ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року Справа № 906/1303/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Тимошенко О.М. , суддя Демидюк О.О.

секретар судового засідання Берун О.О.

за участю представників сторін:

позивача: представник не з`явився

відповідача 1: представник Дембіцька Н.О. - за довіреністю

відповідача 2: представник Денисенко І.В. - керівник

відповідача 3: представник не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 08.07.2020 суддею Вельмакіною Т.М. у м. Житомирі, повний текст складено 10.07.2020 у справі № 906/1303/19

за позовом Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство"

до відповідача 1) Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району

до відповідача 2) 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України

до відповідача 3) Виробничого об`єднання "Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання "Укрдержліспроект"

про визнання договору №100 від 17.07.2019 недійсним

ВСТАНОВИВ:

1. Процесуальне рішення, яке оскаржується у суді апеляційної інстанції.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 08.07.2020 у справі № 906/1303/19 відмовлено у задоволенні позову.

2. Короткий зміст рішення та ухвали суду першої інстанції.

2.1. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не було доведено, в порядку ст.74 ГПК України, що договір № 100 про надання послуг у лісовому господарстві від 17.07.2019, укладений Макарівською квартирно-експлуатаційною частиною району, Спеціалізованим підрозділом 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України та Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням, порушує права чи інтереси Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство".

3. Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу; короткий зміст вимог апеляційної скарги.

3.1. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Житомирської області із апеляційною скаргою, відповідно у якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 08.07.2020 у справі № 906/1303/19 та ухвалити нове рішення про визнання недійсним з моменту укладення договору № 100 про надання послуг в лісовому господарстві від 17.07.2019; стягнути з Макарівської квартирно-експлуатаційної частину району Міністерства оборони України, Спеціалізованого підрозділу 643 Управління начальника робіт та ВО "Укрдержліспроект" на користь Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" понесені судові витрати.

3.2. Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції винесене без з`ясування всіх об`єктивно існуючих обставин справи, без правового аналізу доказів наявних у справі, що призвело до помилкового висновку про безпідставність позову.

3.3. Зокрема, судом першої інстанції не було надано належної юридичної оцінки Наказу Міністра оборони України "Про реорганізацію державного підприємства "Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат" від 20.03.2009 року за №123, яким було реорганізовано державне підприємство "Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат" шляхом виділу з нього структурних підрозділів, а саме: Зарічанського військового лісгоспу, Корбутівського, Чуднівського і Макарівського військових лісництв, та створено Державне підприємство "Житомирський військовий лісгосп" (в подальшому назву змінено на Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство") в сукупності з Актом передачі Чуднівського військового лісництва від 30.06.2009 року, якими фактично та юридично були передані всі лісові насадження як матеріальні цінності Державного підприємства "Івано-франківський військовий лісопромкомбінат" Державному підприємству "Житомирський військовий лісгосп".

3.4. З тексту рішення суду першої інстанції слідує, що не досліджено в повному обсязі Розпорядження Кабінету Міністрів України "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" від 04.09.2013 за №773-р, стан його виконання та не надав належної юридичної оцінки переходу лісових насаджень з сфери відповідальності Міністерства оборони України до Департаменту лісових ресурсів України. Тобто не надано оцінки належності лісових насаджень до підпорядкування іншому державному органу, ніж Міністерство оборони України та відповідно його підрозділи.

3.5. Не було досліджено і проаналізовано зміст Акту приймання - передачі цілісного майнового комплексу Державне підприємство "Житомирський військовий-лісгосп" від 27 грудня 2013 року, відповідно до яких комісія в складі представників Міністерства оборони зокрема - начальника відділу управління підприємствами Департаменту економічної діяльності Міністерства оборони та представників Державного агентства лісових ресурсів передали з відання Міністерства оборони до відання Державного агентства лісових ресурсів вказані лісові насадження.

3.6. Крім того, судом першої інстанції не було застосовано норми матеріального права, зокрема норми статей 16, 17, 47, 48 Лісового кодексу України.

3.7. Також в оскаржуваному рішенні не вірно застосовано норми ст. 48 Лісового кодексу України, які регламентують, що саме у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.

3.8. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

3.9. Проігноровано і ту обставину, що саме у проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону, тобто суд не вважає порушенням прав позивача те, що відповідачі проводять польові роботи з метою визначення і обґрунтування основних напрямів організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування - лісових насаджень, які передані на праві постійного лісокористування ДП "Зарічанський лісгосп".

3.10. В зв`язку з недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин має бути визнаний недійсним. Оскільки в даному випадку лісові насадження не належать ні Відповідачу 1 ні Відповідачу - 2, адже вибули зі сфери впливу Міністерства оборони України на підставі Акту приймання - передачі цілісного майнового комплексу Державне підприємство "Житомирський військовий лісгосп" в 2013 році та були передані до відання Державного агентства лісових ресурсів, то договір № 100 про надання послуг в лісовому господарстві від 17.07.2019, укладений між Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України, 643 Управління начальника робіт та ВО "Укрдержліспроект" щодо надання послуг в лісовому господарстві - польових робіт з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділянках Міністерства оборони України на площі 1512,3942 га.

4. Відзив на апеляційну скаргу, заяви та клопотання, які надійшли від учасників апеляційного провадження, заяви про відводи та самовідводи.

4.1. На адресу суду апеляційної інстанції від 21.08.2020 від 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

4.2. В судове засідання представник апелянта не з`явився, причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомив. Представник відповідача-3 також в судове засідання не з`явився, причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомив.

4.3. Представники відповідача-1 та відповідача-2 вважаються за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника апелянта.

4.4. Представник відповідача-1 заперечила щодо доводів апеляційної скарги. Зазначила, що позивач не є стороною договору № 100 про надання послуг в лісовому господарстві від 17.07.2019, а тому не довів яким чином порушуються його права. Крім того, зазначила, що договір закінчився 30.12.2019 і відсутній предмет спору. За наведеного просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

4.5. Представник відповідача 2 також заперечив щодо доводів апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

4.5.1. Північно-західним апеляційним господарським судом, під час з`ясування повноважень представників сторін, звернуто увагу на ту обставину, що в оспорюваному рішенні суду першої інстанції найменування відповідача 2 зазначено, як "Спеціалізований підрозділ 643 управління начальника робіт", тоді, як копією наказу МОУ №21-ДП від 02.07.2020 підтверджується найменування установи "643 управління начальника робіт".

4.5.2. Таке ж найменування підтверджується Випискою із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 23.07.2020.

4.5.3. Відтак вірне найменування відповідача-3 у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначене, як "643 управління начальника робіт".

4.6. До початку розгляду даної апеляційної скарги по суті, ні під час її розгляду від учасників провадження у даній справі заяв про відвід складу суду чи судді колегії не заявлялося. Суддями колегії самовідводи не заявлялися.

5. Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (стаття 269 ГПК України).

6. Законодавство, яке застосоване апеляційним судом при розгляді апеляційної скарги.

6.1. Під час розгляду апеляційної скарги Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.07.2020 у справі № 906/1303/19 Північно-західний апеляційний господарський суд застосував норми матеріального та процесуального права, висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

6.1.1. Норми матеріального права:

Цивільний кодекс України (далі по тексту постанови також - ЦК України);

Земельний кодекс України (далі по тексту постанови також - ЗК України);

Закон України "Про судовий збір".

6.1.2. Норми процесуального права:

Господарський процесуальний кодекс України, в редакції чинній з 15 грудня 2017 року (далі по тексту постанови також - ГПК України);

6.2. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 ст.236 ГПК України).

7. Розгляд апеляційної скарги по суті. Обставини справи.

7.1. Північно-західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

7.2. Як вбачається з матеріалів справи, Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" звернулося до суду з позовом про визнання недійсним з моменту укладення договору № 100 про надання послуг в лісовому господарстві від 17.07.2019, укладеного між Макарівською квартирно-експлуатаційною частиною Міністерства оборони України, Спеціалізованим підрозділом 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України та Виробничим об`єднанням "Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання "Укрдержліспроект" щодо надання послуг в лісовому господарстві - польових робіт з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділянках Міністерства оборони України на площі 1512,3942 га.

7.2.1. Надалі, 11.02.2020 від ДП "Зарічанське лісове господарство" надійшла заява від 10.02.2020 про зміну підстав позову (а.с.164-169).

7.2.2. Ухвалою суду від 13.02.2020 вищевказана заява, з врахуванням вимог ст. 46 ГПК України, прийнята судом до розгляду.

7.3. Згідно позовної заяви позивачем зазначено, що:

- наказом Міністра оборони України "Про реорганізацію державного підприємства "Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат" від 20.03.2009 року за №123 було реорганізовано державне підприємство "Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат" (ідентифікаційний номер 08033772) шляхом виділу з нього структурних підрозділів, а саме: Зарічанського військового лісгоспу, Корбутівського, Чуднівського і Макарівського військових лісництв, створивши ДП "Житомирський військовий лісгосп";

- за актом передачі Макарівського військового лісництва від 15.06.2009, актом передачі Корбутівського військового лісництва від 30.06.2009 року, за актом передачі Зарічанського військового лісництва від 30.06.2009 року, за актом передачі Чуднівського військового лісництва від 30.06.2009 року були передані всі матеріальні цінності Державного підприємства "Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат" Державному підприємству "Житомирський військовий лісгосп";

- Розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" від 04.09.2013 за № 773-р цілісний майновий комплекс Державного підприємства "Житомирський військовий лісгосп" передано із сфери управління Міністерства оборони України до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів;

- за актом приймання - передачі цілісного майнового комплексу Державне підприємство "Житомирський військовий лісгосп" комісія в складі представників Міністерства оборони зокрема - начальника відділу управління підприємствами Департаменту економічної діяльності Міністерства оборони та представників Державного агентства лісових ресурсів від 27 грудня 2013 року передали з відання Міністерства оборони до відання Державного агентства лісових ресурсів лісові насадження на площі 10282,6 га;

- відповідно до Статуту ДП "Зарічанське лісове господарство", затвердженого Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 25.04.2018 за № 312, засновано на державній власності, створене відповідно до наказу Міністра Оборони України від 20.03.2009 № 123 "Про реорганізацію ДП Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" та належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

7.3.1. Покликаючись на ст. 8 Лісового кодексу України, позивач вважає, що законодавець обмежив коло осіб, які реалізують володіння та розпорядження лісами, що перебувають у державній власності, наступними повноважними особами: - Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації відповідно до закону. Також позивач вважає, що згідно зі ст. 16, 17 Лісового кодексу України, статус постійного лісокористувача пов`язаний із статусом постійного користувача земельної ділянки.

7.3.2. Вказав, що з моменту передачі лісових насаджень, на підставі вищевказаних документів, ДП "Зарічанський лісгосп" виконував всі роботи з охорони, захисту, використання та відтворення лісів на територіях їх розміщення, згідно актів приймання - передачі.

7.3.3. Позивач вважає, що з моменту передачі лісів, як лісових насаджень в складі цілісного майнового комплексу, з відання Міністерства оборони до відання Державного агентства лісових ресурсів разом з технічними документаціями, зокрема матеріалами лісовпорядкування, у Міністерства оборони України відсутнє право на користування вказаними лісовими насадженнями.

7.3.4. Однак, як стверджувалося позивачем, з листа - відповіді на адвокатський запит від 12.11.2019 року за № 732, наданим ВО "Укрдержліспроект", йому стало відомо, що між трьома відповідачами був укладений договір № 100 про надання послуг в лісовому господарстві від 17.07.2019.

7.3.5. Позивач вважає, що даний договір є недійсним з огляду на те, що предметом останнього є польові роботи щодо лісових насаджень, які вже були передані Міністерством оборони України з свого відання до відання Державного агентства лісових ресурсів, на підставі актів приймання - передачі дані лісові насадження обліковані на його підприємстві, щодо вказаних лісових насаджень вже наявні в належний спосіб виготовлені та затверджені матеріали лісовпорядкування, які є дійсними та не скасованими.

7.3.6. Крім того, відповідач-2 є незаконним постійним лісокористувачем, адже земельні ділянки, на яких розташовані лісові насадження належать на праві постійного користування Макарівській КЕЧ району, а самі лісові насадження були передані з відання Міністерства оборони України до відання Державного агентства лісових ресурсів, яке передало право користування даними лісовими насадженнями саме позивачу разом з матеріалами лісовпорядкування.

7.3.7. На переконання позивача, відповідач-1 не міг передати лісові насадження відповідачу-2 як постійному лісокористувачу з огляду на те, що юридично всі ці лісові насадження ще в 2013 році були передані з відання Міністерства оборони України до відання Державного агентства лісових ресурсів, яке, в свою чергу, передало право користування даними лісовими насадженнями саме підприємству позивача разом з виготовленими матеріалами лісовпорядкування.

7.3.8. Стверджував, що саме наявність таких матеріалів лісовпорядкування дає право на ведення лісогосподарської діяльності спеціалізованим підприємствам. При цьому зазначено, що на даний час акти приймання - передачі цілісних майнових комплексів не скасовані, не визнані недійсними, а тому є чинними.

7.3.9. Також було звернуто увагу, що відповідач-2 - 643 Управління начальника робіт, згідно Наказу Міністра оборони України від 21.03.2019 року за № 118 "Про затвердження Перспективного переліку об`єктів державної власності, що задіяні у виконанні найбільш важливих функцій у рамках реформування сектору оборони та належать до сфери управління Міністерства оборони України", відноситься до "Державних підприємств будівельної галузі", а не до "Державних лісогосподарських підприємств", як того вимагає ст. 101 Лісового кодексу України, тому останній не може бути постійним лісокористувачем. При цьому, як зазначає позивач, такий статус відсутній і у відповідача-1 - Макарівської КЕЧ району Міністерства оборони України.

7.5. Згідно заяви про зміну підстав позову (а.с. 164-168), позивач вважає, що оскільки відповідно до ст. 48 Лісового кодексу України, у матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, а Макарівська КЕЧ району Міністерства оборони України та 643 Управління начальника робіт не мають статусу легалізованого лісогосподарського підрозділу, то вони позбавлені права через відсутність такого статусу виготовляти матеріали лісовпорядкування щодо ведення лісового господарства. Вважає, що даний правочин порушує публічний порядок та не відповідає інтересам держави в особі державного підприємства "Зарічанське лісове господарство", а тому є нікчемним. Наголошує на тому, що в даному випадку лісові насадження не належать ні відповідачу-1, ні відповідачу-2, адже вибули зі сфери впливу Міністерства оборони України на підставі Акту приймання - передачі цілісного майнового комплексу Державному підприємству "Житомирський військовий лісгосп" в 2013 році та були передані до відання Державного агентства лісових ресурсів. Вважає, що, з урахуванням зазначеного, укладений відповідачами договір порушує права позивача як державного підприємства - користувача лісовими насадженнями, які були передані в складі цілісного майнового комплексу.

7.5.1. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на ст.ст. 203-205, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України.

7.6. Відповідач-1 (Макарівська квартирно-експлуатаційна частина району), згідно відзиву на позовну заяву (а.с.124-130) позов заперечив. Пояснив, що:

- є постійним землекористувачем земельних ділянок загальною площею 1516,9647 га, що підтверджується відповідними державними актами;

- згідно державних актів, цільове призначення земельної ділянки - землі оборони;

- зазначені земельні ділянки належать до земель Міністерства оборони України та безпосередньо використовуються відповідно до їх цільового призначення;

- право вести лісове господарство у лісах на землях оборони та використовувати лісові ресурси мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України;

- позивач не навів підстав для визнання договору недійсним з підстав встановлених Законом та не надав доказів того, що оскаржуваний договір порушує права та законні інтереси позивача.

7.7. Відповідач-2 (643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України), згідно відзиву на позовну заяву (а.с. 106-112), позов заперечує. Пояснює, що: - Макарівська КЕЧ згідно державних актів на право постійного користування земельними ділянками є постійним землекористувачем земельних ділянок загальною площею 1512,3942 га; - зазначені земельні ділянки належать до земель Міністерства оборони України та безпосередньо використовуються, відповідно до їх цільового призначення Макарівською КЕЧ МОУ; - із акту приймання-передачі від 27.12.2019 неможливо встановити, що відповідно до нього вчинено передачу лісових насаджень на земельних ділянках Макарівської КЕЧ МОУ та право користування цими лісовими насадженнями; - позивачем не наведено, встановлених законом підстав для визнання договору недійсним, та не надано доказів того, що оскаржуваний договір порушує права та законні інтереси ДП "Зарічанське лісове господарство".

7.8. Відповідач-3 (ВО "Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання "Укрдержліспроект"), згідно відзиву на позовну заяву (а.с.82-84), позов заперечує. Пояснює, що: спірний договір укладено відповідно до норм чинного законодавства; позивач не навів передбачених законом підстав для визнання договору недійсним; рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.10.19 у справі № 906/569/19 Державному підприємству "Зарічанське лісове господарство" заборонено ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках Міністерства оборони України.

7.9. За результатами розгляду позовних вимог у задоволенні позову позивачу - Державному підприємству "Зарічанське лісове господарство" було відмовлено. Підстави такої відмови судом апеляційної інстанції наведені у пункті 2.1. цієї постанови.

8. Висновок апеляційного суду за результатами розгляду скарги, відхилення доводів апелянта.

8.1. Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши доводи і обґрунтування апеляційної скарги, заперечення (відзиву) на апеляційну скаргу, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, а також заслухавши пояснення представників сторін у справі, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у даній справі без змін, виходячи з наступного.

8.2. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 Цивільного кодексу України).

8.3. Згідно з пп. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

8.4. За приписами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

8.6. Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

8.7. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується.

8.8. Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, які порушують права та інтереси особи, що оспорює такий правочин.

8.9. Згідно з ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

8.10. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

8.11. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

8.12. Нікчемними як такі, що порушують публічний порядок є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

8.13. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

8.14. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 906/654/18

8.15. Як було встановлено судом, 17.07.2019 між Макарівською квартирно-експлуатаційною частиною району (сторона-1, відповідач-1), Спеціалізованим підрозділом 643 Управління начальника робіт (сторорона-2, відповідач-2) та Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням (ВО "Укрдерждліспроект"/відповідач-3) укладено договір № 100 про надання послуг у лісовому господарстві (а.с. 40-43), за умовами якого (п.1.1 Договору) сторона-1 доручає, сторона-2 оплачує, а ВО "Укрдержліспроект" бере на себе зобов`язання надати послуги в лісовому господарстві - польові роботи з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділянках МО України (далі - Договір).

8.16. За п. 1.2. Договору, найменування послуг та кількість: код ДК 021:2015:77230000-1 - Послуги, пов`язані з лісництвом (польові роботи з базового лісовпорядкування) на площі 1512,3942 га.

8.17. Тобто, предметом договору є надання послуг в лісовому господарстві - польових робіт з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділянках МО України. Замовником вказаних послуг виступила Макарівська квартирно-експлуатаційна частина району, як постійний землекористувач спірних земельних ділянок, що не заперечувалося сторонами. Оплату цих послуг за Договором покладено на Спеціалізований підрозділ 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України. Виконавцем послуг за Договором визначено Виробниче об`єднання "Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання "Укрдержліспроект".

8.18. Отже, виходячи з предмету оспорюваного Договору, згідно останнього ВО "Укрдержліспроект" виготовляло лісовпорядну документацію на замовлення Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району, яке було здійснене в межах повноважень останньої, як постійного землекористувача спірних земельних ділянок.

8.19. За вказаного, позивачем не було доведено, в порядку ст.74 ГПК України, а судом не встановлено те, що договір № 100 про надання послуг у лісовому господарстві від 17.07.2019, укладений Макарівською квартирно-експлуатаційною частиною району, Спеціалізованим підрозділом 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України та Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

8.20. Крім цього позивачем не доведено існування умислу сторін (сторони) на досягнення протизаконного результату та не доведено в законному порядку і вину відповідачів, у зв`язку з чим, підстави для визнання договору недійсним у відповідності до ст. 228 Цивільного кодексу України - відсутні.

8.21. Також враховується судом і те, що ДП "Зарічанське лісове господарство" не є стороною Договору, який він просить визнати недійсним. При цьому вчинення будь-яких дій, зокрема таких, які б стосувалися безпосередньо прав позивача та перешкоджали їх реалізації, а також які б створювали для нього певні зобов`язання, зазначеним Договором не передбачено.

8.22. Решта наведених апелянтом обставин не впливають на результат вирішення спору.

8.23. Зокрема, не є підставою визнання недійсним договору № 100 про надання послуг у лісовому господарстві від 17.07.2019 посилання відповідача на те, що сторони не мають статусу спеціалізованого лісогосподарського підрозділу, тому позбавлені права виготовляти матеріали лісовпорядкування щодо ведення лісового господарства. Також жодним доказом не підтверджено, що Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" має відношення до земельних ділянок/місця виконання робіт, оскільки постановою Вищого господарського суду України від 06.08.2014 у справі № 906/1704/13 встановлено, що Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" не є правонаступником Державного підприємства "Івано-Франківський військовий лісокомбінат", і така постанова набрала чинності. При цьому матеріали справи не містять доказів про передачу позивачу лісових насаджень, розташованих на земельних ділянках Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району МОУ.

8.24. Враховуючи викладене, суд вважає, що зі змісту договору № 100 від 17.07.2019 не вбачається, що він укладений без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому враховано, що предметом договору є виконання польових робіт з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділянках Міністерства оборони України, і не доведено, що такий договір порушує права чи інтереси Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство".

8.25. За вищенаведеного, оскільки позивачем не доведено, в порядку ст. 74 ГПК України, існування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору про надання послуг у лісовому господарстві, укладеного між відповідачами.

8.26. З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про повне задоволення позову.

8.27. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції, навпаки - спростовані вищевикладеними обставинами. Відтак твердження апелянта щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права підлягають відхиленню.

8.28. Інших доказів в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянтом не подано.

8.29. За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

8.30. В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

8.31. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

8.32. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

8.33. Згідно ч.1, ч.2 ст. 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

8.34. Рішення Господарського суду Житомирської області від 08 липня 2020 року у справі № 906/1303/19 ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору.

8.35. Північно-західний апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції - Господарський суд Житомирської області - ухвалив рішення від 08 липня 2020 року у справі № 906/1303/19 з додержанням норм матеріального і процесуального права.

8.36. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції при ухваленні рішення та не можуть бути підставою для їх скасування або зміни.

8.37. За таких обставин апеляційну скаргу Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 08 липня 2020 року у справі № 906/1303/19 - без змін.

9. Повноваження суду апеляційної інстанції.

9.1. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

9.2. З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені апелянтом у апеляційній скарзі є необґрунтованими, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваних процесуальних рішень.

9.3. У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

10. Розподіл судових витрат.

10.1. Як вбачається із матеріалів справи, Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Житомирської області від 08 липня 2020 року у справі № 906/1303/19 сплатило згідно платіжного доручення № 1281 від 23.07.2020 судовий збір у розмірі 2881,50 гривень.

10.2. За змістом статті 129 ГПК України за результатами розгляду апеляційної скарги здійснюється розподіл судових витрат.

10.3. Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

11. Проголошення рішення та виготовлення повного тексту.

11.1. За результатами розгляду апеляційної скарги Північно-західним апеляційним господарським судом після виходу із нарадчої кімнати проголошено вступну та резолютивну частину процесуального рішення в порядку статті 283 ГПК України.

11.2. Судом апеляційної інстанції роз`яснено сторонам, що враховуючи складність справи, як виняткового випадку, та враховуючи участь судді у інших справах, що впливає на навантаженість, складання повної постанови у даній справі буде відкладено на строк не більше 10 днів із дня закінчення розгляду справи на підставі частини 6 статті 233 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 233, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" від 29.07.20р. залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 08 липня 2020 року у справі № 906/1303/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Справу № 906/1303/19 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "29" жовтня 2020 р.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Демидюк О.О.