ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2020 р. Справа № 911/1256/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Попікової О.В.

суддів: Євсікова О.О.

Корсака В.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Київської області від 26.08.2020 (повний текст складено 02.09.2020)

у справі №911/1256/20 (суддя Христенко О.О.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства Богуславської міської ради "Богуславтепловодопостачання"

про стягнення 331484,25 грн.

за участю секретаря судового засідання: Руденко Н.С.,

за участю представників сторін:

від позивача: повідомлений належно, але не з`явився;

від відповідача: повідомлений належно, але не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Надалі позивач/скаржник/НАК «Нафтогаз») звернулось до Господарського суду Київської області із позовом до Комунального підприємства Богуславської міської ради "Богуславтепловодопостачання" (надалі відповідач/ КП «Богуславтепловодопостачання") про стягнення 121533,50 грн. пені, 67411,93 грн. 3% річних, 151538,82 грн. інфляційних втрат. Позов обґрунтований порушенням виконання відповідачем договору постачання природного газу №2004/1718-БО-17 від 29.08.2017 в частині здійснення вчасних розрахунків за отриманий по договору газ.

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.08.2020 у справі №910/1256/20 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства Богуславської міської ради "Богуславтепловодопостачання" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 11253,35 грн. пені, 67411,93 грн. 3% річних, 151538,82 грн. інфляційних втрат та 4972,26 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням в частині відмовлених позовних вимог (зменшення судом пені на 90%), позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на вказане рішення суду. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; просить рішення скасувати в частині зменшення пені з 112533,50 грн. до 11253,35 грн., в іншій частині рішення суду не оскаржується.

Згідно із витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Попікова О.В., судді: Євсіков О.О., Корсак В.А.

08.10.2020 до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи платіжного доручення № від 30.09.2020.

Разом з апеляційною скаргою скаржник просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 26.08.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 прийнято до апеляційного провадження апеляційну скаргу НАК «Нафтогаз»; розгляд справи №910/1256/20 призначено до розгляду на 09.11.2020.

04.11.2020 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач заперечує проти її задоволення, просить оскаржуване рішення залишити в силі.

09.11.2020 до початку судового засідання від НАК «Нафтогаз» надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, а тому, враховуючи, що явка сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, суд вирішив за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Приписами ч. 12 статті 270 ГПК України унормовано, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах оскаржуваної частини судового рішення, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29.08.2017 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством Богуславської районної ради "Богуславтепловодопостачання" (споживач) укладено договір постачання природного газу № 2004/1718-БО-17, відповідно до умов якого:

- постачальник (позивач) зобов`язується поставити споживачеві (відповідачу) у 2017-2018 роках природний газ за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України, а відповідач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (п.п. 1.1, 1.3 договору);

- позивач передає відповідачу з 01 жовтня 2017 року по 31 березня 2018 року (включно) газ обсягом до 329,0 тис. куб метрів, у тому числі за місяцями: жовтень - 20,0 тис.куб.м., листопад - 32,0 тис.куб.м., грудень - 62,0 тис.куб.м., січень - 80,0 тис.куб.м., лютий - 70,0 тис.куб.м., березень - 65,0 тис.куб.м. (п. 2.1 договору);

- приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу відповідачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу (п. 3.7 договору);

- не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу, відповідач зобов`язується подати позивачу підписані та скріплені печатками відповідача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість (п. 3.8 договору);

- позивач не пізніше 10 числа повертає відповідачу один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта (п. 3.9 договору);

- ціна за 1000 куб. м. на дату укладення договору становить, включаючи ПДВ, становить 9488,64 грн. (п. 5.2 договору);

- оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 Договору);

- у разі невиконання відповідачем умов п. 6.1 цього договору в редакції додаткової угоди №1 від 11.01.2018 він зобов`язується сплатити позивачу пеню у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 8.2 договору);

- строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить 5 років (п. 10.3 договору);

- договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 до 31.03.2018, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12 договору).

29.08.2017 між позивачем та відповідачем до договору постачання природного газу №2004/1718-БО-17 була укладена додаткова угода № 2 від 04.04.2018, якою доповнено п. 2.1 договору наступним змістом: «постачальник передає споживачу в період з 01.04.2018 по 31.05.2018 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 8,0 тис.куб.м., в т.ч. по місяцях: у квітні - 8,0 тис.куб.м., у травні - 0 тис.куб.м.».

На виконання умов договору постачання природного газу у жовтні 2017 року - квітні 2018 року здійснював поставки відповідачу природного газу. До матеріалів справи надано копії підписаних та скріплених печатками обох сторін актів приймання-передачі природного газу, які в порядку пунктів 3.4, 6.1 договору є підставою для остаточних розрахунків між сторонами, всього на суму 1980051,45 грн., а саме: акт приймання-передачі природного газу від 31.10.2017 на суму 46797,97 грн., акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2017 на суму 384603,05 грн., акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2017 на суму 398257,20 грн., акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2018 на суму 391415,89 грн., акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2018 на суму 381395,88 грн., акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2018 на суму 358234,12 грн., акт приймання-передачі природного газу від 30.04.2018 на суму 19347,34 грн.

Як вказувалося вище, згідно з п. 6.1 договору остаточний розрахунок за отриманий газ мав здійснюватися відповідачем до 25 числа наступного за місяцем поставки газу, а у випадку прострочення здійснення розрахунку наступає відповідальність згідно з п. 8.2. договору у вигляді нарахування пені на суму простроченого грошового зобов`язання, а також в порядку статті 625 ЦК України стягнення 3% річних та інфляційних.

Із наявної в матеріалах справи довідки по операціях за договором №2004/1718-БО-17 від 29.08.2017 та із виписки з банківського рахунку позивача вбачається, що оплата за поставлений природний газ відповідачем здійснювалась з порушеннями встановленого договором строку; даний факт не заперечується сторонами в тому числі й самим відповідачем.

Відповідно до ч. 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказувалося вище, позивач оскаржує рішення місцевого господарського суду в частині зменшення місцевим господарським судом розміру заявленої до стягнення з відповідача пені на 90% за клопотанням відповідача, а відтак, судове рішення переглядається в оскаржуваній частині.

Так, однією із позовних вимог позивача до відповідача, була вимога про стягнення пені в сумі 112533,50 грн., нарахованої від сум заборгованості по кожному акту приймання-передачі природного газу окремо.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач разом з відзивом на позовну заяву подав клопотання про зменшення розміру заявленої до стягнення з нього пені на 90%. Обґрунтоване вказане клопотання тим, що розрахунок за фактично поставлений газ відбувався автоматично з спеціального рахунку в банку, відкритого відповідно до п. 6.3. договору, укладеного між сторонами у справі. Зачислення коштів на даний рахунок відбувалося автоматично після сплати бюджетними організаціями коштів за надані послуги теплопостачання відповідно до затверджених видатків на відповідний бюджетний рік. У зв`язку із заборгованістю бюджетних організацій перед підприємством відповідача оплата з цього рахунку відбувалася не у встановлені у договорі терміни (строки). У зв`язку зі складним фінансовим станом відповідача, стягнення з нього усіх заявлених санкцій може призвести до реальної загрози банкрутства відповідача. Посилаючись на те, що порушення ним грошового зобов`язання не завдало збитків позивачу, просить суд зменшити розмір стягуваної з нього пені на 90%.

Згідно з положеннями статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій як неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 статті 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Відповідно до статті 233 ГК України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19.

Колегія суддів, дослідивши наведені в клопотанні відповідача про зменшення розміру пені доводи, а також врахувавши наступні обставини та факти, а саме:

- ступінь виконання відповідачем грошових зобов`язань (систематичне погашення заборгованості),

- майновий стан сторін,

- відсутність доказів погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності або ж понесених позивачем збитків в результаті прострочення відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором,

- відсутність в діях відповідача прямого умислу у порушенні зобов`язання та обставин того, що відповідач не є кінцевим споживачем газу, а купує його для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями; при цьому здійснення оплати поставленого позивачем газу залежить від розрахунків з відповідачем за спожиту теплову енергію,

- стягнення пені та передбачених статтею 625 ЦК України нарахувань не є основним доходом НАК "Нафтогаз України" і не може впливати на його господарську діяльність,

- пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних (у розмірі 67411,93 грн.) та інфляційних втрат (у розмірі 151538,82 грн.);

- необхідність реального виконання судового рішення,

погоджується із висновком місцевого господарського суду про правомірність зменшення судом першої інстанції заявленої до стягнення з відповідача пені на 90% (з 112533,50 грн. до 11253,35 грн.).

Подібна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19).

Колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не надав об`єктивну оцінку винятковості випадку несвоєчасної сплати відповідачем заборгованості за договором, адже суд першої інстанції, враховуючи сукупність обставин необхідних для застосування статті 233 ГК України, дійшов висновку про винятковість зазначених обставин.

Разом з тим, залишаючи оскаржуване судове рішення у відповідній частині без змін, колегія суддів враховує сам правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (така правова позиція викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 №7-рп/2013).

Стосовно посилань скаржника на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19, в якій зазначено про те, що зменшення розміру штрафних санкцій на 70% нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, колегія суддів зазначає, що правовідносини сторін у вказаній справі і даній є дещо відмінними, оскільки у справі №918/116/19 однією із позовних вимог була вимога про стягнення основної заборгованості за договором. У даній же справі позивач не заявляє вимогу про стягнення основної заборгованості, матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача перед позивачем такої заборгованості за договором, що свідчить про те, що допущені відповідачем прострочення хоч і носили систематичний характер, але на момент звернення із позовом були погашені.

Згідно з ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

За таких обставин решту аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття даної постанови.

Згідно з п. 1) ч. 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування рішення місцевого господарського суду у цій справі.

Витрати за подання апеляційної скарги у відповідності до статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 74, 180, 269, 271, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 26.08.2020 у справі №911/1256/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 26.08.2020 у справі №911/1256/20 залишити без змін.

3. Справу №911/1256/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту за наявності підстав, передбачених у п. 2 ч. 3 статті 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.11.2020.

Головуючий суддя О.В. Попікова

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак