ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2020 року м. Дніпро Справа № 904/2819/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач)

судді Мороз В.Ф., Чередко А.Є.

секретар судового засідання Манчік О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну

скаргу Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020р. (повний текст підписано 05.08.2020р.)

у справі № 904/2819/20 (суддя - Рудь І.А, м. Дніпро)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота Груп", м. Дніпро

до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", м. Павлоград Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 251 371,66 грн. за договором поставки від 01.02.2018р. № 2675-ПУ

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота Груп" 219 849,46 грн. основного боргу, 25 155,60 грн. пені, 3 281,70 грн. 3 % річних, 2 860,63 грн. інфляційних втрат, 3 767,21 грн. витрат зі сплати судового збору, 7 992,86 грн. витрат на професійну правничу допомогу. У решті позовних вимог відмовлено.

2. Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020р., витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення судом було допущено неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Позивачем не були виконані взяті на себе зобов`язання щодо складання та своєчасної реєстрації податкових накладних, які зареєстровані позивачем з порушенням строку в 3 календарних дні, що передбачено укладеним між сторонами договором. Наведене дає замовнику право застосувати відповідальність, передбачену п. 4.3 договору у вигляді штрафу в розмірі податкового кредиту, який замовник своєчасно не отримав з вини позивача, що складає 85 217,28 грн. Позивачу була направлена претензія на сплату штрафу. Крім того, зазначеним пунктом договору встановлено, що у разі застосування оперативно-господарської санкції замовником штрафні санкції (неустойки, пені, штрафи), відсотки річних за користування чужими грошовими коштами, індекс інфляції, збитки, тощо за несвоєчасну оплату до замовника не застосовуються. Нараховані позивачем 25 155,6 грн. пені, 3 288,71 грн. 3 % річних, 3 077,89 грн. інфляційних втрат із відповідача не можуть бути стягнені у зв`язку із застосуванням до позивача оперативно-господарської санкції за порушення строків реєстрації податкових накладних. Копія повідомлення про застосування оперативно-господарської санкції до позивача і докази направлення його позивачу були надані суду разом з відзивом на позовну заяву. Зазначаючи в судовому рішенні про те, що відповідач не скористався наданим законом правом на звернення до суду з позовною заявою про стягнення оперативно-господарської санкції та не надав відповідних доказів, місцевий господарський суд не зазначив, яким саме законом передбачена можливість звернення до суду з таким позовом. Статтею 237 ГПК України передбачений позасудовий порядок застосування оперативно-господарської санкції і ніяких доказів звернення до суду з позовом про стягнення оперативно-господарської санкції надавати не потрібно. Пунктом 4.3. договору передбачено, що позивач зобов`язаний разом з продукцією поставити покупцю, зокрема, рахунки для оплати. До позовної заяви не було надано належних доказів, які б свідчили про передачу покупцю належно оформлених оригіналів рахунків. Під час розгляду справи в суді такі докази також не були надані. Суд першої інстанції не звернув увагу, що при укладенні договору сторони в п. 4.5 передбачили, що у разі ненадання оригіналів рахунків відповідач має право правомірно затримати оплату за продукцію і не нести відповідальність за таку затримку. Судом першої інстанції також стягнуті витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 992,86 грн. на підставі наданих суду копії договору про надання правової допомоги від 16.03.2020р., актів приймання-передачі наданих послуг від 26.03.2020р. на суму 1 500,00 грн., платіжного доручення від 16.03.2020р. на суму 1 500,00 грн., акту приймання-передачі наданих послуг від 02.06.2020р. на суму 6 500,00 грн., платіжного доручення від 22.05.2020р. на суму 6 500,00 грн. Згідно п. 4.1 договору про надання правової допомоги 1 500,00 грн. - гонорар, передбачений за надання правової допомоги при досудовому врегулюванні. Стягуючи 1 500,00 грн. суд не зазначив, яким саме законом передбачено обов`язковість досудового врегулювання та стягнення витрат на правову допомогу на стадії досудового врегулювання, не застосував положення ст. 19 ГПК України та ст. 222 ГК України, які повинен був застосувати. Згідно з п. 6.12 договору всі спірні питання розглядаються в господарському суді, досудовий порядок договором не передбачений.

2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020р. - без змін, стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 8 000,00 грн. Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою та незаконною. Судом першої інстанції правомірно не взято до уваги доводи відповідача щодо підстав застосування оперативно-господарської санкції. Податкові накладні були зареєстровані позивачем у встановлений законом граничний строк, що дало покупцю право нарахувати податковий кредит. Сторони в договорі погодили, що надсиланням (переданням) податкової накладної покупцю є її реєстрація у Єдиному реєстрі податкових накладних (тобто в електронному вигляді), що узгоджується із положеннями п. 201.10 ст. 201 ПК України. Таким чином, податкові накладні були направлені (передачі) покупцю у встановленому порядку без жодних порушень. Положення договору, яким визначено та погоджено сторонами поняття оперативно-господарської санкції чітко встановлює момент, до якого оплату може бути затримано. Враховуючи, що податкові накладні були зареєстровані у строк та в порядку, установленому законом, будь-які законні підстави для застосування оперативно-господарської санкції у відповідача відсутні - з відповідної дати реєстрації податкових накладних. При цьому, затримати оплату відповідач міг лише на суму ПДВ, що не звільняє його від обов`язку сплатити решту заборгованості. Права затримати оплату вартості всієї партії товару договором не передбачено. Питання про застосування оперативно-господарської санкції виникло після звернення позивача до суду з вимогами про стягнення боргу. Суд першої інстанції правомірно звернув увагу, що з урахуванням вимог ч. 8 ст. 666 ЦК України відсутність рахунку на оплату або податкової накладної, не може спростовувати фактичне здійснення господарської операції, тим більше, що таке здійснення підтверджується діями відповідача, зокрема, підписанням видаткових накладних.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.09.2020р. апеляційну скаргу прийнято до розгляду, розгляд справи призначено у судовому засіданні 28.10.2020р.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.09.2020р. у зв`язку з участю 28.10.2020р. головуючого судді Вечірка І.О. в підготовці для підтримання кваліфікації на 2020 рік було призначено розгляд апеляційної скарги на 04.11.2020р.

В судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Відповідач наданими йому процесуальними правами не скористався та не забезпечив явку в судове засідання свого повноважного представника, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги, враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні 04.11.2020р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.

01.02.2018р. Приватним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сота Груп" (постачальник) укладено договір поставки № 2675-ПУ (надалі договір).

Постачальник зобов`язується поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення, код ДК (надалі - продукція), в асортименті, кількості, у строки, за ціною і з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в цьому договорі і Специфікаціях, що є невід`ємними частинами до цього договору (п. 1.1. договору).

Покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію, що поставляється в його власність, відповідно до умов цього договору (п. 1.2. договору).

Поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками і в строки, узгоджені сторонами в Специфікаціях до цього договору. Під партією продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної за своїми якісними показниками, яке супроводжується одним документом про якість та / або одним товаросупровідним документом (п. 4.1. договору).

Умови поставки продукції - DDP, згідно з "Інкотермс-2010", з урахуванням умов і застережень, що містяться в цьому договорі та / або відповідних Специфікаціях до договору. Узгоджене місце призначення поставки вказується сторонами у відповідних Специфікаціях до договору. Постачальник несе всі витрати, пов`язані з постачанням продукції, до моменту її поставки в узгоджене місце призначення поставки. У випадках, коли сторонами в Специфікаціях обумовлюються інші умови поставки, взаємини сторін будуть регулюватись положеннями, погодженими сторонами у відповідних Специфікаціях до договору (п. 4.2. договору).

Постачальник зобов`язаний надати покупцеві такі документи (п. 4.3. договору): рахунок; податкову накладну; видаткову накладну; відповідні товаросупровідні накладні (залізничну / товарно-транспортну накладну); сертифікат якості заводу-виробника і/або паспорт; сертифікат відповідності (у разі, якщо продукція підлягає обов`язковій сертифікації); дозвіл Держпраці / чинний дозвіл Держгорпромнагляду (у разі, якщо отримання даного документа є обов`язковим згідно із нормами чинного законодавства); інструкцію (керівництво) з експлуатації (у разі, якщо даний документ передбачений); технічну документацію, передбачену п. 2.4. договору.

Не обмежуючись переліком, обумовленим в цьому пункті договору, покупцеві надається виключне право визначати перелік документів згідно з чинним законодавством України та/або виходячи із специфіки продукції, які повинні бути надані постачальником у строки, зазначені в даному пункті договору.

Документи (крім податкових накладних) постачальник зобов`язується надати покупцеві разом з поставленою продукцією.

Зазначені в цьому договорі документи надаються постачальником в повній мірі, в належному стані, оформлені відповідно до вимог чинного законодавства України (п. 4.6. договору).

Датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником. При поставці автомобільним транспортом датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на видатковій накладній (п. 4.7. договору).

Зобов`язання постачальника вважаються виконаними з моменту передачі продукції в розпорядження покупця в узгоджене місце призначення поставки в належній якості, комплектності, асортименті, кількості, у строки, з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі і Специфікаціях до договору. Зобов`язання покупця вважаються виконаними з моменту оплати поставленої продукції (п. 4.8. договору).

Право власності на продукцію, ризики втрати або пошкодження продукції переходять від постачальника до покупця з дати поставки продукції (п. 4.9. договору).

Загальна сума договору визначається загальною сумою всіх Специфікацій, які є невід`ємною частиною цього договору. У разі відхилення кількості фактично поставленої продукції від узгодженої до постачання кількості, загальна вартість договору змінюється пропорційно кількості фактично поставленої продукції з розрахунку її ціни, зазначеної у відповідних Специфікаціях до договору. Толеранс (відхилення за кількістю) поставки продукції становить +/- 10%, якщо інше не обумовлено сторонами у відповідних Специфікаціях до договору. У будь-якому випадку загальна орієнтовна сума договору не повинна перевищувати 124 848 000 грн. 00 коп. з ПДВ на дату укладення договору. Сума договору може бути збільшена шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди після отримання дозволу уповноваженого на те органу управління покупця (п. 5.1. договору).

Розрахунки за поставлену постачальником продукцію здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на 30 календарний день з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 даного договору. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця (п. 5.4. договору).

У випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець за письмовою вимогою постачальника сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення оплати від вартості своєчасно не оплаченої продукції, але не більше 5% від вартості своєчасно не оплаченої продукції п. 6.8 договору).

Даний договір може бути скріплений печатками сторін, набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін. Сторони дійшли згоди, що в разі належного виконання обома сторонами своїх зобов`язань, термін дії договору встановлюється до 31.12.2019р. включно. У разі невиконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов`язань за цим договором, термін дії договору продовжується до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 8.1. договору).

У Специфікаціях від 04.09.2019р., 02.10.2019р., 21.10.2019р. до договору сторони узгодили найменування продукції, її кількість, ціну, вартість, умови та строк поставки, гарантійний строк на продукцію тощо.

На виконання умов договору та вищевказаних Специфікацій позивач передав, а відповідач прийняв у власність продукцію на загальну суму 219 849,46 грн., що підтверджується підписаними сторонами і скріпленими їх печатками накладними: № 174 від 22.10.2019р. на суму 136 591,20 грн. (а. с. 59); № 176 від 22.10.2019р. на суму 83 258,26 грн. (а. с. 60) та товарно-транспортними накладними: № С від 22.10.2019р. (а. с. 62); № С від 22.10.2019р. (а. с. 63).

Зазначені накладні підписані сторонами без жодних зауважень чи заперечень.

Враховуючи умови п. 5.4 договору, відповідач повинен був здійснити оплату за поставлену продукцію у строк до 21.11.2019р.

В порушення умов договору свої зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати поставленої продукції відповідач не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 219 849,46 грн.

В порядку досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача із претензією від 17.03.2020р. № 662, в якій вимагав сплатити вартість поставленої продукції у сумі 219 849,46 грн. та нараховані пеню, 3% річних (а. с. 64-66, 67, 68).

Відповідач відповідь на претензію не надав, заборгованість не сплатив.

На підставі п. 6.8 договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 25 155,60 грн. за період з 22.11.2019р. по 21.05.2020р.

Із посиланням на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу та просить стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 3 288,71 грн. за період з 22.11.2019р. по 21.05.2020р. та інфляційні втрати у розмірі 3 077,89 грн. за вказаний період.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до місцевого господарського суду.

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне.

Предметом доказування у даній справі є обставини укладання договору поставки, факт поставки продукції, строк оплати, наявність часткової оплати, строк дії договору, наявність прострочення оплати вартості поставленої продукції.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору поставки, є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 ГК України, до них мають застосовуватися відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України вбачається, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається із матеріалів справи, заборгованість відповідача за поставлену позивачем продукцію становить 219 849,46 грн. З урахуванням умов п. 5.4 договору строк оплати поставленої продукції є таким, що настав.

Беручи до уваги, що відповідачем своєчасно не сплачено у повному обсязі вартість поставленої позивачем продукції за спірними видатковими накладними, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу у розмірі 219 849,46 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 ЦК України).

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

За змістом ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що наданий позивачем розрахунок пені порушень чинного законодавства та умов договору не містить.

За наведених обставин, оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем мало місце, господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у сумі 25 155,60 грн. за період з 22.11.2019р. по 21.05.2020р.

Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд першої інстанції перевіривши розрахунок 3 % річних, правомірно звернув увагу на те, що він є арифметично невірним.

Сума 3 % річних, яка підлягає стягненню з відповідача за період з 22.11.2019р. по 21.05.2020р. становить 3 281, 70 грн. Решта позовних вимог в цій частині не підлягає задоволенню.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 3 077,89 грн. слід враховувати наступне.

Відповідно до п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013р. № 14 розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Викладене узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанова від 24.04.2019р. у справі № 910/5625/18).

Під час проведення розрахунку інфляційних втрат позивачем не було враховано вищевказаних вимог, а саме: до періодів нарахування включено місяць, в якому мав бути здійснений розрахунок, а також неповний місяць, з урахуванням закінчення періоду нарахування, визначеного позивачем у розрахунку.

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно звернув увагу на те, що розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, та доданий до матеріалів справи, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача за період з грудня 2019р. по квітень 2020р. становить 2 860,63 грн. Решта позовних вимог в цій частині не підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов`язання, чим порушив умови укладеного між сторонами договору та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 219 849,46 грн. основного боргу, 25 155,60 грн. пені, 3 281,70 грн. 3 % річних, 2 860,63 грн. інфляційних втрат є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

Щодо доводів відповідача про застосування ним оперативно-господарської санкції колегія суддів враховує наступне.

Постачальник зобов`язаний надати покупцеві такі документи (п. 4.3. договору): рахунок; податкову накладну; видаткову накладну; відповідні товаросупровідні накладні (залізничну / товарно-транспортну накладну); сертифікат якості заводу-виробника і/або паспорт; сертифікат відповідності (у разі, якщо продукція підлягає обов`язковій сертифікації); дозвіл Держпраці / чинний дозвіл Держгорпромнагляду (у разі, якщо отримання даного документа є обов`язковим згідно із нормами чинного законодавства); інструкцію (керівництво) з експлуатації (у разі, якщо даний документ передбачений); технічну документацію, передбачену п. 2.4. договору.

Згідно із п. 4.5 договору покупець має право затримати оплату за продукцію при ненаданні та/або несвоєчасному наданні оригіналів рахунків, податкових накладних, а також інших документів, надання або передача яких постачальником є обов`язковими в силу договору, при цьому покупець не несе відповідальності за таку затримку оплати.

Відповідно до ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач від договору не відмовився та товар позивачу не повернув.

Слід звернути увагу, що відсутність рахунку на оплату або податкової накладної, не може спростовувати фактичне здійснення господарської операції, тим більше, що таке здійснення підтверджується діями відповідача, зокрема, підписанням видаткових накладних.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на відсутність в матеріалах справи належних доказів надання позивачем відповідачу оригіналу рахунку для оплати, що створило перешкоди для своєчасної оплати отриманої продукції не приймаються до уваги апеляційним господарським судом з огляду на відсутність доказів своєчасного вчинення відповідачем дій по оплаті товару, а також його звернення до позивача з метою з`ясування необхідної інформації.

Апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що умовами договору передбачено, що при застосуванні оперативно-господарської санкції відповідач зобов`язаний письмово повідомити про це позивача, але певного строку такого повідомлення не встановлено.

Виходячи із таких основних засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, такий строк повідомлення про застосування оперативно-господарської санкції має бути розумним, і відповідне повідомлення мало бути здійснено до звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу за поставлену продукцію. Це обумовлюється також тим, що позивачу, як особі, до якої застосовується оперативно-господарська санкція, надано право не погодитися із санкцією та оскаржити її до суду, а отже позивач має бути обізнаний з рішенням відповідача про її застосування у розумний строк.

Разом з тим, повідомлення про застосування оперативно-господарської санкції було надіслано відповідачем на адресу позивача лише 24.06.2020р., тобто питання щодо застосування вказаної оперативно-господарської санкції виникло після звернення позивача до суду з даним позовом.

Слід звернути увагу, що безпосередня мета застосування оперативно-господарських санкцій полягає насамперед, у запобіганні виникненню та/або мінімізації втрат (збитків) кредитора шляхом припинення правопорушень з боку контрагента та їх превенцію.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до частин 1 - 2 статті 235 ГК України за порушення господарських зобов`язань до суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку. До суб`єкта який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Перелік видів оперативно - господарських санкцій встановлений у ч. 1 ст. 236 ГК України. При цьому, згідно з ч. 2 ст. 236 ГК України такий перелік не є вичерпним. Сторони можуть передбачити у договорі також інші оперативно-господарські санкції.

Статтею 237 ГК України передбачено, що підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов`язання другою стороною. Оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред`явлення претензії порушнику зобов`язання. Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням. Оперативно-господарські санкції можуть застосовуватися одночасно з відшкодуванням збитків та стягненням штрафних санкцій.

З аналізу положень ст. 237 ГК України вбачається, що особливістю оперативно-господарських санкцій є те, що, на відміну від штрафних санкцій, до яких вдаються виключно за рішенням суду, вони застосовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку, тобто без попередження заздалегідь. Оперативно-господарські санкції застосовують безпосередньо самі суб`єкти господарських відносин в оперативному порядку, тобто без звернення до судових або інших уповноважених органів, і без згоди іншої сторони зобов`язання - це, зокрема, є головною умовою застосування сторонами таких санкцій, про що має бути пряма вказівка в договорі. При цьому до суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, які передбачено договором.

Частинами 1, 3 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Матеріалами справи підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу на суму 219 849,46 грн. та отримання останнім цього товару без заперечень.

Разом з тим, посилання відповідача, що нараховані позивачем пеня, 3 % річних та інфляційні не можуть бути стягнуті з огляду на те, що відповідачем застосовано до позивача оперативно-господарську санкцію не може бути взято до уваги з наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору місцевим господарським судом правомірно покладені на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Заперечення відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо стягнення з нього 1 500,00 грн. витрат на послуги адвоката, пов`язаних із досудовим врегулюванням спору, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі заперечення не були заявлені суду першої інстанції під час розгляду питання про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката.

Частинами 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зважаючи на відсутність заперечень відповідача стосовно розміру витрат на правничу допомогу, місцевий господарський дійшов правомірного висновку про те, що заявлена до стягнення сума компенсації витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. є справедливою та співрозмірною. В зв`язку з чим, з огляду на часткове задоволення позовних вимог відповідно до норм ст. 129 ГПК України витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. правомірно покладені судом першої інстанції на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.

3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Звертаючись із апеляційною скаргою, відповідач не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду у даній справі має бути залишено без змін.

3.5. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 275-282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020 року у справі № 904/2819/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 12.11.2020р.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є. Чередко