УХВАЛА

06 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 914/1607/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Булгакової І.В., Селіваненко В.П.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Зубика Михайла Васильовича (далі - ФОП Зубик М.В., скаржник)

на рішення Господарського суду Львівської області від 10.01.2020 та

постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2020

у справі № 914/1607/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оттенстен Україна ЛТД»

до відповідача Фізичної особи-підприємця Зубика Михайла Васильовича

про стягнення 356 437,20 грн. заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ФОП Зубик М.В. 28.09.2020 (згідно з відмітками Західного апеляційного господарського суду) через Західний апеляційний господарський суд звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 10.01.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2020 у справі №914/1607/19, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Крім того, скаржник просить суд поновити строк на касаційне оскарження судового рішення та вирішити питання про зупинення виконання та дії оскаржуваних судових рішень.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ФОП Зубика М.В. з доданими до неї документами у контексті оскаржуваних судових рішень, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

У серпні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Оттенстен Україна ЛТД» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до ФОП Зубик М.В. про стягнення 356 437,20 грн., з яких: 290 115,01 грн. - сума основного боргу за договором поставки від 26.03.2013 №26/13, 16 223,74 грн. - 3% річних та 50098,45 грн. - інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.01.2020 у справі №914/1607/19, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2020, позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 290115,01 грн., 16210,81 грн. - 3% річних та 50 098,45 грн. - інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що відповідачем не виконано умов укладеного між сторонами договору поставки щодо оплати вартості поставленого товару на загальну суму 290 115,01 грн. При цьому, судом відхилено доводи відповідача щодо непідписання частини видаткових накладних, а відтак і відсутність факту здійснення господарської операції, оскільки оспорювані накладні містять печатку відповідача. Крім того, відповідачем підписано акт звірки взаємних розрахунків та відображено у податковій звітності операції з отримання товару за оспорюваними накладними, також частково оплачено отриманий товар. Суд, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, врахувавши положення частини другої статті 625 ЦК України, визнав правомірним стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в повному обсязі та 3% річних частково в сумі 16 210,81 грн.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій, ФОП Зубик М.В. звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, як такі, що є незаконними та необґрунтованими.

Окрім цього, скаржник вказує, що оскаржувані судові рішення ухвалені без врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме щодо того, що акти звіряння взаєморозрахунків не є первинним бухгалтерським документом, а відтак не можуть слугувати належним доказом наявності заборгованості. При цьому у касаційній скарзі скаржник посилається на постанови Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №911/1189/19, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 18.04.2019 у справі №910/493/18, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 11.09.2019 у справі №902/1260/15, від 28.08.2020 у справі №922/2081/19, від 13.08.2020 у справі №927/986/17.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, Верховний Суд виходить з такого.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частина перша статті 17 ГПК України.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України (в редакції чинній від 08.02.2020) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом позову в даній справі є стягнення 356 437,20 грн., а, отже, ціна позову у справі № 914/1607/19 не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Касаційний господарський суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності підстав, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

При цьому тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії господарських справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм та наявності обставин конкретної справи, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Водночас скаржник як на підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені пунктом 2 частиною третьої статті 287 ГПК України, у поданій касаційній скарзі не посилається.

При цьому наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають Суду підстав для висновку про те, що касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики або має виняткове значення для скаржника, або наявні інші підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Наведені скаржником доводи зводяться до заперечень обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, до переоцінки доказів по справі, та фактично до незгоди з ухваленим рішенням цього суду, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішенням суду попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

Посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень висновків Верховного Суду не є явно обґрунтованими. Як вбачається зі змісту вказаних постанов, останні не суперечать висновкам оскаржуваних судових рішень і ухвалені на підставі доказової бази. Акт звірення, як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, не був єдиним доказом, оціненим судом. З огляду на що у суду не виникає розумних сумнівів щодо застосування даної норми права у спірних правовідносинах.

Також Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, судову практику щодо застосування норм права, викладену у постановах Верховного Суду.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Також Європейський суд з прав людини в ухвалі від 09.10.2018 у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18) зазначив, що застосування критерію малозначності справи було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №914/1607/19, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження подані клопотання у цій справі залишаються без розгляду.

Керуючись статтями 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Зубика Михайла Васильовича на рішення Господарського суду Львівської області від 10.01.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2020 у справі №914/1607/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Селіваненко