ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м. ЧернівціСправа № 926/405/20

За позовом Приватного акціонерного товариства Агрошляхбуд, м. Чернівці

до Чагорської сільської ради, с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області

про визнання протиправним та скасування рішення

Cуддя О.В. Гончарук

Секретар судового засідання І.Б. Вівчарюк

Представники учасників справи:

від позивача Лопух С.В.;

від відповідача Гросу В.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: Приватне акціонерне товариство Агрошляхбуд звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Чагорської сільської ради в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення дев`ятої сесії Чагорської сільської ради 7-го скликання №158-9/2019 від 29.11.2019 Про припинення ПАТ Агрошляхбуд права постійного користування земельною ділянкою.

Позивач зазначає, що оскаржуваним рішенням припинено право постійного користування земельною ділянкою, яку позивач використовує для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств на праві постійного користування.

На думку позивача, відповідач не дотримався порядку припинення права користування, який передбачений статтею 144 Земельна кодексу України, адже для прийняття рішення щодо припинення права користування земельною ділянкою, державним інспектором сільського господарства, державним інспектором з охорони довкілля обов`язково має бути складено протокол про порушення та видається припис про усунення порушення земельного законодавства, а у разі не усунення такого порушення звернення до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою.

Крім цього, позивач зазначає, що оскаржуваним рішенням неправомірно скасовано державний акт, а не припинено його дію, тобто скасовано дію державного акту в минулому, тобто з моменту його видачі.

Пунктом 3 оскаржуваного рішення вилучено земельну ділянку з постійного користування без згоди позивача та не в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 24.02.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 24.03.2020.

Ухвалою від 24.02.2020 задоволено заяву позивача про забезпечення позову (вх. №408 від 21.02.2020) та заборонено державним реєстраторам вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки площею 1,4305 га, кадастровий номер :01:003:1987, розташованої на вулиці Івана Мазепи в с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області.

20 березня 2020 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 1021), в якому просить відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, сільська рада діяла в межах чинного на той час законодавства.

Ухвалою господарського суду від 24.03.2020 відкладено підготовче засідання на час до завершення в Україні дії карантину, установленого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 COVID-19, з урахуванням внесених до цієї постанови змін.

Ухвалою від 26.06.2020 призначено розгляд справи у підготовчому засіданні на 13.08.2020.

Ухвалою суду від 13.08.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 08.09.2020.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 2583 від 08.09.2020) в якій позивач вважає, що у відзиві відповідач не спростував твердження та аргументи позивача стосовно суті позовних вимог.

Ухвалою від 08.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07 жовтня 2020 року.

Ухвалою від 07.10.2020, за клопотанням відповідача, відкладено розгляд справи на 22 жовтня 2020 року.

У судовому засіданні 22.10.2020 оголошено перерву до 04.11.2020.

Представник позивача наполягає на задоволенні позову з підстав, зазначених у позовній заяві, а представник відповідача проти позову заперечує, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши представників сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини у справі, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

Приватне акціонерне товариство Агрошляхбуд, на підставі Державного акту Б№038594 від 20.05.1989 року, є землекористувачем на праві постійного користування земельною ділянкою комунальної власності площею 1,43005 га з кадастровим номером :01:003:1987 з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, село Чагор вул. Івана Мазепи.

Листом від 25 листопада 2011 року, Головне управління Державної податкової служби у Чернівецькій області, повідомляючи Чагорську сільську раду про систематичну несплату ПАТ Агрошляхбуд земельного податку за користування земельною ділянкою площею 1,43005 га з кадастровим номером :01:003:1987 за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, село Чагор вул. Івана Мазепи за період з 2013 по 2019 роки, у тому числі заборгованість зі сплати земельного податку в 2019 році у розмірі 54568,73 грн, просило розглянути сільською радою питання про припинення для відповідача на цих підставах права постійного користування зазначеною земельною ділянкою.

Оскаржуваним у цій справі рішенням Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за №158-9/2019 від 29 листопада 2019 року, припинено для Приватного акціонерного товариства «Агрошляхбуд» право постійного користування земельною ділянкою площею 1,43005 га з кадастровим номером: :01:003:1987 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, село Чагор вул. Івана Мазепи.

В оскаржуваному рішенні, у пунктах 2, 3 також зазначено про скасування Державного акту на право користування землею від 12.05 1989 року №Б038594 та вилучення з постійного користування відповідача земельної ділянки площею 1,43005 га з кадастровим номером: :01:003:1987 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, село Чагор вул. Івана Мазепи.

У адресованому відповідачем позивачу листі від 02.12.2019 зазначено, що земельну ділянку площею 1,43005 га з кадастровим номером :01:003:1987 передано до земель запасу Чагорської сільської рад Глибоцького району Чернівецької області та запропоновано оформити договір оренди земельної ділянки.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з статтею 13 Конституції України землі є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з частиною 3 статті 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких є, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10).

Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною 1 статті 392 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно пункту г частини 3 статті 152 Земельного кодексу України (ЗК) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

За змістом частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад та вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб (Постанова Кабінету Міністрів від 2 квітня 2002 року № 449 (чинна до 23 липня 2013 року).

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Разом із тим, відповідно до статті 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

За приписами статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Вирішуючи даний спір, судом ураховано, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 ЗК України.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, у позивача існувала заборгованість із земельного податку у розмірі 54568,73 грн.

При цьому, як убачається з листа Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 25.11.2019, відповідач, починаючи з 2013 року, допускав виникнення такої заборгованості за наслідками кожного з років (2013 - 2019), однак прийняття відповідачем рішення про припинення права користування спірною земельною ділянкою, не дивлячись на систематичну несплату позивачем земельного податку з 2013 року, мало місце аж у 2019 році.

Таким чином, відповідач припиняючи право користування земельною ділянкою площею 1,43005 га з кадастровим номером :01:003:1987 за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, село Чагор вул. Івана Мазепи, діяв у відповідності до вимог, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання оскаржуваного рішення незаконним.

Добровільне погашення позивачем, в подальшому (в процесі розгляду справи) податкової заборгованості, факт правомірності оскаржуваного рішення не змінює.

Судом за наслідками розгляду справи не встановлено порушення прав позивача рішенням Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за №158-9/2019 від 29 листопада 2019 року в іншій частині цього рішення, оскільки відповідачем правомірно припинено право постійного користування земельною ділянкою, а також, слід зазначити, що відповідач, як орган місцевого самоврядування, не мав на меті вилучати у позивача земельну ділянку в порядку статті 149 Земельного кодексу України для суспільних потреб.

Крім цього, не убачається необхідності застосування у даному випадку порядку припинення права користування земельною ділянкою, передбаченого статтею 144 ЗК, оскільки систематична несплата земельного податку не відноситься до порушень, які визначаються у чинному законодавстві порушеннями земельного законодавства; державні інспектори сільського господарства, державні інспектори з охорони довкілля не наділені повноваженнями перевірки землекористувачів щодо дотримання землекористувачами вимог податкового законодавства.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, наведених судом підстав достатньо для відмови у задоволенні позову, а інші доводи позивача такий висновок суду жодним чином не спростовують.

Судові витрати у вигляді судового збору залишаються за позивачем.

У відповідності до частини 9 статті 145 Господарського процесуального кодексу України, суд скасовує заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 24.02.2020 у справі №926/405/20.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 129, 130, 145, 185, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства Агрошляхбуд до Чагорської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

2. Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 24.02.2020 у справі №926/405/20.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.

Повне рішення складено 13.11.2020.

Суддя О.В. Гончарук