УХВАЛА

03 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 918/129/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Романчук Д. В.,

за участю представників сторін:

позивача - Гуменюк І. П.,

відповідачів - Дяденчука А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 (судді: Грязнов В. В. - головуючий, Мельник О. В., Розізнана І. В.) і рішення Господарського суду Рівненської області від 05.03.2019 (суддя Торчинок В. Г.) у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобнест" і Приватного підприємства "Тиква"

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" (наразі і далі - АТ "Українська залізниця") звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобнест" (далі - ТОВ "Слобнест") і Приватного підприємства "Тиква" (далі - ПП "Тиква") про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтування бетонної площадки в районі 28-ої колії вантажного двору станції Рівне Львівської залізниці поблизу будівлі цукрового складу А-1, розташованого за адресою: м. Рівне, вул. Біла, 87-Г.

Позов обґрунтовано порушенням права позивача на користування земельною ділянкою, що належить до земель державної власності, - землі залізничного транспорту у зв`язку із самовільним бетонуванням ПП "Тиква" площадки для зберігання вантажу у межах смуги відведення залізниці.

ТОВ "Слобнест" у відзиві на позов просило відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що будівля цукрового складу на праві приватної власності належить ТОВ "Слобнест" згідно з договором купівлі-продажу від 06.09.2007; наразі зазначеним товариством вчиняються дії стосовно відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу для обслуговування цієї будівлі; ПП "Тиква" орендує частину будівлі цукрового складу за договором оренди нежитлового приміщення від 01.03.2013 № 0313 (далі - договір оренди від 01.03.2013) та умов цього договору не порушує.

ПП "Тиква" у відзиві на позов також заперечило проти задоволення позовних вимог, просило у позові відмовити, наголошуючи, зокрема, на тому, що спірна бетонна площадка вже існувала на час укладення договору оренди від 01.03.2013, проте була у незадовільному стані; підприємство здійснило відновлення її покриття за власний рахунок та не змінило початкових розмірів такої площадки.

Справа господарськими судами розглядалася неодноразово.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Рівненської області від 05.03.2019 у позові відмовлено.

Аргументуючи судове рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема, із того, що спірна бетонна площадка необхідна виключно для обслуговування нерухомого майна відповідача; позивач не надав доказів на підтвердження порушення його права ПП "Тиква" внаслідок здійснення поліпшень бетонної площадки та того, що ця бетонна площадка унеможливлює цільове використання земельної ділянки позивачем. Крім того, позивач не зазначив до якого стану необхідно привести ділянку після демонтажу спірної бетонної площадки та у який спосіб буде відновлено право позивача на користування такою земельною ділянкою за наслідками проведення демонтажу зазначеного об`єкта.

Згідно з постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 рішення Господарського суду Рівненської області від 05.03.2019 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що спірна площадка необхідна виключно для обслуговування нерухомого майна - будівлі цукрового складу та додатково наголосив, що ПП "Тиква" здійснило лише реконструкцію бетонного покриття, а не створило нову річ, що підтверджується висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи у цій справі від 16.01.2020 № 191108/1_ФМ (далі - висновок судового експерта від 16.01.2020), яка була призначена згідно з ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.06.2019. Суд акцентував на тому, що позивач не надав доказів на підтвердження порушення його прав внаслідок проведення реконструкції бетонної площадки та зазначив, що, використовуючи на підставі договору оренди від 01.03.2013 будівлю цукрового складу, ПП "Тиква" здійснило поліпшення території навколо нерухомого майна для оптимізації його використання, внаслідок проведення поліпшень спірної бетонної площадки не сталося виходу за межі земельної ділянки, необхідної для використання будівлі складу.

АТ "Українська залізниця", не погоджуючись із рішенням і постановою у справі, подало касаційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області від 05.03.2019 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 скасувати та прийняти рішення, яким позов задовольнити повністю.

АТ "Українська залізниця" у касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 916/2948/15 (скаржник помилково зазначив дату постанови 12.06.2015), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16.

Зокрема, на думку скаржника, судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме положення статей 68, 120, частини 2 статті 152 Земельного кодексу України, статей 377, 391 Цивільного кодексу України. Скаржник вважає доведеним позивачем факт невизнання права користування залізницею спірною земельною ділянкою; зазначає, що під час здійснення прав власника та користувача орендованим майном відповідачі порушують права позивача щодо користування земельною ділянкою, оскільки залізниця з вини ПП "Тиква" позбавлена можливості користуватися такою земельною ділянкою, позаяк на ній облаштовано бетонну площадку та розташовано майно ТОВ "Слобнест". Товариство також посилається на те, що доказів введення в експлуатацію об`єкта щодо якого було здійснено реконструкцію у матеріалах справи немає.

У відзиві на касаційну скаргу позивача ПП "Тиква" просило поновити підприємству встановлений судом строк на подання відзиву на касаційну скаргу та відмовити у її задоволенні, а оскаржені у справі судові рішення залишити без змін, як такі, що є законними та обґрунтованими. Колегія суддів вважає поважними причини пропуску строку на подання відзиву на касаційну скаргу та приймає його до розгляду.

Від позивача надійшла відповідь на відзив.

Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, Приватне підприємство, що повністю належить іноземному інвестору "ОВАС" (продавець) та ТОВ "Слобнест" (покупець) уклали та нотаріально посвідчили договір купівлі-продажу від 06.09.2007, за умовами якого продавець передає у власність покупцеві майно, а саме будівлю цукрового складу, розташованого за адресою: м. Рівне, вул. Біла, 87-Г (адреса присвоєна згідно з наказом управління містобудування та архітектури від 21.06.2007 № 127), а покупець, у свою чергу, приймає майно і розраховується за нього. Згідно з умовами договору ця будівля придбана без земельної ділянки, оскільки зазначений склад розташований у смузі відведення залізниці.

Право власності на таку будівлю зареєстровано за ТОВ "Слобнест" 01.10.2007.

У подальшому ТОВ "Слобнест" (орендодавець) і ПП "Тиква" (орендар) уклали договір оренди від 01.03.2013, за умовами якого орендодавець зобов`язався передати орендареві у строкове платне користування, а орендар прийняти у строкове платне користування частину будівлі складу цукрового А-1 та сплачувати орендодавцеві орендну плату. Об`єкт оренди розташовано за адресою: м. Рівне, вул. Біла 87-Г. Загальна площа приміщення, що орендується, становить 150 м2.

У листі від 07.07.2016 № 15 ПП "Тиква" повідомило виробничий структурний підрозділ Рівненської дирекції залізничних перевезень про намір забетонувати площадку площею приблизно 500 м2, розташовану поблизу будівлі цукрового складу А-1 у м. Рівне, на вул. Білій 87-Г. За змістом листа від 14.07.2016 залізниця заборонила проводити бетонування площадки на земельній ділянці, оскільки така земельна ділянка перебуває у користуванні залізниці та є смугою відведення.

10.01.2017 комісією у складі працівників ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" проведено обстеження земельної ділянки, розташованої в районі колії № 28 вантажного двору станції Рівне Львівської залізниці, про що складено акт обстеження земельної ділянки. За результатами обстеження встановлено, що земельна ділянка розташована у смузі відведення станції Рівне Львівської залізниці та перебуває в постійному користуванні згідно з даними технічної документації зі встановлення меж смуги відчуження Львівської залізниці в м. Рівне 1997 року; на земельній ділянці розташовано склад ТОВ "Слобнест", частину якого орендує ПП "Тиква", та частина колії № 28 станції Рівне, яка належить залізниці; склад розташований на відстані 9,88 м від межового знаку № 96, встановлення меж смуги відчуження Львівської залізниці в м. Рівне; біля складу з південної сторони орієнтовно 516 м2, із західної сторони орієнтовно 60 м2 та із північної сторони орієнтовно 629 м2 у межах смуги відведення залізниці ПП "Тиква" проведено бетонування майданчика, на якому зберігається вантаж цього підприємства.

Суди установили, що ПП "Тиква" здійснило бетонування площадки в районі 28 колії вантажного двору станції Рівне Львівської залізниці поблизу будівлі цукрового складу А-1, розташованого за адресою: м. Рівне, вул. Біла, 87-Г.

Суди також установили, що право користування на землі смуг відведення виникло у залізниці на підставі Положення "Про землі, надані транспорту", затвердженого постановою Центрального виконавчого комітету СРСР № 58, Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933, яке набрало чинності та діяло на вказаних землях із 1939 року на підставі Закону СРСР від 01.11.1939 "Про включення Західної України у склад СРСР із возз`єднанням її із УРСР" до набрання чинності Постанови Ради Міністрів СРСР від 08.01.1981 № 24 "Про затвердження Положення про землі надані транспорту", а також згідно з Планом меж та стаціонарної території станції Рівне, Львівської залізниці, який погоджений представником виконкому Рівненської міської ради депутатів трудящих - архітектором та складений Дорожньо-проектною конторою Південно-Західної залізниці у 1969 році.

Отже, як зауважили суди, земельна ділянка, на якій розміщено придбаний ТОВ "Слобнест" об`єкт нерухомості за відповідним договором, належить до земель державної власності, а саме земель залізничного транспорту, та перебуває у постійному користуванні позивача в силу вимог законодавства; набувши право приватної власності на нерухомість, право користування такою земельною ділянкою у ТОВ "Слобнест" у розумінні статті 120 Земельного Кодексу України не виникло (відповідний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 29.11.2018 у цій справі).

Суди попередніх інстанцій зазначили, що згідно з висновком судової інженерно-технічної експертизи Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22.11.2017 № 8472-8474 земельна ділянка під придбаною ТОВ "Слобнест" за договором купівлі-продажу від 06.09.2007 нерухомістю - будівлею цукрового складу за адресою: м. Рівне, вул. Біла, 87-Г, розташована у смузі відведення станції Рівне Львівської залізниці; бетонна площадка навколо будівлі цукрового складу, розташованого за адресою: м. Рівне, вул. Біла, 87-Г облаштовано на земельній ділянці у смузі відведення станції Рівне Львівської залізниці; геометрична форма та межі на місцевості земельної ділянки під придбаною ТОВ "Слобнест" нерухомістю - будівлею цукрового складу та земельної ділянки, необхідної для обслуговування такої нерухомості, враховуючи цільове призначення, мають бути визначені з урахуванням існуючої забудови та необхідності обслуговування будівлі складу і забезпечення його виробничої діяльності з влаштуванням площадок для розвантаження та завантаження сировини і матеріалів, проїздів з радіусом кривих для розвороту автотранспортних засобів, що має становити 30 м; площа земельної ділянки, необхідна для обслуговування будівлі складу, враховуючи його цільове призначення, має складатися із площі забудови та площ майданчиків для розвантаження та завантаження продукції, проїздів автотранспорту з урахуванням радіусів кривих, і має становити орієнтовно 0,2 га - 0,4 га в залежності від обсягів фасування та складування продукції.

У плані-схемі земельної ділянки № 1 для обслуговування нерухомого майна відповідачів межі земельної ділянки визначені таким чином, що частина цих меж виходить на залізничні колії та її площа становить 0,305 га, а згідно з планом-схемою № 2 фактична площа забетонованої площадки становить 0,1558 га, що менше площі земельної ділянки, необхідної для обслуговування будівлі складу, розмір якої встановлено висновком судового експерта від 22.11.2017 № 8472-8474, і ця бетонна площадка на залізничні колії не виходить.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що згідно з висновком судового експерта від 16.01.2020 у додатковій судовій будівельно-технічній експертизі, яка у цій справі була призначена судом апеляційної інстанції за ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.06.2019, видом будівництва, яке фактично виконано при бетонуванні площадки на земельній ділянці, що виявлено і зафіксовано в акті обстеження земельної ділянки від 10.01.2017, розташованої у районі колії № 28 вантажного двору станції Рівне біля будівлі цукрового складу літ. А-1 по вул. Біла, 87-Г у м. Рівне, є реконструкція.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку та залишаючи без змін судове рішення суду першої інстанції, установив, що забетонована площадка необхідна виключно для обслуговування нерухомого майна - будівлі цукрового складу, її забетонована частина менша за площею, ніж визначений судовим експертом у висновку судового експерта від 22.11.2017 № 8472-8474 розмір земельної ділянки, необхідний для обслуговування нерухомого майна; ПП "Тиква" у наведеному випадку здійснило лише реконструкцію бетонного покриття, а не створило нову річ; використовуючи на підставі договору оренди будівлю цукрового складу, відповідач здійснив поліпшення території навколо нерухомого майна для оптимізації використання такого майна і внаслідок цих поліпшень не відбулося виходу за межі земельної ділянки, необхідної для використання будівлі складу; доказів на підтвердження порушення прав позивача внаслідок проведеної реконструкції бетонної площадки позивач не надав. Порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах суд не встановив.

Предметом позову у цій справі є вимоги позивача про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу бетонної площадки в районі 28 колії вантажного двору станції Рівне Львівської залізниці, поблизу будівлі цукрового складу А-1, розташованого за адресою: м. Рівне, вул. Біла 87-Г.

Рішенням місцевого господарського суду, залишеним без змін згідно з постановою суду апеляційної інстанції, у задоволенні зазначеного позову було відмовлено.

Як уже зазначалося, позивач не погодився з ухваленими у справі судовими рішеннями та оскаржив їх до суду касаційної інстанції.

За змістом частини 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України у ній зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Як уже зазначалося, скаржник обґрунтував наявність підстави для касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, і таке обґрунтування полягає у неврахуванні судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 916/2948/15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження у справі № 918/129/17 з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Стосовно посилань скаржника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення постанови у справі не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12.06.2018 у справі № 916/2948/15, а саме щодо того, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо), колегія суддів зазначає таке.

Предметом позову у справі № 916/2948/15 є вимога АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" про зобов`язання фізичної особи-підприємця Ісраєляна Олександра Місаковича звільнити самостійно зайняту земельну ділянку площею 226,09 м2, розташовану на території Борщівської сільської ради Котовського району Одеської області на 1307 км перегону Слобідка-Борщі, яка належить зазначеному товариству на праві постійного користування землею, привести земельну ділянку у стан, придатний до використання за цільовим призначення, шляхом знесення частини будівлі магазину площею 137,35 м2 та частини бетонної площадки площею 88,74 м2, що розташовані у межах земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні АТ "Українська залізниця" та розташована на території Борщівської сільської ради Котовського району Одеської області на 1307 км перегону Слобідка-Борщі. Як на підставу позову позивач посилався на незаконну забудову відповідачем без дозволу позивача як постійного землекористувача земельної ділянки та здійснення у зв`язку із цим безпідставного користування цією ділянкою через забудову (реконструкцію власної будівлі торговельного павільйону - вагона-магазину та навіса) цієї ділянки капітальною будівлею, яка використовується під магазин, бетонування площадки площею 142,845 м2, захопленням при цьому без правовстановлюючих документів земельної ділянки під забудованими будівлями та забетонованою площадкою, які розташовані на відстані 41,5 м від крайньої непарної залізничної колії.

Залишаючи без змін судові рішення у цій справі про відмову у позові, Верховний Суд, пославшись на положення статті 16, частини 4 статі 376 Цивільного кодексу України, частини 2, 3 статті 152 Земельного кодексу України, зазначив, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Водночас, як констатував Верховний Суд, суди попередніх інстанцій не встановили обставин розташування (будівництва) реконструйованого торгівельного павільйону та навіса за адресою: Одеська обл., Котовський р-н, ст. Борщі, вул. Жовтневої революції, 4а, на спірній земельній ділянці, а навпаки суди встановили обставини реєстрації та видачі відповідачеві документів щодо права власності на нерухоме майно, а також вчинення дій щодо відведення відповідної земельної ділянки відповідачеві для експлуатації та обслуговування зазначеного нерухомого майна (магазину) та отримання земельної ділянки в оренду. Суди також не встановили обставин накладення земельної ділянки (або її частини), на якій розташоване нерухоме майно відповідача, на земельну ділянку, яка перебуває у позивача на праві постійного користування. Отже, у зв`язку із недоведеністю порушення права позивача на спірну земельну ділянку, Суд дійшов висновку, що у позивача відсутні матеріально-правові підстави завертатись за захистом цього права шляхом зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та відновлення становища, яке існувало до порушення - шляхом знесення частини самочинно збудованого об`єкта нерухомості; висновки судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях про відмову у задоволенні позовних вимог зроблені відповідно до норм законодавства, зокрема статей 16, 376 Цивільного кодексу України, статей 92, 152 Земельного кодексу України, а також відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи.

Суди попередніх інстанцій у цій справі, що розглядається Верховним Судом, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, урахувавши, зокрема, положення статті 152 Земельного кодексу України, статті 391 Цивільного кодексу України, те, що позов у цій справі стосується захисту прав власника (володільця) земельної ділянки щодо можливості вільного користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача демонтувати бетонну площадку і до предмета дослідження у цій справі, зокрема, входить встановлення обставин, які підтверджують наявність порушення, невизнання або оспорення права позивача, у чому полягає таке порушення прав та якими доказами воно підтверджується, визнали недоведеним позивачем факт порушення ПП "Тиква" прав позивача у цих спірних правовідносинах, зокрема, внаслідок проведеної цим підприємством реконструкції бетонної площадки. Як установили суди, забетонована площадка необхідна виключно для обслуговування нерухомого майна - будівлі цукрового складу, частину якого орендує ПП "Тиква"; зазначене підприємство здійснило поліпшення території навколо орендованого ним нерухомого майна для оптимізації використання такого майна, і внаслідок цих поліпшень не відбулося виходу за межі земельної ділянки, необхідної для використання будівлі складу. Оскільки задоволення позову про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном прямо залежить від доведеності позивачем факту порушення його права власності чи законного володіння або в разі реальної наявності небезпеки такого порушення, чого проте суди у наведеному випадку не установили, господарські суди відмовили у задоволенні позовних вимог.

Аналіз висновків, викладених в оскаржуваних рішенні та постанові у справі № 918/129/17, що розглядається, не свідчить про їх невідповідність висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 916/2948/15, на який посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за змістом, в обох зазначених справах господарські суди попередніх інстанцій виходили, зокрема із того, що підставами для задоволення позову у визначений позивачами спосіб є доведення права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку, та за встановлення судами недоведення обставин порушення права позивача на земельну ділянку відмовили у задоволенні позову, тому твердження скаржника, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення постанови у справі не врахував висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у постанові від 12.06.2018 у справі № 916/2948/15, є безпідставними.

Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції відхиляє необґрунтоване твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (а саме часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи; під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли із подібних правовідносин, належить розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини справи, а також матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Предметом позову у справі № 183/1617/16, в якій Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову від 14.11.2018 (на яку скаржник послався у касаційній скарзі у справі № 918/129/17, що розглядається), були вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, про визнання неправомірним і скасування у частині рішення сільської ради про передання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,25 га на АДРЕСА_1 ; визнання недійсним державного акта серії ЯЕ № 980232 від 31.03.2008, виданого на ім`я ОСОБА_1 , на право приватної власності на земельну ділянку, надану для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; витребування земельної ділянки із незаконного володіння ОСОБА_1 та зобов`язання її повернути земельну ділянку у власність держави в особі Дніпропетровської ОДА. Позов обґрунтовано незаконним відчуженням земель державної власності лісового фонду на користь фізичної особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 137 - 148) викладено висновки щодо застосування норм права стосовно позовної давності, витребування майна із чужого незаконного володіння, пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Зміст висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях у справі № 918/129/17, яка розглядається, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду, оскільки предмет, підстави позовів у справі № 183/1617/16 та у справі № 918/129/17, установлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, а також їх матеріально-правове регулювання є різними, що виключає подібність правовідносин у таких справах.

Крім того, у справі, яка розглядається, господарський суд під час вирішення спору по суті надав оцінку, зокрема, пропорційності втручання у право на мирне володіння майном, зазначивши, що демонтаж бетонної площадки біля будівлі цукрового складу, належного на праві власності ТОВ "Слобнест", істотно обмежить право цього товариства на володіння і користування будівлею за призначенням, оскільки, як зазначив суд, до складу не буде доступу та жодного проїзду.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 і рішення Господарського суду Рівненської області від 05.03.2019 у справі № 918/129/17.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 і рішення Господарського суду Рівненської області від 05.03.2019 у справі № 918/129/17 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді К. М. Пільков

Ю. Я. Чумак