втрат слід встановити не тільки документально підтверджену суму боргу, а й дату коли зобов`язання мало бути виконано, тобто з`ясувати момент прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Прострочення слід розглядати як юридичний склад, що тягне за собою зміну правовідносин сторін по зобов`язанню, яке не виконано в строк. Складовими прострочення при цьому є такі юридичні факти: наявність між сторонами договірних відносин, настання строку виконання зобов`язання, невиконання стороною зобов`язання у встановлений строк.

Оскільки позивач здійснює розрахунок суми 3% річних та інфляційних згідно договору від 2004 року, який є припиненим, ним не надано доказів вручення відповідачу претензій № 2966/08 від 15.07.2019 та 2967/08 від 15.07.2019, представник позивача не надав суду пояснень відносно дати прострочення виконання відповідачем зобов`язань, а відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 16670,61 грн. інфляційних втрат та 5639,71 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи пояснення та докази сторін, господарський суд, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме підставною є вимога про стягнення 55308,92 грн. заборгованості за надані послуги по опаленню, а у стягненні 28557,45 грн. за надання послуг по постачанню гарячої води, 5639,71 грн. 3% річних та 16670,61 грн. інфляційних втрат слід відмовити через необґрунтованість.

Разом з тим, 05.08.2020 відповідачем у справі подано письмову заяву про застосування до позовних вимог позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З урахуванням викладених положень чинного законодавства щодо строку позовної давності суд приходить до висновку, що позивач отримав право на звернення до суду за захистом свого порушеного права з моменту, коли про він дізнався про цю обставину (ст.261 ЦК).

В даному випадку, між сторонами виникли договірні відносини. Перебіг строку позовної починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Розрахунок суми позову позивач здійснює із липня 2015 року, отже про порушення відповідачем свого права позивач довідався ще у липні 2015 року.

Таким чином, перебіг позовної давності за вимогою позивача розпочався з 01.08.2015 року і закінчився 31.07.2018.

До суду з даним позовом позивач звернувся 07.05.2020, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що позов у даній справі подано із спливом строку позовної давності, cуд приходить до висновку, що заява відповідача про застосування строків позовної давності підставна і у задоволенні позову в частині стягнення 35297,47 грн. заборгованості за опалення за період з липня 2015 по березень 2017 року, слід відмовити.

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи пояснення та докази сторін, враховуючи поданий відповідачем контррозрахунок господарський суд, оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача слід стягнути 20011,45 грн. заборгованості за теплопостачання за період з листопада 2017 року по січень 2020 року, в іншій частині відмовити, а саме про стягнення 86165,24 грн., з них: 35297,47 грн. за опалення, 28557,45 грн. за надання послуг по постачанню гарячої води з підстав застосування судом строку позовної давності, а в частині про стягнення 16670,61 грн. інфляційних та 5639,71 грн. 3% річних через необґрунтованість.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст.129 ГПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути 396,17 грн. судового збору, в іншій частині сплата судового збору покладається на позивача, за результатами розгляду позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог.

Заперечень відповідача відносно того, що у власності відповідача перебуває Ѕ частини приміщення на яке надавались послуги позивачем, тому розрахунок за спожиті послуги повинен ділитися між відповідачем та його дружиною- ОСОБА_2 , не приймаються судом та відхиляються як безпідставні та необгрунтовані, з огляду на таке.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 2004 року приміщення площею 134,3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у власності ОСОБА_1 (1/2 частка) та ОСОБА_2 (1/2 частка) (а.с. 7).

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 286/3653/18.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Враховуючи, що відповідач не виділив частку нерухомого майна в натурі(1/2), яке перебуває у нього з ОСОБА_2 (дружина) у спільній частковій власності, без врахування такої технічної можливості, тому його заперечення про відмову в оплаті спожитих послуги є безпідставними та необґрунтованими.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) на користь Державного комунального підприємства "Луцьктепло" (Волинська область, м. Луцьк, вул. Гулака Артемовського, 20, код 30391925) 20011,15(двадцять тисяч одинадцять гривень 15 коп.) грн. заборгованості за послуги опалення та 396,17(триста дев`яносто шість гривень 17 коп.) грн. судового збору.

3. У задоволенні позову Державного комунального підприємства "Луцьктепло" до ОСОБА_1 про стягнення 86165,24 грн., з них: 35297,47 грн. за послуги опалення, 28557,45 грн. за надання послуг по постачанню гарячої води, 16670,61 грн. інфляційних втрат та 5639,71 грн. 3% річних - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено

16.11.2020

Суддя А. С. Вороняк