ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2020м. ДніпроСправа № 904/4989/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) представників сторін, справу

за позовом Комунального підприємства "Новомосковська центральна регіональна лікарня інтенсивного лікування" (м. Новомосковськ, Дніпропетровської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплотрансбут" (м. Дніпро)

про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 405 888 грн. 85 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Новомосковська центральна регіональна лікарня інтенсивного лікування" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплотрансбут" (далі - відповідач) суму безпідставно отриманих грошових коштів унаслідок завищення розміру тарифу на поставлену теплову енергію в сумі 405 888 грн. 85 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані встановленням відповідачем у договорі завищеного тарифу на поставлену теплову енергію за період з лютого по травень 2019 року, внаслідок чого позивачем було надлишково сплачено відповідачу 405 888 грн. 85 коп.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 088 грн. 33 коп.

Ухвалою суду від 11.09.2020 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 51571/20 від 02.11.2020), в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне:

- тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими;

- тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб`єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством;

- встановлюючи вартість теплової енергії, відповідач виходив з того, що рішенням виконавчого комітету Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 25.10.2018 № 48 для ТОВ "Теплотрансзбут" затверджено тариф на теплову енергію (виробництво, транспортування, постачання теплової енергії) в розмірі 2 302 грн. 85 коп. (без ПДВ) за 1 Гкал., а з урахуванням ПДВ - в розмірі 2 763 грн. 42 коп. за 1 Гкал;

- за таких обставин, зазначаючи у пункті 3.1. договору загальну вартість теплової енергії у розмірі 2 169 284 грн. 70 коп., сторони діяли у відповідності до вимог закону;

Слід відзначити, що ухвалою суду від 11.09.2020, з урахуванням вимог частини 4 статті 166 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано позивачу, у 5-ти денний строк з дня отримання відзиву на позов подати суду, а також усім учасникам справи відповідь на відзив з урахуванням вимог частин третьої шостої статті 165 та статті 166 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 6 статті 116 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію тільки в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу.

Згідно з частиною 7 статті 116 Господарського процесуального кодексу України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Відповідно до строків, встановлених Нормативами і нормативними строками пересилання поштових відправлень та поштових переказів, затвердженими наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 28.01.2014 за № 173/24950, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3; між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Приймаючи до уваги направлення відзиву на позовну заяву позивачу 02.11.2020, а також отримання його 03.11.2020 (на підтвердження чого судом долучено до матеріалів справи витяг з сайту Укрпошти), враховуючи Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, станом на 11.11.2019 строк на подання відповіді на відзив на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від позивача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що позивач не скористався своїм правом на надання відповіді на відзив на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки в усіх учасників справи було достатньо часу для подання як заяв по суті справи так і доказів, на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Більше того, судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору постачання теплової енергії, ціна та вартість поставленої теплової енергії, правомірність їх визначення та наявність переплати за договором.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 13.05.2019 між Комунальним закладом "Новомосковська центральна регіональна лікарня інтенсивного лікування" Дніпропетровської обласної ради, яке в подальшому змінило найменування на Комунальне підприємство "Новомосковська центральна регіональна лікарня інтенсивного лікування" (далі споживач, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Теплотрансзбут" (далі постачальник, відповідач) було укладено договір на закупівлю № 215. (далі - договір, а.с.12-16), відповідно до умов пункту 1.1. якого постачальник постачає споживачу теплову енергію (ДК 021:2015:09320000-8-"Пара, гаряча вода та пов`язана продукція" (теплова енергія) по об`єктах споживача в 2018 році, а споживач приймає та зобов`язується оплатити теплову енергію на умовах договору.

Теплова енергія постачається споживачу в обсязі до 785 Гкал до 31.12.2019 (пункт 1.2. договору).

У пункті 10.1. договору сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та скріплення печатками. Відповідно до статті 631 ЦК України та статті 180 ГК України договір діє з 01.02.2019 до 31.12.2019 включно, а в частині розрахунків за спожиту теплову енергію - до їх повного здійснення.

Доказів визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання норм § 5 "Постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу" глави 54 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, норм § 3 "Енергопостачання" глави 30 розділу VІ Господарського кодексу України та спеціального законодавчого акту - Закону України "Про теплопостачання".

Відповідно до частин 1, 2 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

За змістом статті 1 Закону України "Про теплопостачання" споживачем теплової енергії визнається особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Зазначене кореспондує з положеннями Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, за змістом яких споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єкт підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

У відповідності до статті 24 Закону України "Про теплопостачання" основним обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про теплопостачання", тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.

У пункті 3.1. договору сторони погодили, що ціна договору становить 2 169 284 грн. 70 коп., з урахуванням ПДВ - 361 547 грн. 45 коп.

У пункті 4.2. договору сторони визначили, що нарахування оплати за теплову енергію здійснює постачальник по тарифам, встановленим відповідно до чинного законодавства України. На дату укладення договору діють наступні тарифи на теплову енергію, зокрема, загальна вартість 1 Гкал теплової енергії (виробництво, транспортування, постачання теплової енергії) в розмірі 2 302 грн. 85 коп. (без ПДВ).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 25.10.2018 № 48 для ТОВ "Теплотрансзбут" затверджено тариф на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для бюджетних установ та населення, в розмірі 2 302 грн. 85 коп. (без ПДВ) за 1 Гкал., а з урахуванням ПДВ - в розмірі 2 763 грн. 42 коп. за 1 Гкал. (а.с.18-22).

В подальшому, позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 4 від 20.11.2019 до договору, в якій сторони дійшли згоди зменшити суму договору на 303 712 грн. 16 коп. та пункт 3.1 вкласти в наступній редакції: "Ціна цього договору становить 1 865 572 грн. 54 коп., з урахуванням ПДВ 310 928 грн. 76 коп. (а.с.17).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору в період з березня 2019 по квітень 2019 року позивачем на виконання умов договору було здійснено поставку теплової енергії, про що складались акти здачі-приймання виконаних робіт, однак всі акти, крім акту за лютий 2019 року на суму 60 036 грн. 81 коп., підписані лише з боку постачальника (відповідача) (а.с.32-33, 37-40, 45-47). Інші акти за вказаний період зі сторони позивача (споживача за договором) не підписані.

В той же час, в матеріалах справи наявні платіжні доручення за період з 22.05.2019 по 20.11.2019, які підтверджують повну оплату спожитої у вказаний вище період теплової енергії (а.с.34-36, 41-43, 48-50), а саме:

- згідно з Актом здачі-приймання виконаних робіт № 215/2 відповідачем надано, а позивачем одержано в лютому 2019 року теплову енергію в кількості 247,837 Гкал. на суму 570 731 грн. 47 коп. (без ПДВ) за тарифом 2 302 грн. 85 коп. (без ПДВ) за 1 Гкал., а з урахуванням 114 146 грн. 28 коп. ПДВ всього на загальну суму 684 877 грн. 75 коп. Відповідно до платіжних доручень № 364 від 22.05.2019 та № 113 від 22.05.2019 позивач перерахував відповідачу за послуги з теплопостачання в лютому 2019 року 684 215 грн. 50 коп. і 662 грн. 25 коп. відповідно, а всього 684 877 грн. 25 коп.;

- Згідно з Актом здачі-приймання виконаних робіт № 215/11/В від 18.11.2019 відповідачем надано, а позивачем одержано в лютому 2019 року теплову енергію в кількості 21,725 Гкал. на суму 50 030 грн. 67 коп. (без ПДВ) за тарифом 2 302 грн. 85 коп. (без ПДВ) за 1 Гкал., а з урахуванням 10 006 грн. 14 коп. ПДВ всього на загальну суму 60 036 грн. 81 коп. Відповідно до платіжного доручення № 38 від 20.11.2019 позивач перерахував відповідачу за послуги з теплопостачання 60 036 грн. 81 коп.;

- згідно з Актом здачі-приймання виконаних робіт № 215/3/Н відповідачем надано, а позивачем одержано в березні 2019 року теплову енергію в кількості 18,252 Гкал. на суму 50 437 грн. 94 коп. (з ПДВ) за тарифом 2 763 грн. 42 коп. з ПДВ за 1 Гкал. Відповідно до платіжного доручення № 182 від 12.08.2019 позивач перерахував відповідачу за послуги з теплопостачання 50 437 грн. 94 коп.

- згідно з Актами здачі-приймання виконаних робіт № 215/3/В, № 215/3/Т, № 215/3/П відповідачем надано, а позивачем одержано в березні 2019 року теплову енергію в загальній кількості 313,801 Гкал. (192,730+16,322+57,955+12,850+27,470+6,474 = 313,801) на суму 867 163 грн. 95 коп. (з ПДВ) за тарифом 2 763,42 грн. з ПДВ за 1 Гкал. (2655,95 грн. виробництво + 53,11 грн. транспортування + 54,36 транспортування = 2 763,42 грн.). Відповідно до платіжних доручень № 385 від 24.05.2019, № 365 від 22.05.2019, № 366 від 22,05.2019, № 114 від 22.05.2019 позивач перерахував відповідачу за послуги з теплопостачання в березні 2019 867 163 грн. 95 коп.;

- згідно з Актами здачі-приймання виконаних робіт № 215/4/В, № 215/4/Т, № 215/4/П відповідачем надано, а позивачем одержано в квітні 2019 року теплову енергію в кількості 73,48 Гкал. (42,889+5,557+14,090+3,276+6,227+1,441=73,48) на суму 203 056 грн. 09 коп. (з ПДВ) за тарифом 2 763 грн. 42 коп. з ПДВ за 1 Гкал. (2655,95 грн. виробництво + 53,11 грн. транспортування + 54,36 транспортування = 2 763 грн. 42 коп.). Відповідно до платіжних доручень № 367 від 22.05.2019, № 368 від 22.05.2019, № 369 від 22.05.2019, № 115 від 22.05.2019 позивач перерахував відповідачу за послуги з теплопостачання 203 056 грн. 09 коп.

Отже, з матеріалів справи встановлено, що за договором про закупівлю № 215 від 14.05.2019 в період з лютого по травень 2019 року позивачем було сплачено на користь відповідача 1 865 572 грн. 54 коп. Таким чином, вказана сума відповідає досягнутій у додатковій угоді № 4 від 20.11.2019 сумі - ціні договору - 1 865 572 грн. 54 коп. (а.с.17).

В той же час, позивач вважає, що у вказаному вище періоді ним надмірно було сплачено на користь відповідача 405 888 грн. 85 коп., посилаючись на таке:

- під час укладення договору і встановлення в ньому вартості 1 Гкал. теплової енергії в розмірі 2 302,85 (без ПДВ), а також укладення Додаткової угоди № 4 від 20.11.2019 позивач не врахував, а відповідач не повідомив про те, що відповідно до статті 20 Закону України "Про теплопостачання" (зі змінами від 21.03.2017) тарифи на теплову енергію для суб`єктів господарювання, що здійснюють її виробництво на установках з використанням альтернативних джерел енергії, включаючи теплоцентралі, теплоелектростанції та когенераційні установки, для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також для потреб населення, встановлюються на рівні 90 відсотків діючого для суб`єкта господарювання тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів. У разі відсутності для суб`єкта господарювання встановленого тарифу на теплову енергію, вроблену з використанням природного газу, для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також для потреб населення тарифи на теплову енергію встановлюються на рівні 90 відсотків середньозваженого тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів;

- у листі (роз`яснення) Міністерства регіонального розвитку № 7/10-13596 від 11.12.2017 зазначено, що відповідно до статті 20 Закону України "Про теплопостачання" розрахунок тарифів на теплову енергію, вироблену на установках з використанням альтернативних джерел енергії для відповідних категорій споживачів здійснюється виходячи із діючих тарифів, з використанням природного газу, встановленого для відповідного суб`єкта господарювання (суб`єкта господарювання, що розраховує тариф), і лише у разі їх відсутності виходячи із середньозважених тарифів, встановлених Держенергоефективності для відповідного регіону. Відповідно до статті 20 Закону України Про теплопостачання" тариф на виробництво теплової енергії для суб`єктів господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії на установках з використанням альтернативних джерел енергії, визнається для відповідних категорій споживачів виходячи з діючих тарифів на транспортування та постачання теплової енергії з використанням природного газу, встановленого для відповідного суб`єкта господарювання (суб`єкта господарювання, що розраховує тариф), і лише у разі їх відсутності виходячи із середньозважених тарифів, встановлених Держенергоефективності для відповідного регіону;

- затверджений 26.12.2018 Головою Держенергоефективності середньозважений тариф по Дніпропетровській області (середній щоквартальний) на перший квартал 2019 року складав 1 905 грн. 66 коп. (без ПДВ) на виробництво 1 Гкал. теплової енергії. Середньозважений тариф на транспортування 1 Гкал. теплової енергії складав 78 грн. 49 коп. (без ПДВ) і на постачання 1 Гкал. теплової енергії 8 грн. 23 коп. (без ПДВ). Отже, 90% від середньозваженого тарифу на виробництво 1 Гкал. теплової енергії складали 1 715 грн. 10 коп. (без ПДВ). Разом з середньозваженими тарифами на транспортування і постачання 1 Гкал. теплової енергії загальний розмір тарифу мав складати 1 801 грн. 82 коп. (без ПДВ), або разом з ПДВ (360 грн. 37 коп.) 2 162 грн. 19 коп. Враховуючи вище зазначене, тариф по Дніпропетровській області для підприємств які під час виробництва теплової енергії використовують альтернативні джерела енергії, включаючи теплоелектроцентралі, теплоелектростанції, когенераційні установки, та установки з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії станом на дату укладення Договору між Позивачем та Відповідачем 13.05.2019 повинен бути не вищим 2 162 грн. 19 коп. (з ПДВ) за 1 Гкал. теплової енергії;

- таким чином, відповідач був повинен встановлювати для позивача, який фінансується з місцевого бюджету, тарифи на теплову енергію не в розмірах, встановлених вказаним вище рішенням виконавчого комітету Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 25.10.2018 № 48, тобто не 2 763 грн. 42 коп. за 1 Гкал. теплової енергії (з ПДВ), а 2 162 грн. 19 коп. (з ПДВ) за 1 Гкал. тепловї енергії;

- внаслідок встановлення відповідачем у договорі завищеного розміру тарифу на поставлену теплову енергію за період з лютого по травень 2019 року позивач надлишково сплатив відповідачу 405 888 грн. 85 коп. (з ПДВ).

Відповідач з наявністю переплати не погоджується, вважає, що сторонами зобов`язання виконані у відповідності до умов договору та норм чинного законодавства. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб`єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Суд дійшов висновку, що:

- ціноутворення на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії не є вільним, оскільки підлягає державному регулюванню;

- враховуючи, що, виконавчий комітет Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області згідно з рішенням № 48 від 25.10.2018 у межах своєї компетенції затвердив тариф на теплову енергію, у тому числі її виробництво, транспортування та постачання;

- згідно з рішенням Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 25.10.2018 № 48 для ТОВ "Теплотрансзбут" затверджено тариф на теплову енергію (виробництво, транспортування, постачання теплової енергії) в розмірі 2 302 грн. 85 коп. (без ПДВ) за 1 Гкал., а з урахуванням ПДВ - в розмірі 2 763 грн. 42 коп. за 1 Гкал (а.с.18-22);

- більше того, у договорі про закупівлю № 215 від 13.05.2019 сторони дійшли згоди щодо загальної вартості 1 Гкал теплової енергії (без урахування в ПДВ) в сумі 2 302 грн. 85 коп., що узгоджується з вказаним вище рішенням органу місцевого самоврядування;

- вказаний договір та, зокрема, його пункт 4.2. недійсним у судовому порядку не визнаний;

- доказів зміни пункту 4.2. договору в частині тарифу на 1 Гкал теплової енергії сторонами суду не надано. Отже твердження позивача про неправомірність застосування вказаного тарифу є необґрунтованим.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір у встановленому порядку не оспорений, не визнаний недійсним.

Таким чином, укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

За таких обставин сторони, визначаючи в пункті 4.1. договору загальну вартість теплової енергії у розмірі 2 302 грн. 85 коп. (без ПДВ) діяли у відповідності до вимог закону, а саме:

- статті 1 Закону України "Про теплопостачання", якою визначено, що тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг;

- згідно з частинами 1, 2, 3 статті 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії;

- тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими;

- тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб`єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством;

- згідно з частиною 15 статті 20 Закону України "Про теплопостачання" встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається.

Отже, встановлення розміру тарифу на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії знаходилося в компетенції, в даному випадку, органу місцевого самоврядування виконавчого комітету Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, який своїм рішенням встановив цей тариф у розмірі 2 302 грн. 85 коп. (без ПДВ) за 1 Гкал. для відповідача.

Це рішення органу місцевого самоврядування жодною стороною договору не оскаржувалося і воно є чинним на час розгляду справи, а тому відсутні будь-які підстави для перегляду зазначеного розміру тарифу на теплову енергію в цій справі, а отже для задоволення позовних вимог щодо стягнення грошових коштів у сумі 405 888 грн. 85 коп., які позивач вважає переплатою, у зв`язку з завищенням тарифу.

Відповідно до положень частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, а у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтями 189, 191 Господарського кодексу України та статтями 10, 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.

З аналізу зазначених норм слідує, що тарифи на теплову енергію не можуть встановлюватись на розсуд сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно зі статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для стягнення суми безпідставно отриманих грошових коштів унаслідок завищення розміру тарифу на поставлену теплову енергію в сумі 405 888 грн. 85 коп., у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Аналогічних висновків дійшов Господарський суд Дніпропетровської області у рішення від 19.03.2020 по справі № 904/6103/10, в якій спір виник за аналогічних обставин.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 13, 14, 20, 41, 42, 73-74, 76-79, 86, 91, 129, 236-238, 240, 241, 242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства "Новомосковська центральна регіональна лікарня інтенсивного лікування" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплотрансбут" про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 405 888 грн. 85 коп. - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача - Комунальне підприємство "Новомосковська центральна регіональна лікарня інтенсивного лікування".

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено - 11.11.2020.

Суддя Ю.В. Фещенко