ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2020 р.м. ХарківСправа № 922/2389/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Український будівельно-інвестиційний банк", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄФГ Трейдинг", м. Чугуїв Харківської області
про стягнення коштів
за участю представників:

Позивача - не з`явився;

Відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство "Український будівельно-інвестиційний банк" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄФГ Трейдинг" 430675,92 грн. помилково перерахованих грошових коштів; 57787,42 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами; 95776,77 грн. інфляційних збитків та 13557,44 грн. - 3% річних, а також стягнути з Відповідача суму судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін; призначено підготовче засідання на 20.08.2020 р. о 11:00.

Ухвалою суду від 20.08.2020 р. підготовче засідання відкладено на 15.09.2020 р. о 11:00. Ухвалою суду від 15.09.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 01.10.2020 р. о 12:00.

Ухвалою суду від 01.10.2020 р. розгляд справи відкладено на 15.10.2020 р. о 12:00. Розгляд справи 15.10.2020 р. не здійснювався у зв`язку з тим, що суддя Жигалкін І.П. з 15.10.2020 р. знаходився на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності.

Ухвалою суду від 29.10.2020 р. було повідомлено про наступне судове засідання, яке відбудеться 03.11.2020 р. о 12:15.

Представник Позивача у судове засідання, яке відбулось 03.11.2020 р. не з`явився, але 08.10.2020 р. через канцелярію суду надав заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити без участі Позивача та його представника за наявними у справі матеріалами. Також вказує, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник Відповідача у судове засідання не з`явився, але 02.11.2020 р. через канцелярію суду надав клопотання (вх. № 25507), в якому просить суд відкласти розгляд справи. Суд не вбачає підстав для задоволення наданого клопотання, оскільки ухвалою суду від 15.09.2020 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 01.10.2020 р., а згідно ст. 195 ГПК України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне.

01.07.2019 р. АТ «Укрбудінвестбанк» з рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Укрбудінвестбанк», який належить фізичній особі ОСОБА_1 було помилково перераховано грошові кошти в розмірі 430675,92 грн. на рахунок № НОМЕР_2 в АТ «Альфа-Банк», який належить ТОВ «ЄФГ Трейдинг».

01.07.2019 р. ОСОБА_1 подав до Одеського відділення № 1 АТ «Укрбудінвестбанк» платіжне доручення № 23983193 від 01.07.2019 р., за яким мала бути здійснена операція з переказу грошових коштів в сумі 430675,92 грн. з рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 в АТ «Укрбудінвестбанк» на рахунок ТОВ «Компанія Трейд Ойл» № НОМЕР_3 в АТ «Альфа-Банк» з призначенням платежу «надання безпроцентної позики згідно договору № 27-06/19ФП від 27.06.2019 р. без ПДВ».

Працівником Одеського відділення № 1 АТ «Укрбудінвестбанк» було допущено помилку при оформленні платіжної операції, а саме:

- помилково вказано реквізити іншого отримувача платежу, замість рахунку належного отримувача ТОВ «Компанія Трейд Ойл» № НОМЕР_3 в АТ «Альфа-Банк» було вказано реквізити неналежного отримувача ТОВ «ЄФГ Трейдинг» рахунок № НОМЕР_2 в АТ «Альфа-Банк»;

- помилково вказано призначення платежу, замість "надання безпроцентної фінансової позики згідно договору № 27-06/19ФП від 27.06.2019 р." призначенням платежу вказано "повернення позики згідно договору № 21-12/16ФП від 21.12.2016 р."

Отже, 01.07.2019 р. грошові кошти в сумі 430675,92 грн. були помилково перераховані на підставі платіжного доручення від 01.07.2019 р. № 23983193 з рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Укрбудінвестбанк», який належить фізичній особі ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_3 в АТ «Альфа-Банк», що належить ТОВ «ЄФГ Трейдинг», що підтверджується первинною бухгалтерською документацією - копією платіжного доручення № 23983193 від 01.07.2019 р. та копією виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 .

03.07.2019 р. ОСОБА_1 звернувся до АТ «Укрбудінвестбанк» з заявою, в якій повідомив банк, що на рахуночок отримувача ТОВ «Компанія Трейд Ойл» грошові кошти не надійшли. ОСОБА_1 просив повернути йому кошти в сумі 430675,92 грн. на рахунок платника, а платіжне доручення № 23983193 від 01.07.2019 р. залишити без виконання. ОСОБА_1 стверджує, що у нього відсутні господарські зобов`язання перед ТОВ «ЄФГ Трейдинг» за договором № 21-12/16ФП від 21.12.2016 р., натомість існують діючі зобов`язання по договору № 27-06/19ФП від 27.06.2019 р., за яким зобов`язався надати ТОВ «Компанія Трейд Ойл» безпроцентну позику в розмірі 450000,00 грн.

Отримавши заяву ОСОБА_1 , Банк провів розслідування та виявив факт помилкового переказу грошових коштів неналежному отримувачу з вини Банку.

Між ТОВ «ЄФГ Трейдинг» та ОСОБА_1 були відсутні господарські зобов`язання по перерахуванню грошових коштів в сумі 430675,92 грн. на користь ТОВ «ЄФГ Трейдинг».

Згідно п. 2.35. глави 2 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою Постановою Правління Національного Банку України від 21.01.2004 р. № 22, якщо з вини банку кошти зараховані на рахунок неналежного отримувача, то банк зобов`язаний одразу після виявлення своєї помилки перерахувати ці кошти на рахунок отримувача, якому вони призначались, але внаслідок помилки банку не були зараховані. У разі невиконання банком цієї вимоги, отримувач, якому призначались кошти має право в порядку, установленому законодавством України, вимагати від банку-порушника сплати пені в розмірі, визначеному законодавством України. Суму цих коштів банк відображає за рахунками дебіторської заборгованості до часу її відшкодування неналежним отримувачем.

Одночасно банк, який помилково переказав кошти, зобов`язаний негайно надіслати повідомлення неналежному отримувачу (безпосередньо або через банк, що обслуговує цього отримувача) про здійснення йому помилкового переказу та про потребу повернути зазначену суму протягом трьох робочих днів з дати надходження такого повідомлення. Форма повідомлення про помилковий переказ, яке надсилає банк неналежному отримувачу, наведена в додатку 20 до Інструкції.

Згідно з п. 2.36 глави 2 Інструкції Банк, що обслуговує неналежного отримувача, отримавши повідомлення передає його (в день отримання, але не пізніше наступного робочого дня) отримувачу під підпис або надсилає рекомендованим листом.

Переказану неналежним отримувачем згідно з повідомленням суму коштів банк направляє на погашення дебіторської заборгованості. В разі несвоєчасного повернення неналежним отримувачем коштів банк, що надсилав повідомлення, має право вимагати в установленому законодавством України порядку сплати цим отримувачем пені у визначеному законодавством України розмірі.

У разі неповернення коштів неналежним отримувачем добровільно, банк з вини якого кошти зараховані цьому отримувачу не за призначенням, стягує їх в судовому порядку.

Згідно з п. 2.37 глави 2 Інструкції Банк, з вини якого кошти списано з рахунку неналежного платника, зобов`язаний повернути на рахунок цього платника помилково списано суму, за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у визначеному законодавством України розмірі, якщо договором не передбачено іншу відповідальність.

Повернення платнику коштів, що списані банком з рахунку платника без законних підстав або з ініціативи неналежного стягувача, або в разі порушення банком умов договору банківського рахунку чи іншого договору про надання банківських послуг в частині здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку, здійснюється в судовому порядку. За списання кошів з рахунку платника без законних підстав банк має сплатити платнику пеню у визначеному законодавством України розмірі, якщо договором не передбачено іншої відповідальності.

Керуючись п. 2.35., 2.36, 2.37 глави 2 Інструкції, на підставі заяви клієнта Банку ОСОБА_1 03.07.2019 р. банк повернув ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 430675,92 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 24073715 від 03.07.2019 р.

Згідно п. 2.36 глави 2 Інструкції, у разі неповернення коштів неналежним отримувачем добровільно, банк, з вини якого кошти зараховані цьому отримувачу не за призначенням, стягує їх в судовому порядку. Спори між банком, з вини якого здійснено помилково переказ коштів та неналежним отримувачем цих коштів вирішуються в судовому порядку.

Отже, на рахунку ТОВ «ЄФГ Трейдинг» № НОМЕР_2 в АТ «Альфа Банк» знаходяться кошти в сумі 430675,92 грн., які належать Банку.

03.07.2019 р. Банк у відповідності з п. 2.35 глави 2 Інструкції направив Відповідачу через АТ «Альфа Банк», що його обслуговує електронною поштою НБУ NBU_IZT@UIZT повідомлення про помилковий переказ № 1 від 03.07.2019 р., яке було передано обслуговуючим банком ТОВ «ЄФГ Трейдинг», в якому вимагає протягом трьох днів від дати одержання повідомлення повернути кошти в сумі 430675,92 грн. АТ «Укрбудінвестбанк» на рахунок 3710001, МФО 380377. Згідно з п. 2.36 глави 2 Інструкції Банк, що обслуговує неналежного отримувача, отримавши повідомлення, передає його (в день отримання, але не пізніше наступного робочого дня), отже АТ «Альфа Банк» повідомив Відповідача про помилковий переказ засобами клієнт-банк в день отримання повідомлення.

Отже, ТОВ «ЄФГ Трейдинг» було зобов`язано повернути безпідставно отримані кошти не пізніше 06.07.2019 р., але вимога банку не була виконана Відповідачем.

Листом № 10-07/1 від 10.07.2019 р. ТОВ «ЄФГ Трейдинг» визнав заявлені вимоги щодо зарахованих на його банківський рахунок грошових коштів та повідомив Банк, що ним було виставлене платіжне доручення № 4920 від 08.07.2019 р. на повернення помилково перерахованих грошових коштів в сумі 430675,92 грн. обслуговуючому банку АТ «Альфа Банк», але платіжне доручення не було виконане.

09.07.2019 р. АТ «Альфа Банк» повідомив ТОВ «ЄФГ Трейдинг» про арешт, накладений на грошові кошти, що знаходяться на рахунку НОМЕР_2 ТОВ «ЄФГ Трейдинг» та відсутність можливості виконання платіжного доручення № 4920 від 08.07.2019 р. в сумі 430675,92 грн.

12.07.2019 р. Банк направив АТ «Альфа Банк» електронною поштою НБУ лист № 992 з проханням виконати платіжне доручення ТОВ «ЄФГ Трейдинг» та повернути Банку помилково перераховані грошові кошти або повідомити про причини їх неповернення. Відповіді на лист Банку АТ «Альфа Банк» не надав.

У виконавчому провадженні ВП № 58815163 було постановлено накласти арешт на грошові кошти, які належать ТОВ «ЄФГ Трейдинг» та містяться на рахунку НОМЕР_2 в АТ «Альфа Банк». Крім того, на рахунки ТОВ «ЄФГ Трейдинг» було накладено арешти в іншому виконавчому провадженні ВП № 61164536. Наразі всі арешти з рахунків Відповідача зняті.

Позивач зазначає, що оскільки Відповідач не здійснював необхідних дій для усунення перешкод в поверненні безпідставно утримуваних грошових коштів Позивачу, а саме для зняття арешту з рахунку НОМЕР_2 в АТ «Альфа Банк», тому Позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ «ЄФГ Трейдинг» та міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та м. Чугуїв Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання права власності на грошові кошти в сумі 430675,92 грн., що знаходяться на рахунку ТОВ «ЄФГ Трейдинг» в АТ «Альфа-Банк» та про зняття арешту з цих коштів.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.03.2020 р. у справі № 922/2469/19, залишеному в силі постановою Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 р., в задоволенні позову АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» до ТОВ «ЄФГ Трейдинг», міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та м. Чугуїв Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання права власності на грошові кошти в сумі 430675,92 грн., що знаходяться на рахунку ТОВ «ЄФГ Трейдинг» в АТ «Альфа-Банк» та про зняття арешту з цих коштів відмовлено в повному обсязі.

При розгляді справи № 922/2469/19 судом апеляційної інстанції встановлено факт належності грошових коштів Банку та те, що ТОВ «ЄФГ Трейдинг» визнає та не оспорює право власності позивача на його кошти, що були перераховані на його рахунок на підставі платіжного доручення, помилково оформленого позивачем на розрахунковий рахунок ТОВ «ЄФГ Трейдинг». Також суд апеляційної інстанції зазначив, що «Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом пред`явлення відповідного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають у даному випадку право банку скористатись своїм правом на судовий захист шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (безпідставно перерахованих) з неналежного отримувача».

23.04.2020 р. арешти з рахунків Відповідача були зняті.

Постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 58987419 від 23.04.2020 р. та постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 61164536 від 23.04.2020 р. припинено чинність арештів та знято арешт з банківських рахунків відповідача.

Отже, 23.04.2020 р. припинились обставини, які перешкоджали Відповідачу повернути безпідставно отримані грошові кошти, але останній не виконав законну вимогу Банку, викладену в повідомленні про помилковий переказ коштів від 03.07.2019 р.

03.07.2020 р. Банк направив Відповідачу вимогу про повернення безпідставно отриманих грошових коштів № 1916 від 03.07.2020 р. Відповідач вказану вимогу отримав 16.07.2020 р. о 13:58, що підтверджується викопіюванням відстеження поштового відправлення з офіційного сайту АТ «Укрпошта».

На теперішній час арешти грошових коштів ТОВ «ЄФГ Трейдинг», які б перешкоджали поверненню безпідставно отриманих грошових коштів відсутні, але Відповідач продовжує безпідставно утримувати грошові кошти в сумі 430675,92 грн. та не виконує вимоги Позивача про їх повернення.

Ст. 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності таких умов: по-перше, щоб мало місце набуття або зберігання майна; по-друге, щоб набуття або зберігання було здійснено за рахунок іншої особи; по-третє, щоб були відсутні правові підстави для набуття або зберігання майна.

Відповідно до п.п. 1.23., 1.24. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», під помилковим переказом розуміється рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми в готівковій формі. Неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видача їй у готівковій формі.

Отже, у Відповідача відсутні правові підстави для набуття грошових коштів, перерахованих Позивачем, а відтак Відповідач згідно зі ст. 1212 ЦК України зобов`язаний повернути Позивачу помилково перераховані кошти в сумі 430675,92 грн. як такі, що набуті без достатньої правової підстави.

Відповідач 28.09.2020 р. до канцелярії суду надав письмові пояснення (вх. № 22421), в яких просить в задоволенні позовних вимог відмовити, зазначаючи, що 03.07.2020 р. Позивачем виставлено Відповідачу вимогу з проханням повернути помилково перераховані кошти в сумі 430675,92 грн. У відповідь на вимогу Відповідач надав лист від 10.07.2019 р., в якому зазначив, що на запит від 03.07.2019 р. на повернення коштів, перерахованих з вини банку, було виставлене платіжне доручення на повернення 430675,92 грн. № 4920 від 08.07.2019 р., але Банком воно виконане не було. Суд зазначає, що наявність виконавчого провадження не впливає на правову кваліфікацію правовідносин.

Також Відповідач вказує на те, що оскільки рахунки ТОВ "ЄФГ Трейдинг" були арештовані, Відповідач не ухилявся від повернення суми заборгованості, яка з`явилась не з вини Відповідача, а в результаті дій Позивача. Відповідач посилається на виконавче провадження, яке наявне у нього як на причини невиконання операції з повернення грошових коштів з рахунку Відповідача.

Ст. 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України, в разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

В п. 6.2. Постанови № 14 Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" зазначено, що підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є по-перше, факт користування чужими грошовими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Згідно ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. Подібними за змістом цивільними відносинами є позика, яка передбачає, що одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Факт користування чужими коштами юридично дуже схожий на відносини позики, а якщо в договорі позики сторони не встановили розмір процентів, він визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Аналогічна по суті аргументація викладені в Постановах ВГСУ, які вважають правильним застосуванням за аналогією норми про проценти за договором позики до стягнення процентів за користування безпідставно набутими грошима, а саме від 09.04.2013 р. у справі № 5011-70/10168-2012; від 10.06.2008 р. у справі № 22/249, від 14.11.2012 р. у справі № 9/5005/2198/2012, від 17.10.2012 р. у справі № 5015/1261/12 та від 30.05.2012 р. у справі № 24/17-2775-2011.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд вирішив, що позов не підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України передбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1, 4 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Також, суд вважає, наявність виконавчого провадження на яке посилається Відповідач не змінює спірні правовідносини за ст. 1212 ЦК України.

При цьому, виконавче провадження на яке посилається Відповідач, виникло з підстав наявних правовідносин між самим Відповідачем та третіми особами, до якого Позивач ніякого правовідношення не має.

Посилання Відповідача на неможливість повернення сум заборгованості не з підстав ухилення, а з підстав арештованих його рахунків, що з`явилися не з його вини, а в результаті дій Позивача, не має належного обґрунтування, документального та правового підтвердження, які б надали суду підстави встановити такий факт.

З Постанови Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 по справ №922/2469/19 вбачається, що Акціонерне товариство "Український будівельно-інвестиційний банк" звертаючись до суду з позовною заявою обрав не вірний спосіб захисту свого порушеного права, а ефективним способом захисту порушеного права у спірному правовідносинах буде стягнення грошових коштів з ТОВ "ЄФГ Трейдинг", які підлягають захисту на підставі положень статті 1212 ЦК України.

Позивач також просить суд стягнути з Відповідача інфляційні збитки в розмірі 95776,77 грн.

Суд зазначає, що згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).

Як передбачено нормами Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року № 1282-XII (надалі - Закон) та Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" (надалі - Постанова) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення (ст. 1). Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (ст. 3 Закону). Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ст. 4 Закону). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (п. 1 Постанови).

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Індекс інфляції застосовується для індексації грошових доходів населення, для розрахунку компенсації втрати частини грошових доходів, які виплачується у разі затримки їх виплати більше, ніж на один місяць, для переоцінки об`єктів основних засобів, для індексації збитків від крадіжок, недостачі, псування (втрати) матеріальних цінностей, індексації нормативної грошової оцінки землі, індексації величини орендної плати за землю і ще в деяких інших випадках.

Позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього. Також, не надано доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та не надано доказів того, що Держстатом здійснено публікацію щодо цього не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, в офіційних періодичних виданнях

Вищий господарський суд України інформаційним листом 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" визначив щодо частини другої статті 625 ЦК України у розгляді справ зі спорів, пов`язаних з визначенням суми боргу з урахуванням індексу інфляції.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (див. постанови Верховного Суду України від 04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183 і постанову Вищого господарського суду України від 16.03.2011 № 11/109).

Виходячи з переліку зазначених норм та норм встановлених у статтях 73, 74, 76, 77 та 86 ГПК України, суд вважає за доцільне зазначити, що зазначена Позивачем сума індексу інфляції у позові не має жодного обґрунтування та посилання, що прострочення грошового зобов`язання від Відповідача, виступає способом захисту майнового права у вигляді відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора саме від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та на підставі чого Позивачем (кредитором) повинно бути отримано компенсацію (плату) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Тому суд не вбачає правових підстав в задоволенні в даному позові щодо стягнення з Відповідача індексу інфляції, як такої що спричинило Позивачеві матеріальні втрати (збитки) саме від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі». «Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права» (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю «питомою вагою» принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок «помилок» законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину «Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)», у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № № 753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасіу проти Греції» національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Роуз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обгрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 525, 526, 610, 612, 625, 629 ЦК України, ст. ст. 193, 216, 224-229, 231 Господарського кодексу України, ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄФГ Трейдинг" (63503, Харківська область, м. Чугуїв, вул. Жадановського, 7, ) на користь Акціонерного Товариства "Український будівельно-інвестиційний Банк" (01135, м. Київ, вул. Чорновола Вячеслава, 8, ) помилково перераховані грошові кошти в сумі 430675,92 грн.; проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 57787,42 грн.; 3% річних в сумі 13557,44 грн., а також суму витрат по оплаті судового збору в розмірі 7530,31 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення інфляційних збитків в сумі 95776,77 грн. - в позові відмовити.

Повне рішення складено "13" листопада 2020 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін