СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2020 р. Справа № 922/1571/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Шевель О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу відповідача - Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", м. Київ (вх. № 1792 Х/2-5) на рішення господарського суду Харківської області від 30.06.2020 у справі № 922/1571/20 (суддя Жельне С.Ч., повний текст рішення складено 30.06.2020)

за позовом Фізичної особа-підприємця Партоли Сергія Миколайовича, с.Мізяки Валківського району Харківської області

до Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", м.Київ, в особі Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", с.Золочівське Валківського району Харківської області

про стягнення коштів 99311,87 грн.

встановила:

У травні 2020 позивач - Фізична особа-підприємець Партола Сергій Миколайович звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" в особі Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" про стягнення 99311,87 грн. заборгованості, з яких: 88875,00 грн. основного боргу з оплати наданих послуг за договором про виконання сільськогосподарських послуг від 04.06.2019 №297-19/2019-ПС та нараховані на нього 8887,50 грн. штрафні санкції, 711,00 грн. інфляційні втрати та 838,37 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Харківської області від 30.06.2020 у справі №922/1571/20 позовні вимоги задоволено повністю.Стягнуто з Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" в особі Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу"на користь Фізичної особи - підприємця Партоли Сергія Миколайовича 88875 грн. 00 коп. заборгованості за Договором, 8887 грн. 50 коп. штрафних санкцій, 711 грн. 00 коп. інфляційних, 838 грн.37 коп. 3% річних та витрати зі сплати судового збору в сумі 2102 грн. 00 коп.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач на виконання умов договору про виконання сільськогосподарських послуг від 04.06.2019 №297-19/2019-ПС надав відповідачу обумовлені договором послуги на суму 88875,00грн., про що між сторонами 10.06.2019 складено та підписано акт виконаних робіт, в той час як відповідач свої зобов`язання щодо сплати вартості зазначених послуг не виконав, у зв`язку з чим його борг перед позивачем станом на момент винесення судового рішення становить 88 875,00 грн., який підлягає стягненню разом з нарахованими на нього згідно з ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних в сумі 838,37 грн. та 711,00 грн. інфляційних витрат, а також 8887,50 грн. штрафних санкцій відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України.

При цьому суд відмовив в задоволенні заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності, зазначивши, що оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань щодо сплати боргу в передбачений Договором строк, він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань з 01.12.2019, й відповідно встановлена статтею 258 ЦК України скорочена позовна давність щодо вимог про стягнення неустойки спливає 01.12.2020 та не є пропущеною з огляду на подання позовної заяви 22.05.2020. Щодо інших вимог суд зазначив, що позивач також не пропустив встановлену статтею 257 ЦК України загальну позовну давність, враховуючи те, що відповідно до п.2.4 Договору прострочення виконання зобов`язань за Договором, з якого почався перебіг позовної давності почалося з 01.12.2019.

Відповідач, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подав на нього до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на нез`ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність викладених в рішенні висновків суду обставинам справи, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

В обгрунтування апеляційної скарги відповідач посилається, зокрема, на те, що суд першої інстанції не з`ясував тих обставин, що у директора його Харківської філії не було повноважень на укладення з позивачем договору від 04.06.2019 №297-19/2019-ПС, оскільки йому відповідний дозвіл не надавався.

Крім цього, скаржник зазначає, що господарський суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання відповідача про витребування у позивача оригіналів документів, доданих до позовної заяви, які у відповідача відсутні, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Також скаржник зазначає, що господарський суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив про стягнення спірної заборгованості з Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", м.Київ, в особі Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", в той час як відповідачем в господарських справах може бути тільки юридична особа, а не філія.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2020 для розгляду справи № 922/1571/20 сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.07.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", м. Київ (вх. № 1792 Х/2-5) на рішення господарського суду Харківської області від 30.06.2020 у справі №922/1571/20 та ухвалено здійснити її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи.

10.08.2020 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 7478), в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2020, у зв`язку з відпусткою судді Пуль О.А. для розгляду справи № 922/1571/20 сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Шевель О.В.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на таке.

04.06.2019 між позивачем, як виконавцем, та позивачем, як замовником, укладено договір про виконання сільськогосподарських послуг № 297-19/2019-ПС ( т. 1 а. с. 11-12), предметом якого є надання виконавцем замовнику послуг з проведення сільськогосподарських послуг, а саме: дискування в один слід, культивація в один слід, посів, внесення гербіцидів до всходів, та внесення гербіцидів по всходах на земельних угіддях Барвінківського відділення Вовчанської СДС площею 40 га, які виконуються технікою виконавця на основі впровадження прогресивних енергозберігаючих технологій з використанням високопродуктивної вітчизняної та іноземної техніки.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що виконавець виконує роботи з використанням власних паливно-мастильних матеріалів.

Згідно з п. 2.1.-2.2. Договору, вартість послуг виконавця складає:

- дискування в один слід - 27 600,00 грн/га, площа 40 га;

- культивація в один слід - 17 000,00 грн/га, площа 40 га;

- посів - 13 600,00 грн/га, площа 40;

- внесення гербіцидів до всходів - 1 0400,00 грн/га, площа 40 га;

- внесення гербіцидів по всходах (4 6 лист) - 10 400,00 грн/га, площа 40 га.

03.07.2019 Додатковою угодою №1 до договору від 04.06.2019 №297-19/2019 сторонами обумовлено збільшення загальної площі для проведення сільськогосподарських послуг, а саме:

- дискування в один слід - 31050,00 грн/га, площа 45 га;

- культивація в один слід - 19125,00 грн/га, площа 45 га;

- посів - 15300,00 грн/га, площа 45;

- внесення гербіцидів до всходів - 11700,00 грн/га, площа 45 га;

- внесення гербіцидів після всходів (4 6 лист) - 11700,00 грн/га, площа 45 га.

Згідно з п.2.2 Додаткової угоди №1 загальна сума цього Договору складається, виходячи з обсягів фактично наданих послуг та їх вартості, визначеної в п. 2.1 цього Договору, але не може перевищувати 88 875,00 грн.

Відповідно до пунктів 3.1-3.2 Договору, розрахунки між сторонами здійснюються на підставі підписаних актів приймання-передачі наданих послуг. Розрахунки між сторонами за цим Договором здійснюються у грошовій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

Пунктом 3.3 Договору передбачено, що замовник повинен провести розрахунки за надані послуги до 01.12.2019.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання умов Договору надав відповідачу обумовлені Договором послуги на суму 88875,00грн., на підтвердження чого між сторонами 10.06.2019 складено та підписано акт виконаних робіт за договором № 297-19/2019-ПС від 04.06.2019, який за своєю суттю є актом приймання наданих послуг.

Однак, відповідач свої зобов`язання щодо сплати вартості наданих позивачем послуг, строк якого настав 01.12.2019 не виконав, його борг перед позивачем станом на момент винесення даного судового рішення становить 88 875,00грн.

Наявність у відповідача перед позивачем боргу в сумі 88 875,00 грн. також підтверджується складеним та підписаним між сторонами Актом звірки взаєморозрахунків за період з 04.06.2019 по 24.03.2020..

З метою досудового врегулювання спору позивач направив на адресу відповідача претензію від 24.03.2020, в якій вимагав сплати існуючої заборгованості, проте, вимоги зазначеної претензії були залишені відповідачем без задоволення.

Зазначені обставини щодо наявності простроченого грошового зобов`язання за Договором в сумі 88 875,00 грн. стали підставами для звернення позивача до суду з позовом у даній справі про стягнення цієї суми основного боргу разом із нарахованими на нього на підставі ст. 625 ЦК України 838,37 грн. 3% річних та 711,00 грн. інфляційних за період прострочення з 01.12.2019 по 24.03.2020, а також нарахованих на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України штрафних санкцій в розмірі 8887,50 грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновокм суду першої інстанції про задоволення зазначених вимог, зважаючи на наступні підстави.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт(управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторонни виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарськізобов`язання.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов` передбачено господарські договори.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було наведено вище, відповідач не виконав свій обов`язок з оплати наданих послуг вартістю 88 875,00 грн.,строк виконання яких настав 01.12.2019, а тому він є боржником за Договором, який прострочив виконання зазначеного грошового зобов`язання, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення цієї суми основного боргу.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції, позивач у відповідності до ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України здійснив нарахування на спірну прострочену суму основного боргу інфляційних втрат в сумі 711,00 грн. та 3% річних в сумі 837,37 грн. за період прострочення з 01.12.2019 по 24.03.2020, а тому ці вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до інформації з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань підприємство відповідача є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

Зважаючи на це, а також на те, що відповідач не сплатив суму основного боргу, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення нарахованих на основний борг відповідача штрафних санкцій в порядку, визначеному ч. 2 ст. 231 ГК України в сумі 8887,50 грн., в тому числі 2666,25 грн. пені за 30 днів прострочення та 6221,25 грн. штрафу, що дорівнює 7% від суми прострочення.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків позовної давності, суд першої інстанції правомірно відмовив в її задоволенні, з огляду на наступне.

Згідно з ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 3.3. Договору передбачено, що замовник повинен провести розрахунки за надані послуги на підставі Акту проведених робіт до 01.12.2019 року, а тому про порушення свого права позивач повинен дізнатися із зазначеної дати, коли відбулося прострочення виконання зобов`язання.

Отже, оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань щодо сплати боргу в передбачений договором строк, він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань з 01.12.2019. Відповідно строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки спливає 01.12.2020.

Позивачем нараховано пеню з 30 днів прострочення, та штраф за прострочення понад 30 днів за період прострочення з 01.12.2019 по 24.03.2020. , в той час як позов подано до суду 22.05.2020, тобто в межах позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки.

Крім цього, відсутні підстави й для задоволення заявленого відповідачем у відзиві клопотання про застосування до іншої частини позовних вимог наслідків пропуску загальної трирічної позовної давності, з урахуванням початку її перебігу з 01.12.2020, закінчення 01.12.2013 та подання позовної заяви до суду 22.05.2020.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скаржника щодо стягнення спірної заборгованості з неналежного відповідача, в обґрунтування яких він зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд зазначив про стягнення спірної заборгованості з Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", м.Київ, в особі Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", в той час як відповідачем в господарських справах може бути тільки юридична особа, а не філія.

Відповідно до статті 45 Господарського процесуального кодексу України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Статтею 96 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідно до чинного законодавства, зокрема, Цивільного та Господарського кодексів України, юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами.

Статтею 95 Цивільного кодексу України передбачено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Філія не є юридичною особою. Вона наділяється майном юридичної особи, що її створила, і діє на підставі затвердженого нею положення.

Отже, за змістом наведених положень законодавства, філія не може бути стороною у справі, оскільки не є юридичною особою, а є її структурним підрозділом, проте вона може на загальних підставах виступати в судовому процесі від імені відповідних юридичних осіб за наявності належних повноважень.

Коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. При цьому стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу.

Пунктом 4.1.5. Положенням про Харківську філію Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", Філії надано право подавати від імені Підприємства позови до юридичних та фізичних осіб у відповідні суди, користуватися всіма процесуальними правами відповідної сторони процесу(позивача, відповідача) третьої особи.

З матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві позивач відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України відповідачем визначив юридичну особу- Державне підприємство "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", м.Київ в особі її структурного підрозділу Харківської філії, з якого і стягнув спірну суму заборгованості.

Також господарський суд першої інстанції правомірно відхилив доводи відповідача, які він виклав також в апеляційній скарзі щодо того, що у директора його Харківської філії не було повноважень на укладення з позивачем договору від 04.06.2019 №297-19/2019-ПС, оскільки йому відповідний дозвіл не надавався.

Відповідно до п. 4.1.1. Положення про Харківську філію Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" Філія має право укладати з юридичними та фізичними особами України угоди, передбачені законодавством з урахуванням обмежень, викладених в цьому положенні.

Пунктом 4.2. Положення передбачені обмеження в діяльності Філії, а саме, встановлено заборону на самостійне відчуження основних засобів, нерухомого майна, транспортних засобів, випуск облігацій, видача майнових гарантій третім особам, забезпечених майном Підприємства.

Пунктом 7.4. Положення передбачено, що безпосереднє керівництво діяльністю філії здійснює директор, який з цією метою представляє інтереси Підприємства за дорученням Генерального директора Підприємства у відносинах з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, юридичними та фізичними особами та відповідно до цього Положення підписує з юридичними та фізичними особами угоди, передбачені законодавством України.

Положення не містить обмежень щодо укладення директором Філії від імені Підприємства угод певним дозволом, але надає право директору Філії укладати їх лише за дорученням Генерального директора підприємства.

Разом з тим, укладення директором Харківської філії відповідача від імені останнього договору від 04.06.2019 №297-19/2019-ПС за відсутністю такої довіреності не впливає на обов`язок відповідача сплатити спірну заборгованість, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Позивач відповідної заяви суду не подавав.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як правомірно зазначив господарський суд першої інстанції, оскільки відповідач не скористувався правом звернутися до господарського суду із зустрічною позовною заявою, в рамках розгляду даного спору, або окремого позову, з вимогами про визнання недійсним договору від 04.06.2019 №295-19/2019-ПС до суду та ним не було надано до суду доказів визнання недійсним у судовому порядку цього Договору, виходячи з принципу презумпції правомірності правочину, закріпленого у статті 204 Цивільного кодексу України, зазначений Договір вважається правомірним та є обов`язковим до виконання.

Також колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скаржника щодо того, що господарський суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання відповідача про витребування у позивача оригіналів документів, доданих до позовної заяви, які у відповідача відсутні, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у відзиві на позов просив суд першої інстанції витребувати у позивача оригінали доданих до позовної заяви документи, посилаючись на відсутність у нього відповідних оригіналів документів.

Відповідно до статті 91 Господарського процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Виходячи з наведеної статті, витребувати оригінали письмових доказів, в разі подання учасником справи належним чином завірених копій таких доказів, є правом суду та відповідні копії не беруться до уваги лише в тому разі, коли відповідний учасник не надав витребувані судом оригінали, а інший учасник навів доводи, з яких вбачається наявність обґрунтованих сумнівів щодо відповідності поданих копій оригіналу

Проте, відповідачем не наведено жодного доводу щодо того, що належним чином завірені позивачем та подані ним до суду в якості додатку до позовної заяви копії документів викликають обґрунтовані сумніви з приводу їх відповідності оригіналу, а тому відсутні підстави для обов`язкового витребування судом оригіналів зазначених документів та неприйняття до уваги належним чином завірених копій цих документів.

До того ж, відповідач не довів відсутність у нього оригіналів доданих до позову копій: договору про виконання сільськогосподарських послуг від 04.06.2019 №297-19/2019-ПС ЗТ з Додатковою угодою № 1, Акту виконаних робіт від 10.06.2019 № 01/3-06/19, Акту звірки, які підписано з боку відповідача директором його структурного підрозділу- Харківської філії.

Також відповідач взагалі не навів, які обставини, що мають значення для справи не було з`ясовано судом першої інстанції внаслідок відмови в задоволенні зазначеного клопотання про витребування оригіналів доданих до позову документів.

Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріальнго і процесуального права, у зв`язку з чим підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч.1 ст. 275, ст. 276, ст.ст. 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 30.06.2020 у справі № 922/1571/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.11.2020

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.В. Шевель