ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2020 р. Справа№ 910/4980/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представника згідно з протоколом судового засідання від 11.11.2020

за апеляційною скаргою Служби безпеки України в особі Департаменту господарського забезпечення

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020

у справі № 910/4980/20 (суддя - Бондаренко-Легких Г.П.)

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Служби безпеки України в особі Департаменту господарського забезпечення

про стягнення пені та 3 % річних у загальному розмірі 3191, 62 грн,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У квітні 2020 року Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту господарського забезпечення Служби безпеки України про стягнення пені та 3 % річних у загальному розмірі 3 191, 62 грн.

Позовні вимоги про стягнення пені та 3 % річних обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договору купівлі-продажу природного газу № 219/16-ТЕ(Т)-41 від 31.05.2016 в частині своєчасності здійснення оплат за переданий газ. У зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача 3 191, 62 грн заборгованості, з яких: 2 792, 67 грн - пеня, 398, 95 грн - 3 % річних, а також судові втрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2020 розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 позовні вимоги АТ «НАК «Нафтогаз України» до Департаменту господарського забезпечення Служби безпеки України задоволено повністю. Стягнуто з Департаменту господарського забезпечення Служби безпеки України на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» пеню у розмірі 2 792, 67 грн, 3 % річних у розмірі 398, 95 грн, судовий збір у розмірі 2102, 00 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідач оплату поставленого позивачем природного газу здійснив у повному обсязі, однак, всупереч п. 6.1. договору допустив прострочення виконання грошового зобов`язання за фактично поставлений газ в травні 2016, червні 2016, липні 2016.

За висновками суду першої інстанції, в силу п. 6.1. договору строк оплати за поставлений природний газ за зобов`язаннями травня - серпня 2016 настав. Доказів протилежного відповідачем до суду не подано. Договір в судовому порядку не оспорений, а отже, в силу вимог ст. 204, 629 Цивільного кодексу України правочин є правомірним та обов`язковим для виконання сторонами.

Перевіривши розрахунок пені та 3% річних в сукупному розмірі 3 191, 62 грн за прострочені періоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що він є обґрунтованими та арифметично вірним, період прострочення визначений позивачем правильно.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У вересні 2020 року Служба безпеки України звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Служби безпеки України. Надано сторонам час для подачі відзиву, заперечень та клопотань. За клопотанням скаржника, справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 11.11.2020.

05.11.2020 на адресу суду апеляційної інстанції від позивача надійшла заява про заміну сторони у справі, яке мотивоване тим, що Департамент господарського забезпечення Служби безпеки України вже не є окремою юридичною особою, про що заявнику стало відомо тільки на стадії апеляційного перегляду.

11.11.2020 у судове засідання з`явився представники скаржника. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним в матеріалах справи та безпосередньо поданими відзивом та заявою.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 на підставі ст. 52 ГПК України задоволено клопотання позивача та замінено Департамент господарського забезпечення Служби безпеки України на Службу безпеки України в особі Департаменту господарського забезпечення.

Представник скаржника у судому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у доводів

Служба безпеки України в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з огляду на таке.

Скаржник пояснює затримки оплати за поставлений газ тим, що позивач тривалий час не підписував та не повертав акти приймання-передачі природного газу, що і зумовило неможливість вчасної оплати.

Крім того, скаржник зазначає, що згідно з положеннями п. 6.2., 6.4. договору позивач міг зарахувати оплачені кошти за газ, як інфляційні нарахування, відсотки річних, пені штраф або ж припинити подачу газу.

Також скаржник вказує, що судом першої інстанції помилково не враховано положень Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», яким передбачено ненарахування неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом.

5. Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

05.11.2020 до апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу з доказами надсилання скаржнику але з пропуском строку, встановленого судом. Водночас, стороною заявлено клопотання про поновлення строку для подачі відзиву, яке мотивовано введеними карантинними обмеженнями, у зв`язку з чим частина працівників підприємства працюють віддалено та не мають доступу до матеріалів справ. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявленого клопотання та продовжив строк для подачі відзиву і прийняв його до розгляду в порядку ст. 119, 263 ГПК України.

Позивач зазначає, що посилання скаржника на можливість зарахування оплачених коштів в рахунок погашення 3 % та пені є безпідставними, оскільки вимога кредитора (звернення до боржника про погашення витрат, пов`язаних з одержанням виконання) активізує черговість погашення грошових вимог, визначену ст. 531 Цивільного кодексу України та умовами п. 6.4. договору.

Також позивач вказує про безпідставність посилань на норми Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки, на переконання сторони, учасниками процедури врегулювання заборгованості (яка включає в себе і списання заборгованості) є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру. Матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру. Так скаржник посилається на відповідну практику Вищого господарського суду України.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 31.05.2016 між АТ «НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та Службою безпеки України (споживач) укладеного договір постачання природного газу № 219/16-ТЕ(Т)-41 (далі - договір).

Згідно з п. 1.1. договору постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.

Відповідно до першого речення п. 3.4. договору приймання-передання газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Положеннями п. 6.1. договору сторони узгодили, що оплата за газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У відповідності до речення другого п. 8.2. договору у разі невиконання споживачем умов пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі 21 % річних від суми простроченого платежу за кожен день.

З аналізу абзацу першого розділу 12 договору, вбачається, що він набирає чинності з дати підписання, поширює дію на відносини, що фактично слалися між сторонами з 01 травня 2016 року і діє в частині реалізації газу до 30 вересня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

18.11.2016 додатковою угодою № 1 до договору сторони погодили нову ціну газу, у зв`язку з чим загальна вартість договору разом з ПДВ становить 381 484, 83 грн.

Пунктом 4 додаткової угоди № 1 до договору встановлено, що вона набирає чинності з моменту її підписання сторонами та поширює свою дію на відносини сторін, що фактично склались з 01 травня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання взятих на себе зобов`язань за договором, позивач у період з травня 2016 року по вересень 2016 року передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 381 484 грн, що підтверджується підписаними між сторонами актами приймання-передачі природного газу, що наявні в матеріалах справи. Зазначені акти приймання-передачі підписані сторонами без претензій та зауважень щодо обсягу та вартості поставленого газу.

Однак, споживач здійснив оплату поставленого газу з пропуском строку, передбаченого умовами договору, у зв`язку з чим позивачем була нарахована пеня у розмірі 21 % річних від суми простроченого платежу та 3 % річних за такі періоди прострочення: з 30.06.2016 по 25.07.2016 за зобов`язаннями травня 2016 (дата оплати: 26.07.2016), кількість днів прострочення: 26, вартість спожитого об`єму природного газу: 91 310, 36 грн. Розмір нарахованої пені: 1 362, 17 грн, 3 % річних: 194, 60 грн; з 26.07.2016 по 07.08.2016 за зобов`язаннями червня 2016 (дата оплати: 08.08.2016), кількістьть днів прострочення: 13, вартість спожитого об`єму природного газу: 81 602, 30 грн. Розмір нарахованої пені: 608, 67 грн, 3 % річних: 86, 95 грн; з 26.08.2016 по 19.09.2016 за зобов`язаннями липня 2016 (дата оплати: 20.09.2016), кількість днів прострочення: 25, вартість спожитого об`єму природного газу: 57 293, 59 грн. Розмір нарахованої пені: 821, 83 грн, 3 % річних: 117, 40 грн.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися правовідносини з поставки природного газу. Спір між сторонами у справі виник у зв`язку з простроченням оплати поставленого газу, у зв`язку з чим встановлення наявності або ж відсутності підстав для стягнення 3 % річних та пені.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормою ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Аналогічна норма міститься в ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України.

За приписами ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі укладеного між сторонами договору у позивача виник обов`язок здійснити поставку природного газу, а у відповідача прийняти природний газ в обсязі погодженого сторонами та оплатити його вартість.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, скаржником з дотриманням п. 6.1. договору повинні були здійсненні платежі за фактично переданий газ до 25-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

Частинами 1 і 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Скаржником було допущено прострочення виконання грошового зобов`язання за фактично поставлений газ в травні 2016, червні 2016, липні 2016, у зв`язку чим позивачем було нараховано 2 792, 67 грн - пені та 398, 95 грн - 3 % річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України).

Норма ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вбачається з матеріалів справи, у скаржника відсутня заборгованість за переданий природний газ за договором у спірному періоді, що не заперечується сторонами.

З розрахунку позивача 3% річних та пені вбачається, що останній прострочений платіж по договору постачання природного газу було оплачено скаржником 20.09.2016 та підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача, завірені копія яких долучено до матеріалів справи.

Тобто, станом на 20.09.2016 у скаржника була відсутня заборгованість перед позивачем за переданий природний газ за вищевказаним договором за травень 2016, червень 2016, липень 2016. Заборгованість мала місце за переданий природний газ, який використовувався скаржником виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2 договору).

При цьому посилання скаржника на можливість зарахування сплачених коштів у рахунок погашення 3 % річних та пені в порядку п. 6.4. договору відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що вимогою кредитора у розумінні норм матеріального права є звернення кредитора до боржника про погашення витрат, у даному випадку, пов`язаних з одержанням виконання, а не здійснення такого зарахування на власний розсуд. Доводи скаржника про можливість призупинення поставок газу в разі не здійснення оплати також відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що це право постачальника, а не його обов`язок. У вказаній частині приймаються доводи позивача.

Водночас, 30.11.2016 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі - Закон), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення визначено.

Відповідно до ст. 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону є, зокрема, кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

У пунктах 4, 5, 9, 10, 12 ст. 1 ч. 1 Закону визначено таке:

- заборгованість, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, - кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води;

- процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості;

- реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (далі - реєстр), - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону. Реєстр розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства;

- учасники процедури врегулювання заборгованості - підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно зі ст. 2 цього Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

За приписами ч. 1 ст. 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Нормою ч. 3 ст. 7 Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Зазначеними приписами ч. 3 ст. 7 Закону передбачено можливість уникнення боржником відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних витрат, відсотків річних, так і у спосіб списання цих нарахувань, причому право не нараховувати неустойку, інфляційні витрати, відсотки річних не ставиться у залежність від будь-яких умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Отже, ч. 3 ст. 7 Закону про врегулювання заборгованості за спожитий природний газ є нормою прямої дії, а, відтак, її застосування до споживачів не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов поряд з їх обов`язком щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ у строк до набрання чинності 30.11.2016 цим Законом. При цьому виконання даної норми не залежить від факту включення підприємства-споживача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, оскільки в силу ч. 1 ст. 58 Конституції України зазначений Закон не має зворотної дії в часі, не поширюється на правовідносини з розрахунків за поставлений природний газ, які проведено до набрання ним чинності, а визначає порядок врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, що не була погашена боржниками станом на 30.11.2016. (Висновки щодо застосування норм частини 3 статті 7 Закону викладені у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 14.02.2018 у справі № 908/3211/16, від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16 та від 23.01.2018 у справі № 914/3131/15, від 15.03.2018 у справі № 904/10736/16, від 21.03.2018 у справі № 905/403/17).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» від 20.05.2010, «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси («Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Отже, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» законодавець запровадив чіткий механізм звільнення боржників від відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості за спожитий природний газ та встановив заборону на нарахування боржникам (споживачам) неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суми основної заборгованості за договорами поставки природного газу за умов її погашення боржниками до набрання чинності цим Законом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 904/1615/18.

А тому суд апеляційної інстанції приймає доводи скаржника щодо необхідності застосування норм Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» до даних правовідносин та відхиляє відповідні посилання відповідача.

Крім того, посилання сторони на практику Вищого господарського суду України, в силу ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 236 ГПК України, також не можуть бути враховано судом апеляційної інстанції. Натомість, Північним апеляційним господарським судом враховані висновки Верховного Суду, здійснені в справах з подібними правовідносинами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач розрахувався за переданий природний газ за період травня, червня та липня 2016 в повному обсязі станом на 20.09.2016, тобто до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Враховуючи приписи ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», якою передбачено ненарахування неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що здійснені позивачем нарахування 3 % річних та пені є правомірними, у зв`язку з чим рішення підлягає скасування, а в задоволенні позовних вимог про стягнення із скаржника на користь позивача 2 792, 67 грн - пені та 398, 95 грн - 3 % річних слід відмовити.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки суд першої інстанції, вірно встановивши обставин справи, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення пені та 3 % річних, не врахувавши положень Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги у даній справі та скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням у нового рішення - про відмову в позові повністю.

9. Судові витрати

З урахуванням задоволення апеляційної скарги, понесені судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій (судовий збір) покладаються на позивача у порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Служби безпеки України в особі Департаменту господарського забезпечення на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі № 910/4980/20 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/4980/20 скасувати, з ухваленням нового - про відмову в позові.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на позивача.

Стягнути з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, місто Київ, вул. Богдана Хмельницького, будинок 6, код 20077720) на користь Службу безпеки України в особі Департаменту господарського забезпечення (01034, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 33, ) 3 153, 00 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Видачу відповідного наказу доручити суду першої інстанції.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.11.2020.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк