ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. ОдесаСправа № 915/635/20
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Ярош А.І.

суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання Молодов В.С..

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11 серпня 2020 року

у справі № 915/635/20 (суддя Ржепецький В.О)

за позовом Міського комунального підприємства Миколаївводоканал

до відповідача: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва

про стягнення 31425,61 грн.,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 31425,61 грн за договором на централізоване водовідведення №Ю/583-к від 02.01.2019, яка складається з: - 26133,75 грн пеня, - 2391,47 грн 3% річних, - 2900,39 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань щодо оплати вартості наданих послуг за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені Договором.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11 серпня 2020 року у справі № 915/635/20 (суддя Ржепецький В.О) позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв на користь Міського комунального підприємства Миколаївводоканал борг у сумі 31425,61 грн, з яких: 26133,75 грн - пені, 2391,47 грн - 3% річних, 2900,29 грн. інфляційних втрат, а також судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2102,00 грн.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції встановив, що розрахунок пені здійснено арифметично правильно відповідно до вимог чинного законодавства та умов Договору. Нарахування здійснено позивачем, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, та в межах шестимісячного строку. Період нарахування визначено позивачем вірно. Детальний розрахунок пені наявний в матеріалах справи. Отже, вимога про стягнення пені в сумі 26133,75 грн. є обґрунтованою.

Розрахунки суми трьох відсотків річних у сумі 2391,47 грн та інфляційних втрат у сумі 2900,39 грн також визнано судом арифметично правильними, такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи.

При цьому, судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені, а також відхилено доводи відповідача про відсутність бюджетних асигнувань.

Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаєва з вказаним рішенням не погодився та звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв про стягнення заборгованості в сумі 31425,61 грн. в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв є бюджетною установою; пеня, 3% річних та інфляційні втрати не є бюджетними фінансовими зобов`язаннями в розумінні Бюджетного кодексу України та Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 р. №309, оскільки фінансовим бюджетним зобов`язанням є зобов`язання розпорядника (одержувача) сплатити кошти за будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду згідно із законодавством. Тому зазначені суми не можуть бути оплачені органами Казначейства.

Скаржник звертає увагу суду на те, що заборгованість за послуги з централізованого водопостачання виникла насамперед внаслідок несплати мешканцями гуртожитків вартості спожитих комунальних послуг. Оскільки відповідач має на своєму балансі приміщення гуртожитків, заселені військовослужбовцями Збройних Сил України та членами їх сімей, значна частина боргу за вказаний період виникла саме через повну або часткову несплату останніми спожитих послуг з централізованого водопостачання.

Крім того, КЕВ м. Миколаїв є неприбутковою організацією, основним завданням створення КЕВ м. Миколаїв є забезпечення комунальними послугами військових частин, з`єднань, військово-навчальних закладів та установ, дислокованих на території гарнізонів, перебуваючих на квартирному постачанні КЕВ м. Миколаїв.

Апелянт не є спеціально створеною Міністерством оборони організацією, яка закуповує послуги з централізованого водовідведення для потреб всіх військових частин, яка використовується останніми для потреб Збройних Сил України, які в умовах Антитерористичної операції, що оголошена в нашій державі, виконують стратегічно важливі функції щодо підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності Збройних Сил України та відсічі збройної агресії. Вказаний факт, на думку відповідача, є саме тим основоположним фактором та винятковою обставиною (в розумінні ст. 83 ГПК України), який мав би врахувати суд при зменшенні розміру заявленого до стягнення позивачем пені.

Також апелянт звертає увагу, що КЕВ м. Миколаїв вживає заходів щодо добровільного та самостійного виконання своїх зобов`язань за договором за період, шо є предметом судового розгляду, що також є тією обставиною, яка повинна бути врахована судом при розгляді можливості зменшення нарахованої позивачем пені.

Стягнення неустойки в повному обсязі значно погіршить господарську діяльність КЕВ м. Миколаїв та поставить під загрозу зрив бойової та мобілізаційної готовності української армії, оскільки стягнені кошти будуть сплачені з передбачених до оплати зобов`язань за договором бюджетних асигнувань, що потягне за собою неможливість виконання основних зобов`язань у подальшому.

Скаржник наголошує, що зменшення штрафних санкцій не суперечить принципу юридичної рівності учасників спору і не свідчить про явне заниження суми неустойки.

За таких обставин, Апелянт просить суд, враховуючи надане законом право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення. а також приймаючи до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок порушення відповідачем строків оплати наданих послуг - зменшити розмір пені, що нарахована позивачем. Також необхідно врахувати той факт, що КЕВ м. Миколаїв є бюджетною установою та розпорядником бюджетних коштів третього рівня. Оскільки, саме Міністерство оборони України є розпорядниками коштів першого рівня, а КЕВ м. Миколаїв вказані кошти доводяться у встановленому законом порядку, відповідно від кількості бюджетних асигнувань та дати їх надходження на рахунки КЕВ м. Миколаїв формується пряма залежність та платоспроможність виконання КЕВ м. Миколаїв своїх зобов`язань за договором з МКП «Миколаївводоканал». Таким чином, здійснення оплати за послуги з централізованого водопостачання залежить виключно від наявності бюджетних асигнувань, строків та повноти їх надходження.

Ухвалою Південного-західного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі №915/635/20 за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11 серпня 2020 року. Вирішено розглянути апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11 серпня 2020 року у справі №915/635/20 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, будь-які заяви чи клопотання стосовно процесуальних питань.

29.09.2020 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від МКП «Миколаївводоканал», в якому позивач заперечує проти доводів апелянта, зазначає, що заборгованість залишилась несплаченою, штрафні санкції не слугують джерелом отримання додаткових невиправданих прибутків для позивача, оскільки нараховані відповідно довимог чинного законодавства; вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та просить залишити його без змін.

Сторони повідомлені належним чином про судовий розгляд. Будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 січня 2019 року між Міським комунальним підприємством Миколаївводоканал (далі виробник) та Квартирно експлуатаційним відділом міста Миколаїв (далі споживач) було укладено Договір №Ю/583-к на централізоване водопостачання (далі Договір), у відповідності до умов якого виробник зобов`язується надавати споживачу послуги з централізованого водовідведення в точках розподілу відповідно до умов цього Договору, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені Договором. Дотримуватися Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України віл 27.06.2008 №190, Тимчасових правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в місті Миколаїв, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 22.04.10 №45/10, Правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення м. Миколаєва, затверджених рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.10.2018 №1050 та цим Договором, а також дотримуватися норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим Договором (п.1.1 Договору).

Згідно п.1.2 Договору, характеристика об`єктів споживача на яких надаються послуги та характеристики засобів обліку води зазначається в Дислокації об`єктів (Додаток №2 до цього Договору).

У відповідності до п.2.1 Договору, тарифи на послуги становлять: - з централізованого водовідведення 7,788 грн. на 1 куб м. (з ПДВ).

Пунктом 2.2 Договору зазначено, що для визначення договірних (планових) обсягів послуг на наступний рік споживач не пізніше 15 листопада поточного року надає виробнику відомості про розмір очікуваного споживання обсягів послуг по місяцях (кварталах) для оформлення додатку №3 до цього Договору Договірні (планові) обсяги споживання послуг, який оформлюється з урахуванням додатку №3-а Розрахунок (нормативний) місячного обсягу водоспоживання та водовідведення. У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений термін розмір очікуваного споживання обсягів послуг на наступний рік установлюється виробником на рівні відповідних періодів поточного року. Сума Договору (вартість предмету закупівлі) становить 1059557,40 грн. разом з ПДВ. У разі зміни тарифів Послуги надаються в межах суми Договору або за ініціативою споживача сума Договору переглядається з оформленням відповідної додаткової угоди.

Відповідно до п.3.2 Договору, оплата послуг здійснюється споживачем у порядку та строки, передбачені Порядком розрахунків (Додаток №6 до Договору).

Згідно п. 8.1 Договору, договір набирає чинності з дня його укладення і діє з 01.01.2019 по 31.12.2019.

У відповідності до п.1 Додатку №6 Порядок розрахунків до Договору №Ю/583-к від 02.01.2019, розрахунковим вважається період з 23-го числа попереднього календарного місяця до такого ж числа поточного календарного місяця. Закінченням розрахункового періоду вважається місяць, у якому споживач зобов`язаний надати виробнику дані про обсяг спожитих послуг. Назва розрахункового періоду співпадає з назвою місяця, у якому цей період закінчується.

Покази засобів обліку відповідно до переліку об`єктів споживача і точок обліку фіксуються споживачем на останній день кожного розрахункового періоду та оформлюються споживачем письмовим Звітом про обсяги фактично спожитих послуг (Додаток №7 до Договору) із зазначенням обсягів послуг, спожитих кожним із субспоживачів окремо (за наявності). Звіт субспоживача про обсяги фактично спожитих послуг узгоджується з основним споживачем. Цей Звіт надається споживачем виробнику в останній день звітного розрахункового періоду і є підставою для здійснення остаточних розрахунків за звітний розрахунковий період. У випадку співпадання дати надання Звіту з вихідним чи святковим днями споживач надає цей Звіт у найближчий банківський (операційний) день, що передує вихідному чи святковому дню. В день надання звіту про обсяги фактично спожитих послуг споживач зобов`язаний отримати рахунки за фактично спожиті послуги за звітний (поточний) розрахунковий період (п.2 Додатку №6).

Пунктом 3 Додатку №6 встановлено, що розрахунки за послуги проводяться споживачем виключно грошовими коштами на рахунок виробника. За згодою виробника оплата може здійснюватися іншими способами, що не суперечать чинному законодавству України. За дату оплати приймається дата зарахування коштів на рахунок виробника або дата внесення споживачем готівки в касу виробника.

Пунктом 4 Додатку №6 визначено, що рахунки за фактично спожиті послуги мають бути оплаченими споживачем на поточний рахунок виробника протягом 5-ти банківських (операційних) днів з дня їх отримання.

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінськогосподарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону та договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч.7 ст.193 Господарського кодексу України одностороння відмова від виконання умов договору не допускається.

Згідно зі ст. 22 Закону України "Про питнуводу та питне водопостачання" споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Судом встановлено, що в період з січня 2019 року по грудень 2019 року (включно) позивачем були виставлені відповідачу рахунки на загальну суму 930547,26 грн, про що свідчать докази отримання рахунків (а.с.29-30), які оплачені відповідачем, однак з порушенням строку, встановленого у Договорі, що підтверджується витягами з касових реєстрів (а.с.31-32).

18.03.2020 позивач надіслав відповідачу претензію № 313/юр від 18.03.2020 щодо оплати пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на несвоєчасно оплачену заборгованість за надані послуги з централізованого водовідведення станом на 31.12.2019 року (а.с. 36-38).

За результатами розгляду претензії відповідач листом від 27.02.2020 року №985 відмовив у задоволенні претензії з огляду на те, що зазначені нарахування не є бюджетними фінансовими зобов`язаннями в розумінні Бюджетного кодексу України, а тому зазначені суми не підлягають сплаті органами казначейства, а відтак не будуть оплачені КЕВ м. Миколаїв в добровільному порядку (а.с. 39).

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на невоєчасну оплату відповідачем заборгованості за договором на централізоване водовідведення № Ю/84-к від 13.02.2018 року, що стало підставою для нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за ч.1 та ч.2 ст.217 Господарського кодексу України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Відповідно до ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, в силу норм ст.ст. 611, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст. 216-218 Господарського кодексу України наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання є право кредитора вимагати, зокрема, сплати заборгованості з нарахованими впродовж періоду прострочення на неї 3% річних, інфляційних втрат та пені, передбаченої п.п.1 п.4.3 Договору, п.6 Додатку №6 до договору.

Так, відповідно до п. 6 Додатку № 6 до Договору, у разі несвоєчасного виконання споживачем своїх грошових зобов`язань, обумовлених цим Договором, виробник проводить споживачу нарахування за весь час прострочення:

- пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюються нарахування на суму простроченого грошового зобов`язання;

- 3% річних на суму простроченого грошового зобов`язання.

При цьому сума простроченого грошового зобов`язання за послуги повинна бути сплачена споживачем з урахуванням встановленого індексу інфляції.

У зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати рахунків за надані послуги з позивачем нараховано пеню по кожному окремому зобов`язанню (кожному окремому рахунку) на загальну суму 26133,75 грн., 3% річних в сумі 2391,47 грн. та інфляційних втрат у сумі 2900,39 грн.

Судовою колегією перевірено розрахунки пені (а.с. 41-42), трьох відсотків річних (а.с. 43) та інфляційних втрат (а.с. 44) та встановлено, що зазначені розрахунки є арифметично правильними, такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Оцінюючи висновки місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, у світлі доводів заявника апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Наведені норми визначають можливість зменшення судом розміру штрафних санкцій (стягуваної неустойки) у двох випадках:

- коли належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками (ч.1 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України);

- якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин (ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України).

Кожен з таких випадків передбачає врахування різних аспектів: якщо в першому випадку суд має зважати на ступінь виконання зобов`язань боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, то в другому - законодавство передбачає необхідність врахування інтересів боржника.

Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц.

При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

Зі змісту ст. 233 Господарського кодексу України вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, залежить від розсуду суду.

Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного критерію для зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Частина 2 статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У відзиві на позовну заяву КЕВ м. Миколаїв заявлено клопотання про зменшення розміру пені, в якому судом першої інстанції відмовлено.

Клопотання відповідача про зменшення розміру пені, а також доводи, викладені в апеляційній скарзі, обґрунтовано статусом бюджетної установи та розпорядника бюджетних коштів третього рівня.

Оскільки саме Міністерство є розпорядниками коштів першого рівня, а КЕВ м. Миколаїв вказані кошти доводяться у встановленому законом порядку, відповідно від кількості бюджетних асигнувань та дати їх надходження на рахунки КЕВ м. Миколаїв формується пряма залежність та платоспроможність виконання КЕВ м. Миколаїв своїх зобов`язань за договором з МКП Миколаївводоканал.

Таким чином, відповідач зауважує, що здійснення оплати за послуги з централізованого водопостачання залежить виключно від наявності бюджетних асигнувань, строків та повноти їх надходження. КЕВ м. Миколаїв є неприбутковою організацією та основним завданням створення КЕВ м. Миколаїв є забезпечення комунальними послугами військових частин, з`єднань, військово-навчальних закладів та установ, дислокованих на території гарнізонів, перебуваючих на квартирному постачанні КЕВ м. Миколаїв, згідно Статуту гарнізонної та вартової служби Збройних Сил України від 24.03.1999 р. № 550-ХІУ, ст. 16 Порядку надання комунальних послуг, обліку, звітності і контролю за витратами коштів на їх оплату, регламентованими наказами та директивами Міністра оборони України (наказ МОУ № 215 д 21.04.2011) (Пункт 3.1. Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаїв, затвердженого наказом начальника Південно-Східного КЕУ №61 від 15.04.2013 р.).

КЕВ м. Миколаїв не є спеціально створеною Міністерством оборони організацією, яка закуповує послуги з централізованого водовідведення для потреб всіх військових частин, яка використовується останніми для потреб Збройних Сил України, які в умовах Антитерористичної операції, що оголошена в нашій державі, виконують стратегічно важливі функції щодо підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності Збройних Сил України та відсічі збройної агресії.

Вказаний факт, на думку відповідача, є саме тим основоположним фактором та винятковою обставиною (в розумінні ст. 83 ГПК України), який мав би врахувати суд при зменшенні розміру заявленого до стягнення позивачем пені.

Відповідач, посилаючись на правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013, також зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може бути непомірним тягарем для споживача і джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про зменшення належної до стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, якими обґрунтовано клопотання про зменшення розміру пені, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення пені, про відхилення доводів відповідача щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки наявність чи відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань, та жодним чином не залежить від волі та дій позивача, що порушує його право на отримання коштів за надані за договором послуги.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 року, рішення якого у відповідності до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства України, зазначено, що не виділення державою передбачених бюджетних асигнувань не створює підстав для не стягнення коштів.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує у відповідності до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідженню конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зменшення розміру неустойки, враховуючи що відповідачем в обґрунтування своїх вимог та заперечень не надано суду належних доказів щодо поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, а також не надано доказів намагання уникнути або мінімізувати випадки порушення термінів з оплати наданих послуг.

Доводи апелянта про те що пеня, 3% річних та інфляційні втрати не передбачені бюджетними асигнуваннями, судова колегія відхиляє, оскільки відповідач є юридичною особою, яка самостійно виступає учасником господарських правовідносин як споживач у даному договорі, та відповідно, несе самостійну відповідальність як юридична особа, яка взяла на себе права та обов`язки за договором. Зазначені нарахування є мірою відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань, тому питання відсутності бюджетних асигнувань на оплату штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних у даному випадку не має правового значення.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Будь-яких порушень процесуальних норм права, які призвели до неправильного вирішення справи, або неправильного застосування норм матеріального права при розгляді апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції виявлено не було.

Підсумовуючи вищенаведене, оскільки доводи апеляційної скарги, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, судова колегія доходить висновку про законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, обґрунтованість, дотримання норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, що є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, судовий збір за апеляційний перегляд рішення покладається на скаржника.

Керуючись статтями 240, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 11 серпня 2020 року у справі № 915/635/20 залишити без змін.

Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя Г.І. Діброва

Суддя Н.М. Принцевська