УХВАЛА

11 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 910/1424/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Краснова Є.В., Могила С.К.

секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Київської міської ради

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2020 (колегія суддів у складі: головуючий Козир Т.П., Коробенко Г.П., Кравчук Г.А.) та на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Контактбудсервіс"

до Київської міської ради,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

2. Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

3. Київська міська державна адміністрація

4. Державна архітектурно-будівельна інспекція України

5. Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

6. Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

7. Комунальне підприємство "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Будеволюція"

про визнання недійсним та скасування рішення

за участю:

позивача: Шилов В.В. (адвокат)

відповідача: 1) Перепелицін К.М. (самопредставництво), 2) Головін А.С. (самопредставництво)

третіх осіб-1, 2, 3: Петренко О.В. (адвокат)

третьої особи-1: Філімончук І.М. (самопредставництво),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Звернувшись у суд з даним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Контактбудсервіс" (далі - позивач) просило визнати недійсним з моменту прийняття та скасувати рішення Київської міської ради (далі - відповідач) № 3/6659 від 31.01.2019 "Про розірвання договорів оренди земельних ділянок для забудови об`єктами житлового і соціально-побутового призначення у ж/м Осокорки-Центральні (1, 2, 3, 4, 5, 6 мікрорайони) у Дарницькому районі м. Києва від 08.09.2005 № 63-6-00282, № 63-6-00286, № 63-6-00285, № 63-6-00284, № 63-6-00283" (далі-Рішення).

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Рішення прийнято всупереч вимогам законодавства, що є підставою для його скасування.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2020, позов задоволено.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та позиція інших учасників справи

3.1. У касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове, яким в позові відмовити.

3.2. В обґрунтування касаційної скарги, з урахуванням заяви про усунення недоліків, відповідач посилався на те, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, а також у постановах Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 910/1546/19, від 10.04.2019 у справі № 921/678/17-г/4.

4. Мотивувальна частина

4.1.Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому під висновком щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, слід розуміти такий, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.2. У даній справі, судові рішення, які переглядаються у касаційному порядку, судами попередніх інстанцій розглянуто спір про визнання незаконним та скасування Рішення, а позов обґрунтовано тим, що Рішенням були розірвані договори оренди земельних ділянок, які укладені між позивачем та відповідачем на підставі рішення відповідача від 14.07.2005 № 774/3349, що є порушенням умов договорів оренди земельних ділянок та вимог чинного законодавства.

При цьому апеляційний суд встановив, що відповідач приймаючи Рішення керувався тим, що позивачем систематично не виконуються умови договорів оренди земельних ділянок щодо сплати орендної плати та наявністю негативного ставлення громадськості до намірів щодо забудови земельних ділянок.

Також встановлено, що згідно листа Головного управління ДФС у м.Києві від 05.10.2018 № 76965/10/26-15-51-07-19 у позивача заборгованість з орендної плати за землю відсутня, що спростовує розрахунок Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) щодо наявності у позивача заборгованості.

Крім того судами встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2018 у справі № 910/2902/18 щодо банкрутства позивача було вжито заходи до забезпечення вимог кредиторів, а саме заборонено Київській міській раді вчиняти будь-які дії щодо припинення права користування (оренди, найму) Товариству з обмеженою відповідальністю "Контактбудсервіс" спірними земельними ділянками, заборонено Київській міській раді вчиняти дії щодо дострокового розірвання, припинення договорів оренди, укладених між позивачем та відповідачем.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновків про наявність підстав для задоволення позову.

4.3. У касаційній скарзі скаржник як підставу для касаційного оскарження зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України.

4.4. Посилання скаржника як на підставу для такого оскарження на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 та постанови Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 910/1546/19, від 10.04.2019 у справі № 921/678/17-г/4, не може бути виключною правовою підставою касаційного оскарження судового рішення, оскільки у цих справах Верховним Судом переглянуті судові рішення зі спору, зокрема, про стягнення безпідставно одержаних коштів, визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду, визнання укладеним договору оренди земельної ділянки, визнання договору оренди землі поновленим, однак наведені обставини зі справи № 910/1424/19, що переглядається у касаційному порядку, на які скаржник посилається як на підставу для скасування судового рішення, відсутні у наведених скаржником судових рішеннях Верховного Суду, відмінним є і предмету спору.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій в частині задоволення первісного позову про визнання укладеним договору підряду на виготовлення брусів та приймаючи в цій частині нове, про залишення зустрічного позову без задоволення, вказала на те, що суди помилково дійшли висновку про необхідність задоволення вимоги відповідача про визнання укладеним договору підряду, оскільки дії сторін свідчать про те, що договір підряду фактично був ними укладений, та з метою ефективного захисту порушеного права відповідача суди мали вирішити питання щодо наслідків часткового виконання сторонами вказаного договору, а саме: задовольнити вимогу відповідача про стягнення з позивача відповідної суми грошових коштів як різниці між перерахованим позивачем авансом і вартістю доставлених брусів та відмовити у задоволенні вимоги про визнання укладеним договору підряду.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту.

У справі № 910/1546/19 Верховний Суд у постанові від 18.12.2019, скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив про те, що доводи відповідача судом першої інстанції не розглянуті та не відображені у рішенні, постанова апеляційного господарського суду не містить жодної відповіді - ані чіткої, ані опосередкованої на ті аргументи, які заявлялись відповідачем в апеляційній скарзі, не містить висновків щодо їх відхилення або прийняття.

Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі № 921/678/17-г/4 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в позові, оскільки відсутні правові підстави для визнання договору оренди землі поновленим на підставі ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", з огляду на встановлений факт невиконання позивачем обов`язків за договором в частині сплати орендних платежів в порядку та розмірі, визначених умовами договору після закінчення строку його дії.

Таким чином, правовідносини, виходячи із предмету позову у даних справах, не є подібними, та відмінним є нормативно правове регулювання правовідносин у наведених справах у порівняні зі справою, що переглядається.

4.5. У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

4.6. При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

4.7. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

4.8. За вказаних обставин оскільки законодавцем обмежено доступ до касаційного суду щодо касаційного оскарження, а відповідно і на касаційний перегляд судових рішень, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище конкретних норм ГПК України, суд касаційної інстанції не вбачає правових підстав виходячи із доводів скаржника, викладених у касаційній скарзі, для перегляду у касаційному порядку судового рішення, тому суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2020.

4.9. Сплачена скаржником сума судового збору за подання касаційної скарги в силу положень пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" поверненню не підлягає, оскільки Верховним Судом закривається касаційне провадження, а не провадження у справі.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2020 у справі Господарського суду міста Києва № 910/1424/19, закрити.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді Є.В. Краснов

С.К. Могил