ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2020 р. Справа№ 910/13488/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Козир Т.П.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Луговського Олександра Вікторовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2020

у справі № 910/13488/19 (суддя Ковтун С.А)

за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»

до Фізичної особи-підприємця Луговського Олександра Вікторовича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація

про розірвання договору, звільнення нежитлового приміщення

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Луговського Олександра Вікторовича (далі - ФОП Луговський О.В., відповідач), в якому просило суд:

- розірвати договір № 861/1 від 11.02.2019 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, відповідно до якого надане в орендне користування нежитлове приміщення (кіоск) площею 3,96 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, №30/1 у м. Києві, для розміщення торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи, у зв`язку з істотним порушенням його умов орендарем - ФОП Луговським О.В.;

- зобов`язати Луговського О.В. вчинити дії - звільнити нежитлове приміщення (кіоск) площею 3,96 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві, для розміщення торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи, з передачею його в установленому порядку підприємству-балансоутримувачу - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

Позовні вимоги мотивовані істотним порушенням відповідачем умов договору № 861/1 від 11.02.2019 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, укладеного між Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією (орендодавцем), ФОП Луговським О.В. (орендарем), КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (підприємством-балансоутримувачем).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Шевченківську районну в місті Києві державну адміністрацію (далі також - третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.06.2020 у справі №910/13488/19 позовні вимоги задоволено повністю, розірвано договір №861/1 від 11.02.2019 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду; виселено ФОП Луговського О.В. з нежитлового приміщення (кіоску) площею 2 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві; стягнуто з ФОП Луговського О.В. на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» 4 044,00 грн судового збору, 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що орендна плата є істотною умовою договору оренди, тобто тим матеріальним результатом, отримання якого переслідує орендодавець при укладенні договору, а відтак, порушення відповідачем як орендарем обов`язку щодо сплати орендної плати є істотним порушенням договору; оскільки договором передбачена можливість його дострокового розірвання внаслідок порушення строків здійснення орендної плати, а також враховуючи, що несплата орендних платежів є істотним порушенням договору оренди, позовні вимоги про розірвання договору визнані судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню; з розірванням договору відповідач втрачає статус орендаря, а тому ефективним способом захисту прав позивача є виселення відповідача із нежитлового приміщення (кіоску) площею 2 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві; приймаючи рішення про площу приміщення, яка підлягає звільненню, суд, за відсутності інших даних, виходив з обмірів (технічний паспорт, виконаний інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_1), здійснених 21.05.2019 на замовлення відповідача.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ФОП Луговський О.В. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт наголошував на тому, що позивач ані чинним законодавством України, ані укладеним тристороннім договором не уповноважений на його розірвання, в тому числі шляхом звернення до суду; позивачем не надано суду доказів дотримання вимог ч. 3 ст. 291 Господарського кодексу України, наявності істотних порушень відповідачем договору та уповноваження позивача Шевченківською районною у місті Києві державною адміністрацією на подання даного позову; від орендодавця орендарем не отримувалось жодних вимог про розірвання договору, а навпаки, ведеться листування щодо погодження умов договору в частині площі орендованого приміщення та розміру базової орендної плати; судом не було належно з`ясовано, хто на момент розгляду справи в суді є власником спірного майна; ані позивачем, ані третьою особою, яка не заявляє своїх прав на предмет позову на стороні позивача не надано суду документів, які підтверджують наявність права власності на спірну нерухомість; з наданих на вимогу суду документів слідує, що на момент вирішення справи спірне приміщення на праві власності було зареєстровано за третьою особою, яка не брала участі у справі, - фізичною особою Мельником Валентином Михайловичем.

Апелянт вказує на те, що судовий розгляд справи було проведено без участі відповідача, у зв`язку з чим просить долучити до справи документи, з яких вбачається, що Київська міська державна адміністрація та Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація підтвердили, що спірне приміщення вибуло з власності міста Києва злочинним шляхом і на момент розгляду справи не є власністю міста Києва.

Також скаржник зазначає, що в порушенням норм процесуального права судом не було вирішено питання про зупинення провадження у справі №910/13488/19 до вирішення по суті кримінального провадження 0011772 від 04.12.2019; необґрунтовано відхилено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 910/13488/19 до набрання законної сили рішенням у справі № 910/14266/19, в якій судом розглядаються, зокрема, позовні вимоги про визнання договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 861/1 від 11.02.2019 недійсним; необґрунтовано відмовлено у клопотанні відповідача про витребування в Шевченківському управлінні поліції Головного управління національної поліції у м. Києві інформації.

За доводами апелянта, судом необґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати, оскільки до позову надано незавірені копії договору про надання правничої допомоги; кошти згідно платіжних доручень перераховано не адвокату Орлову О.О., а ФОП Орлову О.О.; заявлена до стягнення сума витрат на правову допомогу значно завищена та не підтверджена ані розрахунком вартості наданих послуг (виконаних робіт) адвокатом, ані відповідним актом; частину зазначених коштів (5000,00 грн) було перераховано позивачем ФОП Орлову О.О. в межах справи №910/9216/19.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2020 поновлено ФОП Луговському О.В. пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено на 11.11.2020, встановлено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» та Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2020 у справі №910/13488/19.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що спірний кіоск площею 3,96 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві, обліковується на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»; відповідач після ухвалення оскаржуваного рішення надав позивачеві письмову заяву про намір добровільної передачі орендованого приміщення (кіоску), яке знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві, у зв`язку з чим 30.06.2020 було складено та підписано тристоронній Акт приймання-передачі спірного нежилого приміщення (кіоску); у застереженні до вказаного Акту відповідач не оскаржує площу орендованого ним кіоску, суму його заборгованості станом на 30.06.2020, а лише зазначає, що рішення суду у справі №910/13488/19 не набуло чинності, договір №861/1 від 11.02.2019 вважає недійсним.

Позивач також наголошував на тому, що право вимоги дострокового розірвання договору № 861/1 від 11.02.2019 встановлене для всіх його сторін, у тому числі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», як підприємства-баласоутримувача, та не передбачає необхідності додаткового погодження з орендодавцем; відповідачем істотно порушено умови договору № 861/1 від 11.02.2019, вимоги цивільного та господарського законодавства, зокрема, не здійснюється сплата орендних платежів та інших обов`язкових платежів, не надано підприємству- балансоутримувачу передбачених договором документів, що стало правовою підставою для звернення до суду з даним позовом.

Крім того, позивач стверджує, що ним було надано належні докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, а саме, договір про надання правової допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та платіжні доручення, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/4284/20 від 09.11.2020 у зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/13488/19.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2020 апеляційну скаргу у справі №910/13488/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 апеляційну скаргу ФОП Луговського О.В. на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2020 у справі №910/13488/19, призначену на 11.11.2020, прийнято до провадження вищевказаним складом суду.

У судове засідання третя особа явку свого уповноваженого представника не забезпечила, про поважність причин неявки не повідомила, про день, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином.

За приписами ч. 1, п. 2 ч. 2, ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи, явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для вирішення спору у даній справі без заслуховування його додаткових пояснень, а також з огляду на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

11.11.2020 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, у 2018 році Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією проведено конкурс на право оренди майна комунальної власності територіальної громади міста Києва - нежитлового приміщення (кіоску) загальною площею 3,96 кв.м. на вул. Хрещатик, 30/1.

У зв`язку з відмовою переможця конкурсу - Товариства з обмеженою відповідальністю «Еллант» від підписання договору оренди, 22.01.2019 Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація звернулась до фізичної особи-ФОП Луговського О.В., як до учасника конкурсу, пропозиція якого зайняла друге місце, з пропозицією укласти договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, надіславши для підписання відповідні проекти договору.

01.02.2019 позивач повернув відповідачеві підписаний ним проект договору.

11.02.2019 між Шевченківською районною в місті Києві державна адміністрація (у тексті договору - орендодавець), ФОП Луговським О.В. (у тексті договору - орендар) та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (у тексті договору - підприємство-балансоутримувач) було укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 861/1 (далі - договір), відповідно до умов якого предметом оренди є нежитлове приміщення (кіоск) площею 3,96 кв.м, яке знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві. Майно надано в оренду для розміщення торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи (п.1.1, п. 2.1 договору).

Згідно з п. 2.3 договору стан об`єкта оренди на дату передачі його орендареві визначається в акті приймання-передавання за узгодженим висновком підприємства-балансоутримувача та орендаря.

За умовами п. 2.4 договору початком перебігу оренди є момент підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта оренди.

У третьому розділі договору сторони погодили наступні умови:

- орендна плата визначена за результатами конкурсу, затвердженими розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.12.2018 № 743, становить без ПДВ 18055,56 грн за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку листопад 2018 року 71500,00 грн (п. 3.1);

- орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (п. 3.2);

- у разі користування об`єктом протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з Методикою розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, яка передається в оренду та і в інших випадках, передбачених законодавством України (п. 3.3);

- орендна плата сплачується орендарем на рахунок підприємства-балансоутримувача, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі (п. 3.6);

- орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця (п. 3.7).

- зобов`язання орендаря по сплаті орендної плати забезпечуються у вигляді авансової орендної плати в розмірі не менше ніж орендна плата за два місяці. Орендар сплачує авансовий платіж протягом 10 календарних днів з дати підписання договору. Підприємство-балансоутримувач зараховує авансовий платіж як орендну плату за останні два місяці строку дії договору оренди (п. 3.10).

Згідно з розділом 4 договору орендар зобов`язаний: своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі (п. 4.2.3); протягом місяця після укладення цього договору застрахувати об`єкт не менше ніж на його вартість за висновком про вартість/актом оцінки на користь підприємства-балансоутримувача, який несе ризик випадкової загибелі чи пошкодження об`єкта у порядку, визначеному законодавством, і надати орендодавцю та підприємству-балансоутримувачу копії страхового полісу/договору і платіжного доручення про сплату страхового внеску (п. 4.2.15); письмово повідомляти підприємству-балансоутримувачу про особу, яка має право перебувати (здійснювати) господарську діяльність на території об`єкта оренди у тижневий строк (п. 4.2.27).

Згідно з п. 9.1 договору строк його дії встановлено з 11.02.2019 до 08.02.2022.

11.02.2019 сторонами було підписано трьохсторонній акт приймання-передачі нежитлового приміщення (кіоск) загальною площею 3,96 кв.м, згідно поверхового плану на вул. Хрещатик, 30/1 (а.с. 79, т. 1).

27.03.2019 між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до договору, згідно з якою сторони внесли зміни до договору, змінивши дані про підписанта договору від відповідача.

За твердженням позивача, в порушення умов договору, відповідач не здійснює сплату орендних платежів (за період з 11.02.2019 по 30.09.2019 сплатив лише 36111,12 грн, заборгованість становить 643 539,50 грн); протягом 10 календарних днів з дати підписання договору не здійснив авансовий платіж у розмірі 171 600,00 грн як орендну плату за останні два місяці оренди; не сплатив 9 043,20 грн за рахунком № 867 від 06.11.2018 за публікацію оголошення в газеті «Хрещатик» про намір Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації передати в оренду об`єкт оренди; не надав підприємству-балансоутримувачу платіжне доручення про сплату страхового внеску, а також не надав підприємству-балансоутримувачу інформацію про особу, яка має право перебувати (здійснювати) господарську діяльність на території об`єкта оренди.

Як зазначає позивач, ним було направлено на адресу відповідача претензію №571/вих від 13.05.2019 з вимогою сплатити суму заборгованості та надати копії страхового полісу/договору та платіжного доручення про сплату страхового внеску. Водночас, доказів направлення вказаної претензії матеріали справи не містять.

Разом з тим, позивачем було направлено відповідачеві претензію №75 від 17.09.2019 з вимогою сплатити основний борг за користування об`єктом оренди, а також авансову орендну плату за два місяці та за публікацію оголошення у газеті. Направлення вказаної претензії відповідачеві разом з рахунками на оплату та актом звірки взаєморозрахунків підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення у цінний лист (а.с. 87, т. 1).

Посилаючись на те, що вказані вимоги були залишені без відповіді та задоволення, враховуючи умови договору щодо підстав дострокового його розірвання, а також приписи ч. 2 ст. 651, ч. 1 ст. 783 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 291 Господарського кодексу України, позивач звернувся з даним позовом до суду про розірвання вказаного договору та зобов`язання відповідача звільнити спірне нежитлове приміщення (кіоск).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач стверджував про те, що в момент підписання договору йому не був переданий об`єкт оренди, а фактично його передано лише 25.03.2019; приміщення не електрифіковано, знаходиться в занедбаному стані, потребує ремонту, а також монтажу обладнання для подальшого здійснення підприємницької діяльності, визначеною умовами конкурсу - розміщення торгівельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи; площа орендованого приміщення складає 2 кв.м, а не 3,96 кв.м, а тому оплаті підлягає лише фактично орендована площа; позивач не довів, що він є балансоутримувачем орендованого приміщення; орендоване майно відповідачем застраховано; майно використовується за призначенням; позивач не наділений правом вимагати розірвання договору.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами у даній справі, колегія суддів зазначає, що укладений між Шевченківською районною в місті Києві державна адміністрація, ФОП Луговським О.В. та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» правочин за своїм змістом та правовою природою є договором оренди (найму), за яким, відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 761, ч. 1 ст. 762 ЦК України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, приміщення, що є предметом вказаного договору оренди належить до комунальної власності.

Так, будівля кіоску за адресою: вул. Хрещатик, №30/1 у м. Києві є власністю територіальної громади міста Києва та включена до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва».

На виконання рішення Київської міської ради від 28.10.2010 №183/4995 «Про окремі питання організації управління районами в м. Києві» зазначений об`єкт віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві».

Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.07.2011 № 479 «Про внесення змін до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція», в редакції розпорядження від 30.12.2016 № 801, будівлю кіоску загальною площею 3,96 кв.м на вул. Хрещатик, 30/1 закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (а.с. 52-58, т. 1).

Згідно зі ст. 287 ГК України орендодавцями щодо комунального майна є органи, уповноважені місцевими радами управляти майном, яке є у комунальній власності.

З огляду на те, що орендоване майно є комунальною власністю, до правовідносин, що склалися між суб`єктами господарювання за договором оренди, застосовуються положення спеціального законодавчого акту у сфері регулювання відносин, пов`язаних з передачею державного та комунального майна в оренду, яким є Закон України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX від 03.10.2019, що набрав чинності з 01.02.2020 та Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-ХІІ, який втратив чинність з 01.02.2020, однак, був чинним станом на час укладення вказаного договору та звернення позивача з даним позовом до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. Умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ передача об`єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

У п. 2.4 договору сторони погодили, що початком перебігу оренди є момент підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта оренди.

Як було зазначено вище, 11.02.2019 сторонами було підписано трьохсторонній Акт приймання-передачі нежитлового приміщення (кіоск) загальною площею 3,96 кв.м, згідно поверхового плану на вул. Хрещатик, 30/1.

У вказаному Акті сторонами зазначено, що приміщення призначається для розміщення торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи; приміщення знаходиться у задовільному стані та передається без будь-якого обладнання (а.с. 79, т. 1).

Листом від 18.03.2019 відповідач повідомив орендодавця про те, що у нього відсутній доступ до приміщення внаслідок ненадання ключів, а також зазначив про те, що приміщення не електрифіковане, знаходиться в занедбаному стані, потребує ремонту та демонтажу обладнання (а.с. 21-23, т. 2).

Відхиляючи твердження відповідача про те, що фактична передача приміщення відбулась лише 25.03.2019, суд першої інстанції, враховуючи визначений законом обов`язок доказування обставин, покладений на сторону, яка на них посилається (ст. 74 ГПК України) та принцип вірогідності доказів (ст. 79 ГПК України), правомірно зазначив про те, що доказ - лист від 18.03.2019, наданий на підтвердження несвоєчасної передачі майна та його недоліків, є менш вірогідним, аніж зворотній доказ - трьохсторонній акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 11.02.2019, підписаний усіма сторонами, у тому числі, відповідачем, що останнім не заперечується.

При цьому, зміст листа від 18.03.2019 щодо ненадання приміщення не узгоджується з іншими твердженнями, наведеними в ньому про стан приміщення, оскільки свідчить про обізнаність, яка може бути сформована лише за наслідками доступу до майна.

Крім того, як правильно зауважив суд першої інстанції, навіть якщо і мало місце невикористання відповідачем приміщення до 25.03.2019, то ним не надано доказів, що таке невикористання пов`язано з діями орендодавця чи підприємства-балансоутримувача або іншими об`єктивним обставинами, а не є наслідком власної поведінки орендаря.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що при визначенні моменту початку оренди та стану переданого в оренду приміщення необхідно виходити з даних, що зазначені в Акті приймання-передачі від 11.02.2019.

Пунктами 1, 4 статті 285 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За умовами п. 3.6 договору сторони погодили, що орендна плата сплачується орендарем на рахунок підприємства-балансоутримувача, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі.

Також сторонами погоджено зобов`язання орендаря по сплаті орендної плати забезпечуються у вигляді авансової орендної плати в розмірі не менше ніж орендна плата за два місяці. Орендар сплачує авансовий платіж протягом 10 календарних днів з дати підписання договору. Підприємство-балансоутримувач зараховує авансовий платіж як орендну плату за останні два місяці строку дії договору оренди (п. 3.10 договору).

Разом з тим, як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, останнім не виконано зобов`язання, передбачене п. 3.10 договору щодо сплати авансового платежу у розмірі 171 600,00 грн, а протягом оренди у період з 11.02.2019 по 30.09.2019 сплачено лише 36 111,12 грн, що підтверджується платіжним дорученням №109 від 04.06.2019, у зв`язку з чим заборгованість за несплату орендної плати становить 643 539,50 грн.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Отже, укладення позивачем та відповідачем вищевказаного договору оренди було спрямоване на отримання останнім приміщення у користування та одночасного обов`язку по здійсненню оплати за таке користування на рахунок позивача.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір оренди є оплатним договором, а тому плата за користування майном є його істотною умовою.

Порушення даної умови договору, відповідно до ст. 611 ЦК України, є підставою для настання правових наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, розірвання договору.

За загальними правилом розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оскільки орендна плата є істотною умовою договору оренди, тобто тим матеріальним результатом, отримання якого переслідувало у даному випадку підприємство-балансоутримувач при укладенні договору, порушення орендарем обов`язку щодо сплати орендної плати на рахунок позивача є істотним порушенням договору.

Крім того, у п. 6.7 договору сторони передбачили, що при невиконанні або порушенні однією із сторін умов цього договору та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України, цей договір може бути розірваний достроково на вимогу однії із сторін за рішенням суду.

Пунктом 9.6 договору також визначено, що на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Вказані положення договору кореспондуються з приписами ч. 3 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ, відповідно до якої на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.

Враховуючи викладені приписи законодавства та умови договору, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта про те, що ані чинним законодавством України, ані укладеним тристороннім договором позивач не уповноважений на його розірвання, в тому числі шляхом звернення до суду.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, право позивача, як сторони за договором, вимагати його розірвання, засновано як на умовах договору (п.п. 6.7, 9.6), так і на загальних нормах цивільного законодавства, наведених вище, щодо права сторони договору вимагати його розірвання у разі істотного порушення договору другою стороною. Крім того, саме позивач є особою, на користь якої за договором сплачується орендна плата.

З огляду на те, що договором передбачена можливість його дострокового розірвання на вимогу однієї із сторін, у тому числі підприємства-балансоутримувача, внаслідок невиконання сторонами своїх зобов`язань, а також з урахуванням того, що несплата відповідачем орендних платежів є істотним порушенням договору оренди, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимога позивача про розірвання договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №861/1 від 11.02.2019 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

При цьому, недотримання позивачем вимог положень ст. 188 ГК України, яка передбачає обов`язок попереднього направлення іншій стороні договору пропозиції про його розірвання, не може бути підставою для відмови у позові про розірвання договору, оскільки згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-пр/2002 від 09.07.2002 направлення такої пропозиції є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно його використовує виходячи з власних інтересів, та не позбавляє позивача права на звернення за захистом своїх порушених прав до суду з позовом про розірвання договору.

Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №914/2649/17 (провадження № 12-216гс18).

Водночас, посилання позивача на інші обставини, які наведені ним як підстави для розірвання договору, на переконання колегії суддів, правомірно відхилені судом першої інстанції з огляду на те, що позивачем, зокрема, не доведено наявності обов`язку у відповідача зі сплати 9043,20 грн за публікацію оголошення в газеті «Хрещатик» про намір Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації передати в оренду об`єкт оренди.

Крім того, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що ані порушення відповідачем наведеного обов`язку, ані обов`язку щодо надання платіжного доручення про сплату страхового внеску та інформації про особу, яка має право перебувати (здійснювати) господарську діяльність на території об`єкта оренди, не є істотними порушеннями умов договору та не можуть слугувати підставою для його розірвання, виходячи з приписів ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Також позивачем було заявлено вимогу про зобов`язання відповідача вчинити дії - звільнити нежитлове приміщення (кіоск) площею 3,96 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві.

За приписами ч. 2 ст. 653 ЦК України правовим наслідком розірвання договору є припинення зобов`язань сторін.

Згідно з частиною 1 статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Правові наслідки припинення або розірвання договору оренди встановлені також ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ, відповідно до ч. 1 якої у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

У п. 7.5 договору сторони погодили, що у разі закінчення/припинення дії договору або при його розірванні орендар зобов`язаний за актом приймання-передачі повернути об`єкт оренди підприємству-балансоутримувачу у стані, не гіршому, ніж в якому перебував об`єкт оренди на момент передачі його в оренду з урахуванням його фізичного зносу.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо фактичної площі орендованого відповідачем приміщення, суд першої інстанції правомірно виходив з наступних обставин.

Під час оренди приміщення, за наслідками здійсненого за замовленням відповідача його обміру, останній листами від 03.06.2019 та 29.08.2019 звертався до орендодавця з пропозицією змінити договір в частині розміру площі приміщення та розміру орендної плати, оскільки площа приміщення фактично становить 2 кв.м.

03.10.2019 Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація надіслала відповідачеві для підписання проект додаткової угоди № 2, у якій запропонувала визначити площу орендованого приміщення у розмірі 2,1 кв.м, збільшивши розмір орендної плати за один квадратний метр та залишивши без змін загальний розмір оренди за місяць - 71 500,00 грн. Проект цієї додаткової угоди був підписаний Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією та комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

Листом від 17.09.2019 відповідач відмовився від підписання додаткової угоди № 2, вважаючи, що площа у розмірі 2,1 кв.м визначена невірно та не погодився з пропозицією залишення без змін загального розміру оренди за місяць - 71 500,00 грн.

Водночас, незважаючи на непідписання сторонами змін до договору щодо розміру орендованого приміщення, наявні матеріали справи свідчать, що його дійсний розмір є значно меншим від того, що визначений у договорі (3,96 кв.м), і сторони визнають невідповідність дійсного та задекларованого розмірів. Узгоджений розмір орендованої площі, тобто такий, який не оспорюється сторонами, складає 2 кв.м.

Приймаючи рішення про площу приміщення, яка підлягає звільненню, суд першої інстанції, за відсутності інших даних, правомірно виходив з обмірів (технічний паспорт, виконаний інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_1 ), здійснених 21.05.2019 на замовлення відповідача, оскільки план будинку від 03.07.2019, наданий орендодавцем, у якому площа вказана як 2,1 кв.м, не містить даних про суб`єкта його виконання.

Так, відповідно до обмірів, виконаних інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_1 , площа приміщення становить 2 кв.м.

Враховуючи, що з розірванням договору оренди відповідач втрачає статус орендаря та за умовами договору зобов`язаний повернути об`єкт оренди саме підприємству-балансоутримувачу, колегія суддів вважає правомірним звернення позивача з вищевказаною вимогою до суду.

Водночас, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду стосовно того, що ефективним способом захисту прав позивача є виселення ФОП Луговського О.В. з нежитлового приміщення (кіоску) площею 2 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві, оскільки саме такий спосіб призводить до повного відновлення та захисту прав позивача та забезпечить оптимальну можливість його виконання.

При цьому, визначаючи самостійно ефективний спосіб захисту, суд першої інстанції правомірно виходив з приписів ст. 5 ГПК України, якими остання наділяє суд правом у своєму рішенні відповідно до викладеної вимоги визначити ефективний спосіб захисту права чи інтересу особи, яка звернулась до суду.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» до ФОП Луговського О.В. повністю.

При цьому, судова колегія відхиляє як безпідставні твердження скаржника про порушення судом першої інстанції під час розгляду справи норм процесуального права, що на думку відповідача проявилось, зокрема, в діях суду щодо відхилення його клопотання про витребування доказів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Приписами ст. 80 ГПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.02.2020 відповідачем було заявлено суду першої інстанції клопотання про витребування в Шевченківському управлінні поліції Головного управління національної поліції у м. Києві інформації чи саме нежитлове приміщення (кіоск), яке орендується ФОП Луговським О.В. у Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації і балансоутримувачем якого є КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» як нежитлова будівля (літ. «А»), за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 30/1, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та арештовано на підставі ухвали слідчого судді в рамках кримінального провадження 0011772 від 04.12.2019 (а.с. 112-114, т. 2).

Водночас, з огляду на те, що зазначена інформація не стосується підстав позову та обставин доказування у даній справі, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні наведеного клопотання, про що постановлено протокольну ухвалу від 17.02.2020.

Також колегія суддів відхиляє посилання апелянта на порушення судом першої інстанції під час розгляду справи норм процесуального права у зв`язку з відмовою у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі №910/13488/19 до набрання законної сили рішенням у справі № 910/14266/19 за позовом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» до ФОП Луговського О.В. про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів та за зустрічним позовом ФОП Луговського О.В. до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про визнання недійсним договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №861/1 від 11.02.2019 (а.с. 180-181, т. 2).

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

При цьому, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати, як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду справи. Пов`язаною зі справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення. Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для такого господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Якщо спір про визнання недійсним правочину (господарського договору) вирішується одночасно з розглядом іншим судом іншої справи, позовні вимоги в якій ґрунтуються на цьому ж правочині (зокрема, про стягнення коштів, витребування майна тощо), то наведене може з урахуванням обставин конкретної справи бути підставою для зупинення провадження у такій іншій справі до закінчення розгляду справи про визнання правочину (господарського договору) недійсним.

Разом з тим, відповідачем не обґрунтовано яким чином розгляд справи №910/14266/19 унеможливлює розгляд даної справи, не зазначено, які саме обставини не можуть бути встановлені господарським судом самостійно при вирішенні цієї справи, виходячи з предмета та підстав спору.

Водночас, сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у справі №910/14266/19.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що розгляд справи №910/14266/19 не може бути перешкодою для встановлення усіх істотних обставин у даній господарській справі та не перешкоджає її розгляду, оскільки зібрані докази дозволяють суду самостійно встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом її розгляду, а відтак, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні вказаного клопотання відповідача, про що постановлено протокольну ухвалу від 19.03.2020.

Доводи скаржника про те, що в порушенням норм процесуального права судом не було вирішено питання про зупинення провадження у справі №910/13488/19 до вирішення по суті кримінального провадження 0011772 від 04.12.2019, колегія суддів відхиляє, оскільки процесуальним законодавством не передбачено ані обов`язку суду (ст. 227 ГПК України), ані права суду (ст. 228 ГПК України) зупинити провадження у справі з підстав існування кримінального провадження.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1, п. п. 1, 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивачем було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат та заявленого вимогу про стягнення з відповідача 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу .

В якості доказів понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, позивачем надано копії договору про надання правничої допомоги №18 від 12.02.2019, укладеного між адвокатом Орловим О.О. та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2145 від 24.02.2005 та платіжні доручення № 322708 від 28.08.2019 та № 322693 від 14.08.2019 на загальну суму 10 000,00 грн.

Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що розмір судових витрат позивача в частині витрат на правничу допомогу документально підтверджений та становить 10 000,00 грн.

При цьому, твердження апелянта про те, що понесені позивачем витрати на правову допомогу є завищеними, неспіврозмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Разом з тим, за приписами ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак, відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції не доведено належними та допустимими доказами того, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним, тобто неспівмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами.

З огляду на викладене, враховуючи складність справи, розумну необхідність витрат для даної справи у суді першої інстанції, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг, з урахуванням часу здійснення представництва адвокатом інтересів позивача у даній справі, на переконання колегії суддів, співмірною є компенсація витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Враховуючи, що позовні вимоги у даній справі задоволено повністю, з огляду на приписи ч. 4 ст.129 ГПК України та наявні в матеріалах справи докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального права при стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у вказаній сумі.

Враховуючи вищенаведене, доводи апелянта щодо неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2020 у справі №910/13488/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ФОП Луговського О.В. має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Луговського Олександра Вікторовича на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2020 у справі № 910/13488/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2020 у справі №910/13488/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2020 у справі №910/13488/19.

4. Матеріали справи № 910/13488/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду відповідно до ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.11.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

Т.П. Козир