ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2020м. ДніпроСправа № 904/2981/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Петренко І. В.

за участю секретаря судового засідання Сироти М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ"

до відповідача-1 ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АГРОТЕК"

до відповідача-2 ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТОРГОВИЙ ДІМ "АРМАДА ЛТД"

про визнання договору поруки №3П/11АФ-14 від 30.03.2018 недійсним

Представники:

від позивача: Муравський В.В., представник на підставі ордеру; адвокат

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: не з`явився

РУХ СПРАВИ У СУДІ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АГРОТЕК" (далі - відповідач-1) та до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТОРГОВИЙ ДІМ "АРМАДА ЛТД" (далі - відповідач-2) в якій просить суд договір поруки №3П/11АФ-14 від 30.03.2018 визнати недійсним.

Судові витрати по справі, зокрема, судовий збір та витрати на правову допомогу, позивач просить суд покласти на відповідача.

Крім того, позивач просить суд забезпечити проведення всіх судових засідань за позовною заявою про стягнення коштів, які компенсують частину вартості предмета лізингу в режимі відеоконференції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/2981/20 визначено суддю Петренка Ігоря Васильовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2020.

Ухвалою від 09.06.2020 позовну заяву залишено без руху.

16.06.2020 виявлені судом недоліки усунуто.

В період з 15.06.2020 по 26.06.2020 суддя Петренко І.В. перебував у відпустці.

Ухвалою від 30.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Учасників процесу повідомлено, що розгляд справи буде здійснюватися за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначено на 07.07.2020; у задоволенні клопотання позивача про забезпечення проведення всіх судових засідань за позовною заявою про стягнення коштів, які компенсують частину вартості предмета лізингу в режимі відеоконференції відмовлено.

02.07.2020 через відділ документального забезпечення від відповідача-1 надійшов відзив від 01.07.2020 за вих.№0107/20-2К у якому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Відзив від 01.07.2020 за вих.№0107/20-2К прийнято до розгляду.

07.07.2020 через відділ документального забезпечення від відповідача-2 надійшла заява від 06.07.2020 за вих.№11/020720 у якій просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити; справу розглянути за відсутності представника відповідача-2. Заява від 06.07.2020 за вих.№11/020720 розцінена як відзив і прийнята до розгляду.

07.07.2020 через відділ документального забезпечення від позивача надійшло клопотання від 06.07.2020 за вих.№06/07-20 про долучення документів до матеріалів справи, а саме копій установчих документів. Клопотання від 06.07.2020 за вих.№06/07-20 задоволено; документи долучено до матеріалів справи.

Ухвалою від 07.07.2020 підготовче засідання відкладено на 18.08.2020.

Ухвалою від 18.08.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) календарних днів, а саме по 30.09.2020 та відкладено підготовче судове засідання на 02.09.2020.

У зв`язку із раптовою відпусткою судді Петренка І.В., судове засідання призначене на 02.09.2020 не відбулося. Ухвалою від 04.09.2020 підготовче судове засідання призначено на 24.09.2020.

Ухвалою від 24.09.2020 оголошено перерву до 29.09.2020.

Щодо питання витребування доказів.

28.09.2020 через відділ документального забезпечення від позивача надійшло клопотання від 28.09.2020 за вих.№б/н про витребування доказів, а саме: копій статуту відповідача-2; копію рішення Загальних зборів учасників відповідача-2 щодо надання згоди на укладання договору поруки №3П/11АФ-14 від 30.03.2018; копію фінансового звіту відповідача-2 за четвертий квартал 2017 року; копію фінансового звіту відповідача за 2018 рік. 28.09.2020 через відділ документального забезпечення від позивача надійшов супровідний лист від 29.09.2020 за вих.№б/н про долучення до матеріалів справи доказів направлення клопотання від 28.09.2020 за вих.№б/н про витребування доказів на адресу інших учасників процесу. Клопотання задоволено; документи долучено до матеріалів справи. Ухвалою від 29.09.2020 у задоволенні клопотання від 28.09.2020 за вих.№б/н про витребування доказів відмовлено.

Щодо питання призначення експертизи.

28.09.2020 через відділ документального забезпечення від позивача надійшло клопотання від 28.09.2020 за вих.№б/н про призначення експертизи давності документа, а саме договору поруки №3П/11АФ-14 від 30.03.2018 та поставити експерту на вирішення такі питання, як: чи відповідає давність виконання договору поруки №3П/11АФ-14 від 30.03.2018, вказаній у ньому даті? та яка давність нанесення відбитків печаток відповідача-1 і відповідача-2. 28.09.2020 через відділ документального забезпечення від позивача надійшов супровідний лист від 29.09.2020 за вих.№б/н про долучення до матеріалів справи доказів направлення клопотання від 28.09.2020 за вих.№б/н про призначення експертизи давності документа на адресу інших учасників процесу. Клопотання задоволено; документи долучено до матеріалів справи. 29.09.2020 через відділ документального забезпечення від відповідача-1 надійшли заперечення від 29.09.2020 за вих.№2909/20-2К на клопотання про призначення експертизи у яких просить суд відмовити у його задоволенні. Ухвалою від 29.09.2020 у задоволенні клопотання від 28.09.2020 за вих.№б/н про призначення експертизи відмовлено.

Ухвалою від 29.09.2020 підготовче провадження закрито; справу призначено до розгляду по суті; представників сторін проінформовано, що судове засідання відбудеться 27.10.2020.

Розумність строку розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Господарським судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Судове засідання призначене на 27.10.2020 не відбулося через раптову відпустку судді Петренка І.В. Ухвалою від 30.10.2020 призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 11.11.2020.

Судовий процес, на виконання статті 222 Господарського процесуального кодексу України, фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Господарський суд констатує, що сторони мали реальну можливість надати всі існуючі докази в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень суду першої інстанції.

В судовому засіданні, яке відбулося 11.11.2020, здійснено розгляд справи по суті.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (стаття 194 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні, яке відбулося 11.11.2020, в порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

Короткий зміст позовної заяви та узагальнення її доводів.

14.03.2014 між позивачем (далі - позивач, лізингоодержувач) та відповідачем-1 (далі - відповідач-1, лізингодавець) укладено договір фінансового лізингу №11АФ-14 (далі - договір фінансового лізингу).

В забезпечення виконання зобов`язань позивача перед відповідачем-1 укладено:

1. Договір поруки №1П/11АФ-14 від 14.03.2014, укладений між позивачем (лізингодавець), відповідачем-1 (лізингоодержувач) та ТОВ "Лотівка Еліт" (поручитель).

2. Договір поруки №2П/11АФ-14 від 30.03.2018, укладений між позивачем (лізингоодержувач), відповідачем-1 (лізингодавець) та ТОВ "Сварог-Буковина" (поручитель).

В подальшому позивачу стало відомо, що відповідач-1, як лізингодавець за договором фінансового лізингу №11АФ-14 від 14.03.2014 уклав з відповідачем-2 (поручитель за спірним договором) договір поруки №3П/11АФ від 30.03.2018 (далі - спірний договір), відповідно до якого предметом цього договору є зобов`язання поручителя перед лізингоодержувачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позивачем (лізингоодержувачем) своїх зобов`язань перед лізингодавцем, які випливають з умов договору фінансового лізингу №11АФ-14 від 14.03.2014, а також всіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення дії договору фінансового лізингу №11АФ-14 від 14.03.2014.

Позивач вважає спірний договір недійсним з огляду на таке.

1. Спірний договір є фіктивним з огляду на те, що його єдиною метою було визначення підсудності на території Дніпропетровської області, а не з метою настання реальних наслідків.

2. Відповідно до норм цивільного законодавства поручитель має право на винагороду, а відтак укладання договору поруки є господарською операцією в якій має бути розумна економічна причина. Проте, відповідач-2 не звертався до позивача з метою встановлення оплати за надані послуги відповідно до спірного договору.

Короткий зміст заперечень відповідача-1 та узагальнення його доводів.

Відповідач-1 визнав факт укладання спірного договору, предметом якого є зобов`язання поручителя (відповідача-2) перед лізингодавцем (відповідачем-1) у повному обсязі солідарно відповідати за виконання лізингоодержувачем (позивачем) своїх зобов`язань перед лізингодавцем (відповідачем-1), які випливають з договору фінансового лізингу, а також додаткових угод до нього і які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору фінансового лізингу.

Відповідач-1 не погоджується з позицією позивача щодо нікчемності спірного правочину та посилається на постанову Верховного Суду від 03.09.2019 по справі №04/4567/18.

Відповідач-1 бере до уваги висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 по справі №909/330/16 і наголошує, що для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність таких умов:

1. Вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору;

2. Такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладання договору;

3. Метою укладення договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля не відповідає зовнішньому прояву.

Відповідач-1 звертає увагу, що з огляду на неналежне виконання позивачем договору фінансового лізингу, відповідач-1 вручив відповідачу-2 вимогу №2307/19-2019/9юр від 23.07.2019 за спірним договором, що підтверджується печаткою товариства та підписом генерального директора останнього про отримання вимоги.

26.07.2019 відповідач-2 вручив відповідачу-1 листа №11/пор від 25.07.2019 в якому вказало про те, що у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем не має змоги у повному обсязі виконати умови договору фінансового лізингу за спірним договором та зазначено про можливість часткового погашення заборгованості через невизначений строк.

У жовтні 2019 року відповідач-1 звернувся до господарського суду з позовною заявою до відповідача-2, Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотівка Еліт" про солідарне стягнення заборгованості по лізинговим платежам у розмірі 8707222,25грн. Вказана позовна заява у справі №904/4786/19 обґрунтована неналежним виконанням умов, зокрема, спірного договору.

Крім того, відповідачем-2 здійснено часткову сплату по спірному договору у розмірі 100,00грн., що фактично підтверджує вжиття відповідачем-2 заходів щодо реального виконання оспорюваного договору.

Короткий зміст заперечень відповідача-2 та узагальнення його доводів.

Відповідач-2 визнав заперечення відповідача-1 обґрунтованими та підтримав їх.

Доводи позивача на відзив.

Відповідь на відзив не надійшла.

ОБСТАВИНИ, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Доказами, відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, предметом доказування у господарській справі є лише ті факти, які мають матеріально-правове значення, тобто факти без з`ясування яких не можна правильно вирішити справу по суті.

Отже, обставинами, які входять до предмету доказування у даній справі є обставини, пов`язані з наявністю підстав для визнання недійсними договору поруки.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

14.03.2014 відповідачем-1 (лізингодавець) та позивачем (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №11АФ-14 (договір фінансового лізингу), відповідно до умов якого лізингодавець зобов`язується передати на умовах фінансового лізингу у платне користування предмет лізингу (далі - майно), а лізингоодержувач приймає предмет лізингу та зобов`язується сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. Найменування, марка, модель, ціна, одиниці, кількість і загальна вартість майна на момент укладення договору наведені в Додатку №1 "Специфікація" (далі - Специфікація) (пункт 1.1 договору фінансового лізингу).

Згідно Специфікації предметом договору є культиватор John Deere 2210 у кількості двох штук вартість кожного складає 70545,00 доларів США, а загальна вартість майна переданого за договором фінансового лізингу становить 141090,00 доларів США.

24.03.2014 між позивачем та відповідачем-1 складено Акт приймання-передачі за яким лізингодавець передав, а лізингоодержувач отримав культиватор John Deere 2210 серійний номер IN02210LKD0755422; 2013 року випуску та культиватор John Deere 2210 серійний номер IN02210LJD0755423 ; 2013 року випуску. Підписуючи Акт приймання-передачі від 24.03.2014 лізингоодержувач засвідчив, що переданий товар є комплектним, відповідає встановленим зразкам якості (отримав документи, підтверджуючі якість товару), пристосований для його використання за цільовим призначенням. Лізингодавець в присутності лізингодавця перевірив якість, кількість, стан, комплектність, асортимент та відповідність майна умовам договору. Лізингоодержувач підтвердив у тому числі належну якість, комплектність, справність предмета лізингу і відповідність предмета лізингу вимогам лізингоодержувача та умовам договору. Сторони погодили, що з дати підписання Акту приймання-передачі майна лізингоодержувач відмовляється від будь-яких прямих і непрямих претензій до лізингодавця з приводу якості та комплектності майна.

Крім того, між сторонами договору фінансового лізингу підписано ряд додаткових угод до договору фінансового лізингу №11АФ-14 від 14.03.2014.

В якості забезпечення виконання зобов`язань позивача перед відповідачем-1 за договором фінансового лізингу укладено договір поруки №1П/11АФ-14 від 14.03.2014, укладений між позивачем (лізингодавець), відповідачем-1 (лізингоодержувач) та ТОВ "Лотівка Еліт" (поручитель); договір поруки №2П/11АФ-14 від 30.03.2018, укладений між позивачем (лізингоодержувач), відповідачем-1 (лізингодавець) та ТОВ "Сварог-Буковина" (поручитель). і спірний договір, а саме: 30.03.2018 між відповідачем-1 (лізингодавець) та відповідачем-2 (поручитель) укладено договір поруки №3П/11АФ-14 (далі - спірний договір) предметом якого є зобов`язання поручителя перед лізингодавцем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позивачем (лізингоодержувачем) своїх зобов`язань перед лізингодавцем (відповідачем-1), які випливають з умов договору фінансового лізингу, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору фінансового лізингу, а також всіх інших додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору фінансового лізингу.

З метою досудового врегулювання спору відповідач-1 звернувся до відповідача-2 з вимогою від 23.07.2019 за вих.№2807/19-2019/9юр за договором поруки №3П/11АФ-14 від 30.03.2018, а саме за спірним договором, у якій повідомив про те, що платежі за Графіком внесення лізингових платежів та графіком погашення простроченої заборгованості за договором фінансового лізингу №11АФ-14 від 14.03.2014 боржник не вносить. Станом на 21.02.2019 заборгованості, без урахування штрафних санкцій боржника (позивача) складає 2585018,89грн. та вимагав не пізніше трьох днів з моменту отримання даної вимоги сплатити грошові кошти у сумі 2585018,89грн.

У відповідь на вимогу відповідача-1 від 23.07.2019 за вих.№2807/19-2019/9юр відповідач-2 листом від 25.07.2019 за вих.№11/пор повідомив про скрутний фінансовий стан та відсутність можливості у повному обсязі виконати умови вимоги відповідача-1 та сплатити 2585018,89грн. за спірним договором поруки. Водночас відповідач-2 гарантував можливість часткового погашення заборгованості через невизначений час і просив із розумінням поставитися до вказаного і не здійснювати заходи щодо стягнення заборгованості у судовому порядку, в тому числі й щодо примусового стягнення.

На виконання умов спірного договору відповідач-2 перерахував на користь відповідача-1 грошові кошти у розмірі 100,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №915 від 09.06.2020 на суму 100,00грн.

ПОЗИЦІЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 2 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів; права і законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Слід відзначити, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 по справі №439/212/14-ц.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема є: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

З наведених норм випливає, що розглядаючи позови про визнання недійсним оспорюваного правочину, суди повинні вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину й мають встановити не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначити, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.06.2019 по справі №522/8158/15-ц.

Господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (частина 1 статті 207 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на меті настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином.

У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ необхідно враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.10.2019 по справі №910/13041/18.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина 2 статті 234 Цивільного кодексу України).

Згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказану правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 по справі №6-197цс14.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

З урахуванням статей 553 - 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається кредитором за зобов`язаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем. Оскільки позичальник є не стороною договору поруки, а стороною у зобов`язанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обов`язку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки. Разом із тим це не означає, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов`язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 Цивільного кодексу України, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем тощо.

Так, позивач вважає, що спірний договір укладався лише з метою визначення підсудності на території Дніпропетровської області, а не з метою настання реальних наслідків, у зв`язку із чим вказаний договір підлягає визнанню недійсним.

З цього приводу слід відзначити, що в чинному законодавстві України не закріплені вимоги, які пред`являються до особи поручителя. Виходячи з цього, нею може вступати будь-яка особа, яка може бути учасником цивільних відносин (стаття 2 Цивільного кодексу України) й поручилася перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Крім того, порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання як в повному обсязі, так і частково (частина 2 статті 553 Цивільного кодексу України), а тому розмір відшкодування зобов`язання за договором поруки не обов`язково має бути співмірним сумі основного зобов`язання.

Посилання позивача на пов`язаність юридичних осіб - відповідача-1 та відповідача-2, а також наявність факту відмови відповідача-1 від позову в частині вимог до відповідача-2 у інших справах про стягнення заборгованості не можуть свідчити, що на момент укладення оспорюваного договору поруки сторони не мали наміру створити правові наслідки, що з нього випливають, оскільки відповідно до частини 1 статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

При цьому, факт звернення відповідача-1 до відповідача-2 з вимогою від 23.07.2019 за вих.№2807/19-2019/9юр за договором поруки №3П/11АФ-14 від 30.03.2018, а саме за спірним договором, у якій повідомив про те, що платежі за Графіком внесення лізингових платежів та графіком погашення простроченої заборгованості за договором фінансового лізингу №11АФ-14 від 14.03.2014 боржник не вносить. Станом на 21.02.2019 заборгованості, без урахування штрафних санкцій боржника (позивача) складає 2585018,89грн. та вимагав не пізніше трьох днів з моменту отримання даної вимоги сплатити грошові кошти у сумі 2585018,89грн., а також звернення з позовом про стягнення заборгованості, підтверджують намір створити правові наслідки, які передбачені як договором фінансового лізингу, так і спірним договором. Відмова від позову в частині вимог до одного з відповідачів - це процесуальне право позивача, надане йому у господарському процесі.

Сама по собі можливість пред`явлення позову не за місцем знаходження позивача, а за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування поручителя (одного з поручителів), не може розцінюватися як зловживання відповідачем-1 своїми правами та обмеження прав позивача, оскільки наведене відповідає положенням чинного законодавства України.

З матеріалів справ вбачається, що на вказану вище вимогу відповідача-1 від 23.07.2019 за вих.№2807/19-2019/9юр відповідач-2 листом від 25.07.2019 за вих.№11/пор повідомив про скрутний фінансовий стан та відсутність можливості у повному обсязі виконати умови вимоги відповідача-1 та сплатити 2585018,89грн. за спірним договором поруки. Водночас відповідач-2 гарантував можливість часткового погашення заборгованості через невизначений час і просив із розумінням поставитися до вказаного і не здійснювати заходи щодо стягнення заборгованості у судовому порядку, в тому числі й щодо примусового стягнення.

Отримання вимоги та відповіді на неї підтверджується підписами представників відповідача-1 та відповідача-2 на вказаних документах.

Надаючи правовий аналіз фактичним обставинам справи, господарський суд дійшов висновку, що позивач належними та достовірними доказами не довів, що всі учасники оспорюваного правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до платіжного доручення №915 від 09.06.2020 на суму 100,00грн. відповідачем-1 здійснено часткову сплату за спірним договором.

З матеріалів справи вбачається, що позивач оспорює спірний договір як заінтересована особа в розумінні частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, не будучи стороною цього договору, з тих мотивів, що цей правочин не направлений на реальне настання правових наслідків та укладений з метою зміни територіальної підсудності та містить ознаки фіктивного правочину, в розумінні статті 234 Цивільного кодексу України.

Господарський суд зазначає, що відповідно до частини 11 статті 30 Господарського процесуального кодексу України, у випадку об`єднання позовних вимог щодо укладання, зміни, розірвання і виконання правочину з вимогами щодо іншого правочину, укладеного для забезпечення основного зобов`язання, спір розглядається господарським судом за місцезнаходженням відповідача, який є стороною основного зобов`язання.

З аналізу частини 11 статті 30 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що у разі об`єднання позовних вимог щодо виконання правочину (основного зобов`язання) з вимогами щодо виконання іншого правочину, укладеного для забезпечення основного зобов`язання, такий спір повинен розглядатися за місцезнаходженням відповідача, який є стороною основного зобов`язання.

Тобто позов, що містить в собі вимоги за основним правочином та правочином, укладеним в забезпечення основного правочину, може бути поданий до господарського суду лише за територіальною підсудністю за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, який є стороною основного зобов`язання.

Отже, факт укладання правочинів з метою забезпечення виконання основного зобов`язання та об`єднання в одній позовній заяві одночасно вимог щодо відповідача, який є стороною основного зобов`язання, та до відповідача, який є стороною правочину, укладеного в забезпечення основного зобов`язання, відповідно до положень частини 11 статті 30 Господарського процесуального кодексу України не може змінювати територіальну підсудність.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина 2 статті 20 Господарського кодексу України).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.09.2019 у справі № 917/1258/18.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів статті 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Однак, господарський суд дійшов висновку, що позивач не довів, яким чином спірним договором порушено зі сторони відповідачів права позивача.

Таким чином, господарський суд вважає, що позовні вимоги не є доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція підтримана Центральним апеляційним господарським судом у постанові від 21.10.2020 по справі №904/2979/20.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

За змістом статті 129 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи здійснюється розподіл судових витрат.

З урахуванням положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покласти на позивача.

Керуючись статтями 2-5, 7-15, 18, 20, 24, 27, 73, 74, 76-80, 86, 91, 123, 129, 194-196, 200-201, 204-205, 218-220, 222, 232-233, 236-242, 253-254, 256-259, пунктом 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ.

У задоволенні позовних вимог ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ" (30440, Хмельницька обл., Шепетівський район, село Мокіївці, ВУЛИЦЯ ДОРОЖНЯ, будинок 4; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 32678262) до відповідача-1 ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АГРОТЕК" (49083, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ВУЛИЦЯ СОБІНОВА, будинок 1; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 32232765) до відповідача-2 ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТОРГОВИЙ ДІМ "АРМАДА ЛТД" (52001, Дніпропетровська обл., Дніпровський район, місто Підгородне, АВТОДОРОГА ЗНАМ`ЯНКА-ЛУГАНСЬК-ІЗВАРИНО 227 КМ + 580 М ТЕРИТОРІЯ ПІДГОРОДНЕНСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 35268360) про визнання договору поруки №3П/11АФ-14 від 30.03.2018 недійсним відмовити в повному обсязі.

Судові витрати покласти на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ" (30440, Хмельницька обл., Шепетівський район, село Мокіївці, ВУЛИЦЯ ДОРОЖНЯ, будинок 4; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 32678262).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини 1,2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України).

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Складання повного рішення відкладено на строк не більш як десять днів з дня закінчення розгляду справи.

Дата підписання та складення повного судового рішення - 12.11.2020.

Суддя І.В. Петренко