ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року Справа № 924/608/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. , суддя Дужич С.П.

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Комунального підприємства Ізяславтепломережа на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020р. (повний текст - 20.08.2020р.) у справі №924/608/20 (суддя Виноградова В.В.)

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до Комунального підприємства Ізяславтепломережа, м.Ізяслав Хмельницької області

про стягнення 1605915,79 грн, з яких 1258123,41 грн боргу, 96636,68 грн пені, 98799,25 грн 3% річних, 152356,45 грн інфляційних втрат

за участі представників:

позивача не з`явився;

відповідача - Бизюк Н.Н., наказ №1 від 02.01.2019р.; директор Коцюбинський Б.В., паспорт №НА524812 від 27.05.98р.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020р. у справі №924/608/20 задоволено частково позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до комунального підприємства Ізяславтепломережа про стягнення 1605915,79грн, з яких 1258123,41 грн боргу, 96636,68 грн пені, 98799,25 грн 3% річних, 152356,45грн інфляційних втрат.

Стягнуто з Комунального підприємства "Ізяславтепломережа" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 48318,34 грн пені, 45569,19 грн 3% річних, 119597,51 грн інфляційних втрат, 3927,05 грн витрат зі сплати судового забору. Провадження у справі в частині стягнення 1258123,41 грн заборгованості закрито. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (т.2, арк.справи 209-221).

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не погоджується з рішенням Господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020р. у справі №924/608/20, у частині відмови у стягненні з відповідача 53 230,06 грн. 3% річних та 32758,94 грн. інфляційних втрат, а також із зменшенням судом розміру неустойки, і вважає, що рішення, у цій частині, прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема ст.ст.6, 11, 534, 626, 629 Цивільного кодексу України, та процесуального, ст.ст.12, 233 Господарського кодексу України, без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню в цій частині.

Вважає, що нарахування позивачем платежів відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, на всю суму заборгованості за цим Договором, в т.ч. суму заборгованості оплачену відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002р. №256, є обґрунтованим та законним.

Звертає увагу, що у постановах від 12.03.2019р. у справі №910/3657/18 та від 22.11.2019р. у справі №916/2286/19 Верховний Суд дійшов до висновку, що порядок перерахування коштів, встановлений постановою КМУ №256 від 04.03.2002р., не передбачає зміну порядку та строків здійснення розрахунків між сторонами.

Стверджує, що висновки суду про зміну строків здійснення розрахунків за договором на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002р. №256 не відповідають змісту наведеного нормативного акту.

Беручи до уваги ті обставини, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки, суд не надав належної уваги ступеню виконання зобов`язання боржником, не виконавши при цьому вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу, що призвело до порушення ст.233 Господарського кодексу України, ст.ст.525, 526, 551, 599, 625 Цивільного кодексу України.

Щодо обґрунтування розміру збитків за договором купівлі-продажу природного газу при застосуванні положень ст.551 Цивільного кодексу України та ст.233 Господарського кодексу України, позивач посилається на норми ст.224, ч.ч.1,2 ст.226 Господарського кодексу України, ст.ст.179, 190, 625 Цивільного кодексу України, п.п.3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №1 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань».

На підставі викладеного позивач просить суд скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 53203,06 грн 3% річних, 32758,94 грн інфляційних втрат та 48318,34 грн пені, а всього у сумі - 134307,34 грн, прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволити; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020р. у справі №924/608/20. Розгляд апеляційної скарги призначено на 01.10.2020р. об 11:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

28.09.2020р. (вх.№6155/20) на електронну адресу суду від відповідача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» (т.2, арк.справи 244-246).

У відзиві відповідач зазначає, судом враховано, що оплата частини заборгованості, а саме: 10942820,40 грн (10942850,25 - 29,85) проведена відповідачем за рахунок коштів на підставі постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р., що відображено позивачем у виписці по операціях за відповідний період та не заперечується сторонами.

Щодо правомірності нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат на кошти, що надійшли як плата за договором про постачання природного газу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256, судом врахована позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 18.06.2020р. у справі №916/2070/19.

Зазначає, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови. Такі ж правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.04.2019р. у справі №906/278/18, від 10.07.2019р. у справі №913/334/18, від 24.09.2019р. у справі №927/894/18, від 13.02.2020р. у справі №917/536/19.

При розгляді клопотання відповідача про зменшення розміру заявленої до стягнення пені, суд першої інстанції врахував, що відповідач як комунальне підприємство створене для задоволення потреб споживачів (більша частина яких населення) в опаленні й не здійснює іншої господарської діяльності. Тобто, відповідач не є фактичним споживачем природного газу, а заборгованість за спожиту теплову енергію по даному договору виникла у зв`язку з несплатою коштів населенням. В той же час судом взято до уваги і доводи позивача стосовно того, що відповідач вживає недостатньо заходів для стягнення заборгованості з його боржників (подача позовів менше ніж до 3% боржників), що, підприємство позивача має стратегічне значення для країни. Через постійні затримки з розрахунком за поставлений газ позивач зазнає негативних фінансових наслідків, що впливає на якість і своєчасність надання послуг з поставки газу.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, зважаючи на повний розрахунок відповідачем за поставлений газ за договором від 04.09.2017р. №1028/1718-ТЕ-34, правовий статус відповідача, основним споживачем послуг якого з централізованого теплопостачання є населення, приймаючи до уваги неподання позивачем, будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, а також приймаючи до уваги особливий статус позивача як підприємства великої соціальної важливості що забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом та недостатність проведеної роботи з боржниками відповідачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій.

На підставі викладеного відповідач просить суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог апелянта без змін.

Ухвалою суду від 01.10.2020р. відкладено розгляд апеляційної скарги на 04.11.2020р. об 11:30год.

Також, не погоджуючись з прийнятим рішенням Комунальне підприємство Ізяславтепломережа звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (т.3, арк.справи 16-19).

Відповідач при вирішенні питання щодо зменшення розміру неустойки, просить суд врахувати, що фінансування відповідача здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг споживачам, бюджетних коштів. При цьому, як слідує із фінансової звітності малого підприємства (позивача) збиток останнього щорічно збільшувався, що свідчить про важке матеріальне становище.

Просить врахувати ступінь виконання відповідачем основного зобов`язання.

Наведене вважає винятковими обставинами, які є підставою для застосування положення ст.551 ЦК України.

При цьому, відповідач просить суд зауважити, що заявлений до стягнення розмір пені не є співмірним із наслідками, заподіяними порушенням відповідачем умов договору.

Окрім того, відповідач є комунальним підприємством, фінансування якого здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг споживачам, бюджетних коштів. Також, варто зазначити, що на виконання своїх зобов`язань за договором апелянт постійно в міру фінансових можливостей здійснював оплату за постачання природного газу і жодним чином не відмовлявся від виконання договірних зобов`язань.

У випадку застосування до КП «Ізяславтепломережа» штрафних санкцій за несвоєчасну оплату господарській діяльності підприємства будуть завдані значні збитки, компенсація яких неможлива для підприємства,

На підставі викладеного просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020р. у справі №924/608/20 в частині стягнення штрафних санкцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення 48318,34 грн пені, 45569,19 грн 3% річних, 119597,51 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.10.2020р. поновлено Комунальному підприємству Ізяславтепломережа строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020р. у справі №924/608/20, відкрито апеляційне провадження та об`єднано апеляційну скаргу Комунального підприємства Ізяславтепломережа із раніше поданою і прийнятою скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в одне апеляційне провадження.

У судове засідання суду апеляційної інстанції 04.11.2020р. позивач не забезпечив явку свого представника, хоч про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг повідомлений належним чином.

Враховуючи положення ст.273 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.

У судовому засіданні відповідач підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та надав пояснення по справі, просив суд скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020р. у справі №924/608/20 в частині стягнення штрафних санкцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення 48318,34 грн пені, 45569,19 грн 3% річних, 119597,51 грн інфляційних втрат. Заперечив вимоги та доводи апеляційної скарги позивача. Просив суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача без змін.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

04.09.2017р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством "Ізяславтепломережа" (споживач) на підставі, зокрема Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 №187 (далі Положення), укладено договір постачання природного газу №1028/1718-ТЕ-34 (далі - договір), відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Згідно п.1.2 Договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що постачальник передає споживачу з 01.10.2017 р. по 31.03.2018 р. (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 2491,0 тис. куб. метрів, в тому числі по місяцях (тис.куб.м.): жовтень - 240,0 тис. куб. метрів, листопад - 360,0 тис. куб. метрів, грудень - 448,0 тис. куб. метрів, січень - 528,0 тис. куб. метрів, лютий - 480,0 тис. куб. метрів, березень - 435,0 тис. куб. метрів.

Підпунктами 2.2-2.4 Договору встановлено, що обсяги природного газу, які планується поставити згідно з цим договором, повністю забезпечують споживача природним газом для потреб, зазначених у пункті 1.2 цього договору. Допускається відхилення фактично переданих обсягів газу від планових обсягів, зазначених в п. 2.1 цього договору. Узгодження обсягів газу, що передаються по даному договору у відповідному місяці, підтверджується підписанням сторонами акту приймання-передачі газу відповідно до розділу 3 даного договору. При цьому, споживач не позбавляється права на корегування за власною ініціативою планових обсягів газу, зазначених в пункті 2.1 цього договору, шляхом підписання додаткової угоди. Допускається відхилення споживання обсягу природного газу протягом відповідного місяця постачання газу в розмірі ± 5 відсотків (плюс/мінус п`ять відсотків) від підтвердженого постачальником планового обсягу (номінацій) без узгодження сторін. Підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу, відповідно до п.3.7 цього договору, вважається узгодженням сторонами загального обсягу переданого газу у відповідному місяці постачання газу.

Згідно з п.3.1 Договору, зокрема право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п. 3.7 договору).

За умовами п.3.10 Договору споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий місяць означає повне виконання постачальником своїх зобов`язань в частині постачання природного газу за цим договором у відповідному місяці.

Згідно пп.5.1, 5.2 Договору ціна (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України) та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється Положенням. У разі зміни ціни на газ відповідно до умов чинного законодавства, вона є обов`язковою для сторін за цим договором з дати набрання чинності відповідних змін. Ціна за 1000 куб.м. газу на дату укладання договору становить 4942,00 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5930,40 гривень.

Пунктом 6.1 Договору встановлено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Під час перерахування коштів у призначенні платежу посилання на номер договору є обов`язковим. Зміна споживачем призначення платежу здійснюється виключно листом, який надається постачальнику, але в будь-якому випадку не пізніше 10 календарних діб з дня надходження відповідних коштів на рахунок постачальника (п. 6.2 договору).

Як передбачено п.6.3 Договору оплата за природний газ здійснюється таким чином: 1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством, - у разі коли на споживача станом на 30 вересня 2015 року поширювалася дія статті 39 Закону України "Про теплопостачання"; 2) в будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 цього договору - в разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу; 3) з поточного рахунка споживача кошти перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку, - у разі коли на споживача станом на 30 вересня 2015 року не поширювалась дія статті 191 Закону України "Про теплопостачання" в частині відкриття поточного рахунка із спеціальним режимом використання; 4) шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості - за наявності заборгованості у споживача за цим договором. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умовивідсутності заборгованості за цим договором; 5) оплата інших платежів (пені, штрафів, судових зборів, інфляційних нарахувань тощо), крім суми основної заборгованості, здійснюється споживачем на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 6.4 Договору встановлено, що у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості із сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного споживачем: у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання; у другу - сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; у третю чергу - погашається основна сума заборгованості.

Відповідно до пп.6 п.7.2 Договору споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.

Згідно п.8.2 Договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. №20.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років (п.10.3 Договору).

Пунктом 11.3 Договору сторони погодили порядок внесення змін до договору, а саме: усі зміни і доповнення до цього договору оформлюються письмово у формі додаткової угоди про внесення змін до цього договору та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків, зазначених у абзаці першому п. 2.3, п. п. 11.4 та 11.5 цього договору (пп. 1); сторони погодили, що зміни до цього договору, викладені не у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору, не можуть бути застосовані до правовідносин сторін зазначених за цим договором, крім випадків, зазначених у пп. 2.3, 11.4, та 11.5 цього договору (пп. 2); договір про організацію взаєморозрахунків не вносить змін до цього договору та може бути застосований до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору (пп. 3); будь-які спільні протокольні рішення, в тому числі про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписані сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 №20, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами: не можуть бути використані для внесення змін до цього договору; можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору (пп. 4).

Згідно пункту 12.1 Договору останній набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017р. до 31.03.2018р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір підписаний представниками сторін, скріплений відтисками їхніх печаток.

12.01.2018р. сторонами до договору підписано та скріплено відтисками печаток додаткову угоду №1, якою викладено п.3.4 Договору в редакції: Постачальник застосовує процедуру подання номінацій та реномінацій відповідно до Кодексу газотранспортної системи. Номінація надається в обсязі необхідному споживачу за цим договором за умови виконання споживачем вимог пункту 12 Положення. При цьому, сторони домовилися, що при визначенні рівня розрахунків споживача за використаний природний газ суми нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256, враховуються виключно за умови надання споживачем постачальнику оригіналу Акту звіряння розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги та житлові субсидії, між виробником теплової енергії та головним розпорядником коштів місцевого бюджету, станом на перше число місяця, що передує місяцю постачання природного газу.

У новій редакції викладено абзац третій п.6.1 Договору: Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього Договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Пункти 8.2 та 8.3 викладено у наступних редакціях: 8.2. У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256; 8.3. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору, підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання і/ державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002р. №256, не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.

Також Додатковою угодою від 12.01.2018р. №1 викладено в новій редакції пп.4 п.11.3 договору, а саме: 4) будь-які спільні протокольні рішення або надані споживачем будь-які документи щодо оформлених та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. №256, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами: не можуть бути використані для внесення змін до цього договору; можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору.

У п.6 Додаткової угоди зазначено, що вона набуває чинності з дати її підписання сторонами і діє з 01.01.2018р.

02.04.2018р. сторони Договору уклали до нього Додаткову угоду №2, за якою додали до п.2.1 Договору абзац у редакції, яка передбачає, що постачальник передає споживачу в період з 01 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 400 тис. куб. м., у тому числі по місяцях (тис. куб. м.): квітень 180,0.

Також п.12.1. Договору викладено в такій редакції: 12.1. Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 по 31.05.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Згідно з п.4 зазначеної Додаткової угоди остання набуває чинності з дати її підписання сторонами і поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами станом на 31.03.2018р.

В матеріалах справи наявні підписані сторонами та скріплені відтисками печаток акти приймання-передачі природного газу відповідно до Договору від 04.09.2017р. №1028/1718-ТЕ-34, а саме: від 31.10.2017р. за жовтень 2017 року на суму 1086698,35 грн, від 30.11.2017р. за листопад 2017 року на суму 1708352,53 грн, від 31.12.2017р. за грудень 2017 року на суму 2060772,49 грн, від 31.01.2018р. за січень 2018 року на суму 2392910,47 грн, від 28.02.2018р. за лютий 2018 року на суму 2398615,51 грн, від 31.03.2018р. за березень 2018 року на суму 2257187,34 грн, від 30.04.2018р. за квітень 2018 року на суму 296436,97 грн; всього на суму 12200973,66 гривень.

У матеріалах справи також наявна сформована позивачем виписка по операціях за договором №1028/1718-ТЕ-34 за період 01.10.2016р. 30.11.2019р., в якій відображено надходження від відповідача коштів за договором від 04.09.2017р. №1028/1718-ТЕ-34 з посиланням на постанову КМУ №256 від 04.03.2002р. (теплопостачання), згідно з якою відповідачем сплачено 1937766,14 грн 31.01.2018р., 4802126,05 грн 27.02.2018р., 122677,17 грн 26.03.2018р., 2186669,63 грн 24.04.2018р., 795158,10 грн 25.05.2018р., 191033,26 грн 27.06.2018р., 268937,30 грн 27.07.2018р., 251755,28 грн 28.08.2018р., 244558,14 грн 28.09.2018р., 142139,33 грн 29.10.2019р., 29,85 грн оплати перенесено 13.08.2019р. з договору №2455/1617-БО-34.

У зв`язку з несвоєчасною оплатою вартості поставленого та отриманого природного газу за договором від 04.09.2017р. №1028/1718-ТЕ-34 позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 1258123,41 грн боргу, 96636,68 грн пені, 98799,25 грн 3% річних, 152356,45 грн інфляційних втрат.

Відповідачем до матеріалів справи було долучено копію спільного протокольного рішення від 13.12.2017р. №4259 про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України. Вказане протокольне рішення підписане між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Хмельницькій області, Департаментом фінансів Хмельницької облдержадміністрації, КП "Ізяславтепломережа" та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" з метою погашення взаємної заборгованості; предметом рішення є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій". У п.2.5 рішення зазначено, зокрема, що сторона 3 перераховує стороні останній кошти в сумі 2300000,00 грн за природний газ за 2017 рік згідно з договором від 04.09.2017р. №1028/1718-ТЕ-34. Спільне протокольне рішення набирає чинності з моменту його підписання всіма сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим спільним протокольним рішенням. Це спільне протокольне рішення є чинним лише у разі проведення відповідного фінансування (п.п.5.2, 5.3 рішення).

У листах, адресованих позивачу (від 28.04.2020р. №95, від 29.05.2020р. №103), відповідач просив реструктуризувати заборгованість за спожитий природний газ; відповідь позивача (від 22.06.2020р.), якою позивач повідомив, що мирова угода у справі та договір реструктуризації заборгованості на запропонованих у зверненні умовах не можуть бути укладені; платіжних доручень про сплату відповідачем позивачу коштів за природний газ за договором від 04.09.2017р. №1028/1718-ТЕ-34: від 29.05.2020р. в сумі 100000,00 грн, від 15.06.2020р. в сумі 200000,00 грн, від 24.06.2020р. в сумі 58123,41 грн, від 26.06.2020р. в сумі 200000, від 30.06.2020р. в сумі 100000,00 грн, від 14.07.2020р. в сумі 300000,00 грн, від 24.07.2020р. в сумі 226000,00 грн, від 28.07.2020р. в сумі 74000,00 гривень.

Відповідачем надавалися копії фінансової звітності (звіти про фінансові результати за 2018, 2019 роки, перше півріччя 2020 року з відображенням показників збитковості).

Розглянувши доводи апеляційних скарг, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України та ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору постачання природного газу 04.09.2017р. №1028/1718-ТЕ-34, відповідно до якого позивач зобов`язався поставити відповідачу у 2017-2018 роках природний газ, а відповідач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Як встановлено ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтями 526 Цивільного кодексу України, 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

На виконання умов договору позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ, що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими відтисками їхніх печаток актами приймання-передачі природного газу, що було встановлено вище.

Умовами укладеного між сторонами договору передбачено, що споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як підтверджено матеріалами справи, відповідачем здійснювались розрахунки за отриманий згідно з договором природний газ, що підтверджується випискою по операціях за договором №1028/1718-ТЕ-34 за період 01.10.2016р. 30.11.2019р.

При цьому, заборгованість, заявлена до стягнення, в розмірі 1258123,41 грн була сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі ухвалою суду першої інстанції від 25.05.2020р. (29.05.2020р. - 100000,00 грн, 15.06.2020р. - 200000,00 грн, 24.06.2020р. - 58123,41 грн, 26.06.2020р. - 200000, 30.06.2020р. - 100000,00 грн, 14.07.2020р. - 300000,00 грн, 24.07.2020р. - 226000,00 грн, 28.07.2020р. - 74000,00 грн).

А тому, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність предмету спору в частині стягнення 1258123,41 грн боргу на час розгляду справи, та правомірно закрив провадження у справі №924/608/20 в частині стягнення 1258123,41грн заборгованості на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Пунктом 6.1 Договору сторони погодили, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

При цьому, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 12.01.2018р. №1, абзацом третім п.6.1 Договору передбачено, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002р. №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

У зв`язку із несвоєчасним здійсненням розрахунків за поставлений газ позивач просив стягнути з відповідача 98799,25 грн 3% річних, 152356,45 грн інфляційних втрат.

Відповідно до п.8.3 Договору зі змінами, внесеними додатковою угодою від 12.01.2018р. №1, сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору, підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання і/ державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. №256, не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором

Як вірно відмічено судом першої інстанції, оплата частини заборгованості, а саме: 10942820,40 грн (10942850,25 29,85) проведена відповідачем за рахунок коштів на підставі постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002, що відображено позивачем у виписці по операціях за відповідний період та не заперечується сторонами.

Щодо правомірності нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат на кошти, що надійшли як плата за договором про постачання природного газу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256, застосуванню підлягає правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 18.06.2020р. у справі №916/2070/19.

Верховний Суд зазначає, що згідно з положеннями частин 1-3 статті 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; доставки громадянам повідомлень про призначення субсидії; допомоги сім`ям з дітьми, малозабезпеченим сім`ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам, тимчасової державної допомоги дітям та допомоги по догляду за інвалідами I чи II групи внаслідок психічного розладу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 (надалі - Порядок).

Згідно з пунктом 4 Порядку перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

Аналіз змісту цього Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Таким чином, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулятивного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

А тому, на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти, зокрема, постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Зазначений правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 03.04.2019р. у справі №906/278/18, від 10.07.2019р. у справі №913/334/18, від 24.09.2019р. у справі №927/894/18, від 13.02.2020р. у справі №917/536/19.

Відповідно до п.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з огляду на те, що між сторонами договору були проведені розрахунки частково у спосіб, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що було змінено порядок і строки виконання відповідачем грошових зобов`язань, які зазначені у договорі, у відповідній частині, а тому відсутні законодавчо визначені підстави для нарахувань, передбачених ст.625 ЦК України, а саме: прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на зазначене, не приймаються до уваги посилання позивача на передбачене п.8.3 договору право здійснювати нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суми заборгованості, сплачені відповідачем згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256.

Тому, правомірними є нарахування 45569,19 грн 3% річних та 119579,51 грн інфляційних втрат, тобто лише на суми заборгованості, які не були сплачені відповідачем згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256, а саме: за зобов`язаннями березня 2018 року - 31924,97 грн 3% річних (на заборгованість в сумі 961716,29 грн та в сумі 961686,44 грн) та 90945,44 грн інфляційних втрат, за зобов`язаннями квітня 2018 року - 13644,22 грн 3% річних та 28652,07 грн інфляційних втрат.

Із зазначених підстав у стягненні 53230,06 грн 3% річних та 32776,94 грн інфляційних втрат відмовлено правомірно.

Відповідач надавав до суду першої інстанції спільне протокольне рішення від 13.12.2017р. №4259 про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України,

Однак, сплата заборгованості, зокрема й тієї, яка була визначена цим рішенням, здійснена не на виконання спільного протокольного рішення, а відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256. Крім того, згідно з п.5.3 рішення воно є чинним лише у разі проведення відповідного фінансування. Спільне протокольне рішення від 13.12.2017р. №4259 державою профінансовано не було.

Відповідач звертався до місцевого господарського суду з клопотанням про зменшення судом заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, таке зменшення не передбачене законодавством, оскільки такі нарахування не є штрафними санкціями, а є способами захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті (п.п.3.1, 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань).

Позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 96636,68 грн пені згідно з поданим розрахунком.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно положень ст.ст.546, 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Як передбачено ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 8.2 Договору (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 12.01.2018 р. №1) сторони погодили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. №256.

Перевіривши в апеляційному провадженні розрахунок заявлених до стягнення сум пені, колегія суддів погоджується, що останні нараховані з урахуванням умов договору та вимог чинного законодавства, зокрема, нарахування пені проведено лише на заборгованість, яка існувала станом на момент подання позову та не була сплачена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256.

Відповідач, посилаючись на скрутне матеріальне становище та виникнення заборгованості через обставини, які не залежать від його волі, звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення розміру пені на 90%.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Таким чином, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем здійснювалось погашення заборгованості за природний газ як до звернення позивача до суду із цим позовом, так і під час розгляду справи в суді, а також вживалися заходи щодо врегулювання заборгованості, зокрема, її реструктуризації; відповідно до умов договору відповідач отримував природний газ від позивача виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню; прострочення зумовлене наявністю заборгованості населення перед позивачем; частина заборгованості оплачена відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256, тобто за рахунок коштів державного бюджету, строк надходження яких відповідачу та подальшого перерахування позивачу не залежить від волі відповідача; позивач застосував до відповідача також 3% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційні нарахування, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів; відсутні докази понесення позивачем збитків, пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання за договором; згідно з наданою у матеріали справи фінансовою звітність відповідача останній тривалий час перебуває у скрутному фінансовому становищі (2018 рік - перше півріччя 2020 року).

Основною метою неустойки є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання, при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає правомірним висновок Господарського суду Хмельницької області про зменшення пені, заявленої до стягнення з відповідача, на 50%, що є співрозмірним в контексті інтересів обох сторін з урахуванням обставин, наведених сторонами в обґрунтування позицій щодо зменшення розміру штрафних санкцій.

Аналогічної позиції стосовно застосування приписів ст.233 Господарського кодексу України, ст.551 Цивільного кодексу України дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 26.07.2018р. у справі №924/1089/17, від 12.12.2018р. у справі №921/110/18, від 14.01.2019р. у справі №925/287/18, від 22.01.2019р. у справі №908/868/18.

Як вірно відмічено судом першої інстанції, критичний фінансовий стан, на який посилається відповідач в обґрунтування клопотання про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, не є достатньою підставою для відмови у задоволенні відповідних позовних вимог, які визнані судом обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.13, ст.74 ГПК України).

З огляду на вищевикладене, Господарський суд Хмельницької області дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог - про стягнення 48318,34 грн пені, 45569,19 грн 3% річних, 119597,51 грн інфляційних втрат, відмовив позові в частині стягнення 48318,34 грн пені, 53230,06 грн 3% річних та 32776,94 грн інфляційних втрат та закрив провадження у справі в частині стягнення 1258123,41 грн заборгованості.

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Пронін проти України, Кузнєцов та інші проти Російської Федерації одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії).

Доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020р. у справі №924/608/20 слід залишити без змін, а апеляційні скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Комунального підприємства Ізяславтепломережа - без задоволення.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржників.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Комунального підприємства Ізяславтепломережа на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020р. у справі №924/608/20 залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 09.11.2020р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Дужич С.П.