Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2020Справа № 910/1550/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Лук`янчук Д. Ю., розглянувши у порядку загального позовного провадження господарську справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль"

до 1) Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк";

2) Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

про визнання недійсними правочинів

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Лопатнікова А. В.

від третьої особи: не з`явився

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" (далі - ТОВ "Техно-Магістраль", позивач) до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк", відповідач-1) та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (далі - ПрАТ "СК "Інгосстрах", відповідач-2) про визнання недійсними договору фінансового лізингу № DNH2LNI3516 від 07.05.2015р. та договору добровільного страхування наземного транспорту № DNH0UA-154711H від 07.05.2015 р.

У обґрунтування своїх вимог ТОВ "Техно-Магістраль" вказує на те, що спірні угоди були укладені з порушенням вимог статті 230 Цивільного кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки були підписані позивачем через введення його в оману з боку відповідачів та під впливом обману. Зокрема, умови договору фінансового лізингу № DNH2LNI3516 від 07.05.2015 р. передбачають право лізингодавця (ПАТ КБ "Приватбанк") змінювати розмір лізингового платежу при коливанні валютного курсу, що на думку позивача є фактично приховуванням збільшеної відсоткової ставки та додатковою винагородою банку, при цьому банк обмежив права позивача в частині володіння об`єктом лізингу. Також ПАТ КБ "Приватбанк" відкрило не клієнтський рахунок для сплати позивачем лізингових платежів на виконання вказаного договору, а транзитний рахунок для сплати банком своїх власних платежів. Щодо укладеного сторонами трьохстороннього договору страхування № DNH0UA-154711H від 07.05.2015 р. позивач вказав, що договір не направлений на реальне настання правових наслідків, оскільки був укладений раніше передачі майна в лізинг та сплати страхового платежу.

У позові, посилаючись на ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України, ТОВ "Техно-Магістраль" просить визнати недійсними договір фінансового лізингу № DNH2LNI3516 від 07.05.2015р., укладений між ТОВ "Техно-Магістраль" та ПАТ КБ "Приватбанк", та договір добровільного страхування наземного транспорту № DNH0UA-154711H від 07.05.2015 р., укладений між ТОВ "Техно-Магістраль", ПАТ КБ "Приватбанк" та ПрАТ "СК "Інгосстрах".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2018 р. за вказаним позовом було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання, сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки. Також ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2018 р. у задоволенні клопотання ТОВ "Техно-Магістраль" про забезпечення позову було відмовлено.

За результатами розгляду позову ТОВ "Техно-Магістраль" рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 р., залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2018 р., у задоволенні вказаного позову було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 20.03.2019 р. вищевказані судові рішення скасовані, справу направлено на новий розгляд.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 р. (суддя Морозов С. М.) справу прийнято до нового розгляду, призначене підготовче засідання, учасникам спору надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

У підготовчому засіданні представники позивача та відповідача-1 (ПАТ КБ "Приватбанк") надали додаткові пояснення по справі з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.03.2019 по даній справі. Також від представника позивача надійшло клопотання (11.06.2019 р.) про призначення у справі судової економічної експертизи та клопотання відповідача-1 (04.07.2019 р.) про визнання окремою ухвалою дій представника позивача щодо подачі указаного клопотання зловживанням процесуальними правами.

Крім того, у підготовчому засіданні ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 12.11.2019 р., було задоволене клопотання позивача про витребування від ПАТ КБ "Приватбанк" детального опису формули, визначеної у п. 2.4 договору фінансового лізингу, з покроковим розрахунком вартості винагороди за користування майном, що входить до складу лізингових платежів, на виконання якої 21.01.2019 р. банк надав відповідні пояснення стосовно складових такої формули.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2020 р. суддя Морозов С. М. задовольнив самовідвід від розгляду даної справи, у зв`язку з чим матеріали справи передано на повторний автоматизований розподіл для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 р. справа була прийнята суддею Головіною К. І. до свого провадження.

У підготовчому засіданні було розглянуте клопотання позивача про призначення у справі судової економічної експертизи, заявлене з метою вирішення питання щодо відповідності умов договору фінансового лізингу вимогам законодавства про лізинг, у якому суд ухвалою від 10.08.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання, відмовив як необґрунтованому, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 99 ГПК України за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Суд врахував, що матеріали даної справи не містять висновків експертів з питань дослідження оспорюваних умов правочину фінансового лізингу. Водночас, суд виходив з того, що питання, поставлені позивачем на вирішення судової економічної експертизи щодо відповідності вимогам чинного законодавства умов договору фінансового лізингу носять виключно правовий характер, які суд може самостійно вирішити, а питань, які дійсно потребують спеціальних знань у галузі економіки, позивачем на розгляд експерта не поставлено. Крім того, що під час апеляційного перегляду рішення у даній справі позивач також заявляв клопотання про призначення судової економічної експертизи, обґрунтувавши його тими самими доводами, проте суд апеляційної інстанції визнав такі доводи безпідставними, із чим погодився Верховний Суд у своїй постанові від 20.03.2019 р. по даній справі.

Стосовно клопотання банку про постановлення окремої ухвали щодо зловживання процесуальними правами представником позивача, то у його задоволенні було відмовлено з огляду на те, що суд не розцінив випадком зловживання правами з метою перешкоджання судочинству дії позивача із заявлення клопотання про призначенні експертизи у розумінні ст. 43 ГПК України.

Під час нового розгляду справи по суті представник позивача у судове засідання повторно не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. У своїх письмових поясненнях, наданих суду, заявлені позовні вимоги підтримав та обґрунтував, просив їх задовольнити.

Представник відповідача-1 - ПАТ КБ "Приватбанк" у судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що позивачем не надано жодного доказу стосовно введення його в оману відповідачами під час укладення спірних правочинів, у той час, як вказані угоди були підписані уповноваженими представниками обох сторін з дотриманням закону та містять всі істотні умови договору. Також вказав, що коригування лізингових платежів, передбачене умовами договору фінансового лізингу, не суперечить чинному законодавству України, а банківський рахунок № НОМЕР_1 був відкритий банком саме на виконання цього правочину. Щодо договору страхування вказав, що той був укладений на виконання умов договору фінансового лізингу та мав на меті реальне настання правових наслідків, що підтверджується, зокрема, передачею позивачу об`єкта лізингу та сплатою ним лізингових і страхового платежів. Тому вважав, що підстав для визнання спірних правочинів недійсними немає, просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача-2 - ПрАТ "СК "Інгосстрах" в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Під час первісного розгляду справи надав відзив, у якому проти позову заперечив, вказав про безпідставність позовних вимог та недоведеність позивачем обставин введення його в оману під час укладення спірних правочинів. Також зазначив, що позивач на власний розсуд трактує умови указаних договорів, не наводячи при цьому будь-яких норм закону, яким вони суперечать. Просив відмовити у задоволенні позову та у разі його неявки в судові засідання розглянути справу без його участі.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті спору, заслухавши пояснення представника відповідача-1 у судовому засіданні, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та врахувавши вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 20.03.2019 р. по даній справі, дійшов висновку, що позов ТОВ "Техно-Магістраль" задоволенню не підлягає з урахуванням наступного.

Установлено, що 07.05.2015 р. між ТОВ "Техно-Магістраль" (лізингоодержувач) та ПАТ КБ "Приватбанк" (банк) був укладений договір фінансового лізингу № DNH2LNI3516 (далі - договір фінансового лізингу). Відповідно до умов цього договору банк здійснює придбання у ТОВ "Приват Лізинг" (продавець), а потім передає лізингоодержувачу, який приймає від банку в платне користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів - у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу, майно, найменування, кількість, вартість та технічні характеристики якого, вказуються у специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 1).

Відповідно до специфікації об`єктом фінансового лізингу є: комбайн зернозбиральний самохідний CLAAS Lexion 670 № С6401089, жатка зернова контурна V750 №71622008, жатка соняшникова Sunspeed 16-70 № 44300506, транспортний візок № 52102886. На дату укладання цього договору вартість майна становить 8 467 113,31 грн. (з ПДВ), що відповідає еквіваленту 355 536,99 євро (по курсу 23,815 гривень за 1 євро) (п. 1.2 договору фінансового лізингу).

Згідно з п. 1.4 договору фінансового лізингу авансовий платіж лізингоодержувача в рахунок оплати майна становить 1 693 122,66 грн., що відповідає еквіваленту 71 094,80 євро (по курсу 23,815 гривень за 1 євро) і підлягає сплаті у день укладення даного договору фінансового лізингу на рахунок, відкритий згідно з п. 1.5 цього договору.

Відповідно до п. 1.5 договору для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором банк відкриває рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно з п. 2.1 договору фінансового лізингу вартість майна, що зазначена в п. 1.2 цього договору, співвідноситься з курсом продажу євро, зафіксованим на момент закриття торгів на міжбанківському валютному ринку України станом на останній робочий день, що передував даті укладення договору (визначення суми договору); даті підписання графіку внесення лізингових платежів (додаток № 2 до договору (визначення суми платежів)), який укладається в день підписання акту прийому-передачі майна (додаток № 4 до договору).

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюється додатком № 2 (п. 2.2 договору) і сплачуються вони на рахунок, зазначений у п. 1.5 цього договору (п. 2.2.1 договору фінансового лізингу).

У п. 2.3.1 договору фінансового лізингу сторони визначили, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, зазначений у п. 1.5 цього договору, згідно з додатком № 2 винагороду за відкриття рахунку "фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 0 гривень 00 копійок у день укладення цього договору.

Також лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно з п. 1.5 договору, відповідно до графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в додатку № 2 до договору, винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 16 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, в дату сплати винагороди, якою є 25-е число кожного поточного місяця (п. 2.3.2 договору фінансового лізингу).

Крім того, відповідно до п. 2.4 договору фінансового лізингу, лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, зазначений у п. 1.5 договору, згідно додатку № 2, також винагороду за використання майна у розмірі, визначеному формулою, наведеною у даному пункті договору Винагорода за користування майном розраховується на дату, передбачену п. 11.1 цього договору, для остаточного погашення заборгованості за даним договором у день дострокового повного виконання зобов`язань за цим договором або у день повного фактичного виконання зобов`язань за цим договором. У випадку дострокового повного погашення зобов`язань за договором подальший розрахунок винагороди за користування майном відбувається згідно із зазначеною формулою, де подальші обороти після повного погашення зобов`язань розглядаються як початкові "n" та "i" отримують нові первинні значення. Сплата винагороди за користування майном здійснюється в українській гривні. Сума винагороди за користування майном сплачується у строк, встановлений п. 11.1 цього договору, або у день дострокового повного виконання зобов`язань за цим договором. У випадку несплати винагороди за користування кредитом у зазначений термін винагорода вважається простроченою.

Відповідно до п. 2.5 договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір винагород та/або платежів по відшкодуванню інших витрат банка, пов`язаних з виконанням цього договору.

Передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому-передачі майна: зазначеному у додатку № 4, що є невід`ємною частиною цього договору у термін до 12 календарних днів після внесення авансового платежу, зазначеного у п. 1.4 цього договору, на рахунок, зазначений у п. 1.5 цього договору. Строк передачі майна може змінюватись в залежності від дотримання продавцем строку постачання майна за договором купівлі-продажу, укладеного між банком та продавцем, про що банк попередньо повідомляє лізингоодержувача. З моменту підписання сторонами додатку № 4 до лізингоодержувача переходять всі ризики, пов`язані з користуванням і володінням майном (у тому числі ризики, пов`язані з відшкодуванням збитків та шкоди, заподіяних третім особам внаслідок використання майна). З моменту підписання додатку № 4 лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті експлуатації майна. Ризик невідповідності майна цілям використання цього майна несе лізингоодержувач.

Строк дії договору розпочинається з дати підписання договору фінансового лізингу та діє до 25.12.2019 року. Договір набуває чинності з моменту його підписання. Строк дії договору обумовлений строком лізингу. Даний договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов`язань по ньому (п. 11.2, 11.3). Графіком лізингових платежів (додаток № 2) сторони узгодили порядок сплати лізингових платежів у загальній сумі 6 773 990,65 грн., дату їх оплати та розмір, останнім днем внесення яких є 25.12.2019 р.

Відповідно до п. 5.1 договору фінансового лізингу лізингоодержувач після укладення цього договору зобов`язується укласти зі страховою компанією - ПрАТ "СК "Інгосстрах" (страхова компанія) договір страхування строком на 12 місяців, перебіг якого повинен починатись не пізніше дня фактичного отримання лізингоодержувачем майна на відповідальне зберігання згідно з п. 9.1 цього договору, або безпосередньо у лізинг. З моменту передачі майна у відповідності до додатку № 4 відповідальність за збитки, заподіяні у зв`язку з будь-яким ушкодженням або знищенням майна, покладається на лізингоодержувача. Не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії зазначеного договору страхування лізингоодержувач зобов`язаний продовжити строк його дії на 12 місяців у встановленому законом порядку та надати банку докази цього та сплати страхової премії на наступні 12 місяців. Аналогічним має бути порядок дій лізінгоодержувача зі спливом других 12 місяців та кожних наступних 12 місяців дії договору страхування. Загальний строк дії договору страхування повинен бути не меншим, ніж строк дії цього договору (п. 5.1. договору фінансового лізингу).

Відповідно до ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Об`єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Згідно з ч. 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч. 2 ст. 806 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору фінансового лізингу банк передав, а ТОВ "Техно-Магістраль" прийняло у лізинг майно: комбайн зернозбиральний самохідний CLAAS Lexion 670 № С6401089, жатку зернову контурну V750 №71622008, жатку соняшникову Sunspeed 16-70 № 44300506, транспортний візок № 52102886, що підтверджується актом прийому-передачі від 15.05.2015 р.

Також сторонами договору фінансового лізингу 15.05.2015 р. був складений акт прийому майна на відповідальне зберігання, за яким банк передав, а лізингоодержувач прийняв на відповідальне зберігання вищезазначений об`єкт фінансового лізингу.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 вказаного Закону предмет лізингу та/або пов`язані із виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов`язковість встановлена законом або договором. Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що на виконання п. 5.1 договору фінансового лізингу між ТОВ "Техно-Магістраль" (страхувальник), ПАТ КБ "Приватбанк" (вигодонабувач) та ПрАТ "СК "Інгосстрах" (страховик) був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № DNH0UA-154711H від 07.05.2015 р., предметом якого є майнові інтереси страхувальника пов`язані з володінням, користування та розпорядженням наземним транспортним засобом, що належить йому на правах власності, повного господарського відання, оперативного управління або інших законних підставах.

Згідно з п. 5 договору страхування майном, що страхується є: комбайн зернозбиральний самохідний CLAAS Lexion 670 № С6401089, жатка зернова контурна V750 №71622008, жатка соняшникова Sunspeed 16-70 № 44300506, транспортний візок № 52102886. Розмір страхового платежу становить 84 671,14 грн., датою сплати якого є: 12.05.2015 р. (п. 10 договору страхування).

Договір страхування діє 12 місяців з 12.05.2015 р. по 11.05.2016 р. включно, з подальшою його пролонгацією (п. 9 договору страхування).

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про страхування" та статті 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору

Відповідно до ст. 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є: предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Дослідивши зміст договору фінансового лізингу та договору страхування, що оскаржуються, суд доходить висновку, що вони містять всі необхідні суттєві умови, передбачені законом та на час їх укладення сторони досягли взаємної згоди щодо усіх істотних умов цих договорів.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказує на недійсність договору фінансового лізингу та договору страхування з огляду на те, що під час їх укладення відповідачі ввели ТОВ "Техно-Магістраль" в оману щодо умов даних договорів, а саме (узагальнено): 1) умовами договору фінансового лізингу встановлено право лізингодавця змінювати розмір лізингового платежу при коливанні валютного курсу, що порушує вимоги Закону України "Про фінансовий лізинг" та фактично є прихованою збільшеною відсотковою ставкою та додатковою винагородою банку; відкритий банком рахунок (№ НОМЕР_1 ) є не клієнтським рахунком для сплати позивачем лізингових платежів; безпідставне покладення на лізингоодержувача обов`язку з утримання переданого йому в лізинг майна, у той час як фактичним його власником залишається банк; 2) договір страхування не має на меті реального настання правових наслідків, так як укладений раніше дати передачі майна в лізинг та сплати позивачем страхового платежу; 3) відповідачі є пов`язаними особами з огляду на їх спільну незаконну діяльність.

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, в силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9, вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним правочину (у даному випадку - договору фінансового лізингу та договору страхування), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Позивач у обґрунтування своїх вимог вказує на наявність у договорі лізингу умов, що надають право лізингодавцю змінювати розмір лізингового платежу при коливанні валютного курсу, а також встановлювати інші додаткові винагороди банку, що суперечить вимогам закону та свідчить про недійсність договору лізингу. Проте, суд відхиляє такі доводи, враховуючи наступне.

Підпунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу (ст. 16 Закону).

Указані положення закону дозволяють сторонам, окрім сплати вартості предмета лізингу, вільно визначатись з іншими витратами лізингодавця, які на їх розсуд можуть бути включені до складу лізингових платежів, оскільки безпосередньо пов`язані з виконанням договору.

Як вбачається зі спірного договору фінансового лізингу (розділ 2), сторони погодили інші умови щодо лізингових платежів, у тому числі винагороду банку за відкриття рахунку у розмірі 0 %, винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 16 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, а також винагороду за користування майном у розмірі, що обчислюється за формулою, визначеною у п. 2.4 договору (із визначенням складових цієї формули та відповідним розшифруванням цих складових).

Отже, доводи позивача про приховування банком від лізингоодержувача будь-яких умов договору фінансового лізингу (зокрема, ставок платежів, відсотків або розмірів додаткової винагороди банку) спростовуються фактом узгодження таких умов з боку ТОВ "Техно-Магістраль" під час підписання договору фінансового лізингу.

Також слід зазначити, що коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара, євро), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України. Вказана позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 13.03.2018 у справі № 916/706/17, від 29.05.2019 у справі № 910/4924/18.

Щодо посилань позивача на умови договору фінансового лізингу, якими лізингоодержувача обмежено у праві володіння об`єктом лізингу та саме на останнього покладений обов`язок утримувати об`єкт лізингу, у той час, як власником майна залишається банк, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов`язаний відшкодувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором.

Так само згідно з п. 3.2 договору лізингу лізингоодержувач під власну відповідальність зобов`язується неухильно дотримуватися норм та правил експлуатації, технічного обслуговування і ремонту майна, встановлених чинним законодавством та інструкціями виготовлювача. Ремонт і технічне обслуговування майна здійснюється продавцем на підставі договору між лізингоодержувачем і продавцем, лізингоодержувач здійснює ремонт, технічне обслуговування, модернізацію та реконструкцію майна за свій рахунок, за погодженням з банком, без подальшої компенсації банком (п. 3.3 договору фінансового лізингу).

Відповідно до п. 3.4 договору лізингу у випадку заміни в процесі експлуатації майна будь-яких деталей та вузлів, або їхнього вдосконалення, вони стають невід`ємною частиною майна й переходять у власність банка.

За умовами п. 4.1 договору лізингу протягом усього терміну дії даного договору майно є власністю банка. Майно переходить у власність лізингоодержувача за умови оплати банку всієї суми лізингових платежів у строк, передбачений додатком № 2 до даного договору, а також всіх інших платежів за даним договором (п. 4.3 договору).

Отже, сторонами також були узгоджені умови утримання (ремонту, поліпшення) об`єкту лізингу саме лізингоодержувачем, що не тільки не суперечить нормам Закону України «Про фінансовий лізинг», а й узгоджується з ним. При цьому доказів внесення лізингових платежів у повному обсязі позивач суду не надав. За таких обставин вважати предмет лізингу власністю ТОВ "Техно-Магістраль" немає підстав, що також підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, відповідно до якого ПАТ КБ "Приватбанк" є обтяжувачем комбайну зернозбирального самохідного CLAAS Lexion 670 № С6401089, жатки зернової контурної V750 №71622008, жатки соняшникової Sunspeed 16-70 № 44300506, транспортного візка № 52102886 на підставі договору лізингу (застави) № DNH2LNI3516 від 07.05.2015р.

Крім того, суд відхиляє твердження позивача про те, що рахунок № НОМЕР_1 не є клієнтським та не був відкритий на виконання п. 1.5 договору лізингу, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Національного банку України № 492 від 12.11.2003, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.

Поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до пункту 7.1.2 ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків (пункт 7.1.5 статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Тобто, клієнт (у даному випадку - позивач) має право розпоряджатись грошовими коштами, які надходять на клієнтський рахунок, зокрема, рахунок № НОМЕР_1 , та оскільки за договором фінансового лізингу лізингоодержувач зобов`язується сплачувати лізингові платежі лізингодавцю, то у банку немає необхідності для відкриття позивачу окремого клієнтського поточного рахунку. При цьому слід зазначити, що рахунок № НОМЕР_1 був відкритий банком саме на підставі укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, про що зазначено безпосередньо у самому договорі (п. 1.5).

Стосовно договору добровільного страхування наземного транспорту № DNH0UA-154711H від 07.05.2015 р. та доводів позивача щодо його недійсності, виходячи з відсутності намірів відповідачів на його реальне виконання, що підтверджується укладенням цього договору раніше, ніж було отримане майно, суд зазначає наступне.

Пунктом 5.1 договору лізингу сторони передбачили, що після укладення цього договору лізингоодержувач зобов`язується укласти із ПрАТ "СК "Інгосстрах" договір страхування строком на 12 місяців, перебіг якого повинен починатись не пізніше дня фактичного отримання лізингоодержувачем майна на відповідальне зберігання.

Лізингоодержувач зобов`язаний внести на рахунок, зазначений у п. 1.5 договору, суму страхової премії за договором страхування за перший рік дії договору страхування у день укладання акту прийому майна на відповідальне зберігання.

Відповідно до п. 9, 10 договору страхування цей договір діє 12 місяців - з 12.05.2015 р. по 11.05.2016 р. включно. Датою сплати страхового платежу є - 12.05.2015 р.

Як вже встановлено судом, договір страхування № DNH0UA-154711H був укладений ТОВ "Техно-Магістраль", ПАТ КБ "Приватбанк" та ПрАТ "СК "Інгосстрах" - 07.05.2019 р.

Того ж дня - 07.05.2015 р. позивач здійснив страховий платіж, передбачений договором страхування, а 15.05.2015 р. - отримав у користування та на відповідальне зберігання предмет лізингу за актом прийому-передачі майна та актом прийому майна на відповідальне зберігання від 15.05.2015 р.

Отже, сторони вчинили дії, спрямовані на реальність настання правових наслідків, обумовлених договором страхування. При цьому укладення договору страхування раніше, ніж лізингоодержувач фактично отримав предмет лізингу у користування, не є підставою для визнання договору страхування недійсним. Вказана позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 29.05.2019 у справі № 910/4924/18, від 11.12.2019 р. у справі № 910/5233/18.

Твердження позивача про те, що ПАТ КБ "Приватбанк" та ПрАТ "СК "Інгосстрах" є пов`язаними особами з посиланням на те, що відносно них відкрите кримінальне провадження за фактом розтрати коштів, також є безпідставним, оскільки наявність чи відсутність кримінального провадження відносно відповідачів ніяким чином не впливає на дійсність оспорюваних правочинів. При цьому будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин позивач суду не надав, а у позові він зазначив про такі обставини без посилання на відповідні джерела інформації та доказів.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Всупереч зазначеному позивач (тобто особа, яка діяла під впливом обману) не довів наявність обставин щодо введення його в оману під час укладення спірних угод, умислу в діях відповідача, істотність значення таких обставин, не надав суду будь-яких доказів на підтвердження відповідних обставин, наявності умислу в діях відповідачів, що були спрямовані на введення його в оману, відтак його доводи про наявність підстав для визнання спірних угод недійсними є необґрунтованими.

Згідно зі ст. 73, 74, 76 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Указані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі викладеного суд, розглянувши доводи сторін та оцінивши наявні у справі докази, дійшов висновку, що позивач не довів належними та вірогідними доказами обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання договору фінансового лізингу № DNH2LNI3516 від 07.05.2015р. та договору добровільного страхування наземного транспорту № DNH0UA-154711H від 07.05.2015 р. недійсними.

Натомість суд зазначає, що нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Частинами 2, 3 статті 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд відзначає, що спірні правочини підписані позивачем без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ним всіх умов, що містяться в цих угодах. Непогодження позивача з окремими умовами договорів не тягне визнання їх недійсними. Водночас, позивач мав можливість узгодити умови усіх спірних договорів, які, на його думку, є несправедливими або покладають на нього надмірні зобов`язання або взагалі відмовитись від укладання спірних правочинів.

Однак, доказів звернення позивача до відповідачів з проханням внести зміни/доповнення до договорів або надати будь-які роз`яснення щодо умов, пунктів таких договорів, тощо, матеріали справи не містять. У той же час, суд встановив, що спірні правочини спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочинів було вільним і відповідало їхній внутрішній волі згідно з положеннями статті 203 ЦК України.

Стосовно інших доводів учасників справи суд враховує усталену практику Європейського Суду (у справах "Трофимчук проти України" - рішення від 28.10.2010, "Проніна проти України" - рішення від 18.07.2006, "Серявін проти України" - рішення від 10.02.2010), відповідно до якої у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. При цьому, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

На підставі викладеного та з урахуванням встановлених у справі обставин суд дійшов висновку про відмову ТОВ "Техно-Магістраль" у задоволенні позову.

У разі відмови у задоволенні позову згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати, які у даному випадку складаються зі сплати судового збору за подачу первісного позову, заяви про забезпечення позову, апеляційної і касаційної скарг ТОВ "Техно-Магістраль", покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" до Публічного акціонерного товариства Комерційного банк "Приватбанк" та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання недійсними правочинів.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті та проголошені його вступна та резолютивна частини в судовому засіданні 12 жовтня 2020 року.

Повний текст рішення складений 9 листопада 2020 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.