ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/1905/20

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі судового засідання Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача - не з`явився,

від відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровектор Плюс" до Приватного підприємства "Анта-Д" про стягнення 341402,23 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Євровектор Плюс" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Анта-Д" про стягнення збитків у розмірі 228902,23 грн. та штрафу в сумі 112500,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань як зберігачем за договором відповідального зберігання від 10.05.2019 р. щодо повернення переданого на зберігання товару.

Так, позивач зазначає, що згідно укладеного між сторонами договору відповідального зберігання від 10.05.2019 року ТОВ "Євровектор Плюс" як поклажодавець передало, а ПП "Анта-Д" як зберігач прийняло на відповідальне зберігання наступний товар: фульвогумін у кількості 1000 л загальною вартістю 225000,00 грн., у т.ч. ПДВ. На підтвердження факту прийняття вищевказаного товару на зберігання між сторонами було укладено відповідний акт приймання-передачі від 10 травня 2019 року.

Згідно п. 3.2.2 договору зберігач зобов`язаний повернути товар на першу письмову вимогу поклажодавця в тому стані, в якому він був прийнятий на зберігання, у вказаний в такій вимозі строк.

За ствердженнями позивача, 31 січня 2020 року останній звернувся до відповідача з вимогою про повернення переданого на зберігання товару у термін до 10 лютого 2020 року, яку відповідач отримав 13 лютого 2020 року, однак залишив її без відповіді і задоволення.

Так, 25 лютого 2020 року уповноважені представники позивача прибули за адресою: Одеська обл., Лиманський район, с. Капітанівка, вул. Миру, буд. 8 (тобто за адресою місцезнаходження відповідача та адресою місця зберігання товару відповідно до умов п. 2.1 договору) з метою перевірки наявності переданого на зберігання товару (п. 3.2.4 та 3.3.1 договору) та отримання (повернення) такого товару з відповідального зберігання (п. 2.10 та 2.11 договору).

Однак, як наголошує позивач, уповноважений представник відповідача, а саме директор Гуменюк А.І. повідомив представникам позивача про те, що переданий на зберігання згідно умов договору товар ПП "Анта-Д" було використано у власній господарській діяльності, у зв`язку з чим повернути товар можливості немає. При цьому, як вказує позивач, Гуменюк А.І. відмовився оформлювати відсутність товару відповідним актом, у зв`язку з чим представниками позивача для складання такого акту було залучено третю особу.

Наразі позивач посилається на п. 3.2.5 договору, за яким зберігач зобов`язаний нести повну відповідальність за втрату або ушкодження товару, що знаходиться на зберіганні, незалежно від причини ушкодження або втрати згідно з чинним законодавством України та відшкодувати поклажодавцю всі збитки, завдані внаслідок невиконання або неналежного виконання зберігачем своїх обов`язків за цим договором.

Згідно п. 3.2.6 договору, якщо виконання цього договору переривається або утруднюється внаслідок порушення зберігачем своїх зобов`язань, останній повинен повністю компенсувати поклажодавцю всі завдані у зв`язку з цим збитки та понесені витрати і сплатити поклажодавцю штраф у розмірі 50 % вартості переданого на зберігання товару за цим договором.

Таким чином, як стверджує позивач, неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором є підставою для застосування до нього наступної відповідальності у вигляді стягнення: збитків в сумі вартості переданого на зберігання товару - 228902,23 грн. штрафу - 112500,00 грн., а всього 341402,23 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.07.2020 р. позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровектор Плюс" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1905/20, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, при цьому призначено підготовче засідання.

Під час підготовчого засідання 03.09.2020 р. представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про відкладення підготовчого засідання у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи та визначення правової позиції відповідача у справі. При цьому представник відповідача просив суд продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.09.2020 р. у справі № 916/1905/20 строк підготовчого провадження продовжено на тридцять днів та підготовче засідання відкладено на 01 жовтня 2020 р.

Під час підготовчого засідання 01.10.2020 р. представником ПП "Анта-Д" було надано господарському суду зустрічну позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровектор Плюс", відповідно до якої відповідач просить суд зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Євровектор Плюс" забрати товар, переданий на зберігання Приватному підприємству "Анта-Д" за договором відповідального зберігання від 10.05.2019 р. Між тим ПП "Анта-Д" разом із зустрічним позовом подано до суду клопотання про поновлення пропущеного строку на подання зустрічного позову до позивача у даній справі.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 01.10.2020 р. у справі № 916/1905/20 відмовлено у задоволенні клопотання ПП "Анта-Д" про поновлення строку на подання зустрічного позову та повернуто зустрічну позовну заяву Приватного підприємства "Анта-Д" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровектор Плюс" про зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 01.10.2020 р. у справі № 916/1905/20 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні суду на 15 жовтня 2020 р.

15.10.2020 р. відповідачем подано до господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні в Одеському апеляційному суді.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.10.2020 р. у справі № 916/1905/20 розгляд справи відкладено на 27.10.2020 р. Також вказаною ухвалою суду за клопотанням позивача доручено Вінницькому апеляційному суду забезпечити проведення в приміщенні вказаного суду відеоконференції призначеного на 27.10.2020 р. о 16 год. 00 хв. судового засідання по справі № 916/1905/20 за участю представника позивача.

27.10.2020 р. від позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання про проведення судового засідання, що призначене на 27.10.2020 р., без участі представника позивача. При цьому у вказаному клопотанні позивач вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не надав.

Відтак, з огляду на ненадання відповідачем відзиву на позов до господарського суду відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Разом з тим, з урахуванням положень ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

10 травня 2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євровектор Плюс" (поклажодавець) та Приватним підприємством "Анта-Д" (зберігач) було укладено договір відповідального зберігання, згідно п. 1.1. якого зберігач зобов`язується на умовах, встановлених цим договором, зберігати майно поклажодавця протягом обумовленого сторонами строку та повернути це майно поклажодавцю в тому стані, в якому воно було прийняте на зберігання, та/або виконати письмове розпорядження поклажодавця про видачу майна третій особі, яка має відповідно оформлене доручення.

В п. 1.2 договору визначено, що об`єктом зберігання по цьому договору є: фульвогумін (надалі за текстом - "товар?), належний поклажодавцеві на праві власності.

Згідно п. 1.3 договору за умовами цього договору право власності на товар до зберігача не переходить.

Відповідно до п. 2.1 договору зберігач приймає від поклажодавця товар на зберігання за такою адресою: Одеська область, Лиманський район, село Капітанівка, вулиця Миру, будинок 8, яка є місцем зберігання товару.

За умовами п. 2.5 договору за домовленістю сторін вартість товару, що передається на зберігання, встановлюється в національній валюті України - гривні, з визначенням її еквіваленту у доларах США за курсом, що встановлений на міжбанківському валютному ринку України на час закриття торгів у дату, що передує даті підписання акту приймання-передачі товару на зберігання.

Положеннями п. 2.6 договору визначено, що зберігач при прийнятті товару в присутності представника поклажодавця здійснює перевірку зовнішніх його ознак, наявності пошкоджень, кількості тощо, на підтвердження чого підписує акт приймання-передачі товару.

Пунктом 2.7 договору передбачено, що зберігач не має права користуватись товаром особисто та/або надавати можливість користування товаром третім особам.

Зберігач не має права передавати товар третім особам без письмового дозволу поклажодавця (п. 2.8 договору).

За положеннями п. 2.10 договору повернення товару зберігачем поклажодавцю здійснюється в місці зберігання товару, про що сторонами складається та підписується акт повернення товару, який є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно п. 3.1 договору зберігач зобов`язаний:

- прийняти на зберігання товар у відповідності до цього договору, оглянути його та підписати акт приймання-передачі товару (п. 3.1.1);

- повернути товар на першу письмову вимогу поклажодавця, в тому стані, в якому він був прийнятий на зберігання, у вказаний в такій вимозі строк (п. 3.2.2);

- вжити всіх необхідних заходів для збереження товару у належному стані від загибелі, крадіжки, пошкодження, втрати, у тому числі забезпечити дотримання протипожежних, санітарних, охоронних та інших вимог, встановлених законодавством та іншими правовими актами (п. 3.2.3);

- надавати можливість поклажодавцю перевіряти, оглядати, лічити товар, який переданий на зберігання (п. 3.2.4);

- нести повну відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження товару, що знаходиться на зберіганні, незалежно від причини пошкодження або втрати (нестачі) згідно з чинним законодавством України та відшкодувати поклажодавцю всі збитки, завдані внаслідок невиконання або неналежного виконання зберігачем своїх обов`язків за цим договором (п. 3.2.5);

- якщо виконання цього договору переривається або ускладнюється внаслідок порушення зберігачем своїх зобов`язань, останній повинен повністю компенсувати поклажодавцю всі завдані у зв`язку з цим збитки та понесені витрати і сплатити поклажодавцю штраф у розмірі 50% вартості переданого на зберігання товару за цим договором (п. 3.2.6);

- зберігач не має права змішувати передані йому на зберігання поклажодавцем товари з будь-якими іншими товарами та речами (п. 3.2.7);

- зберігач не має права змінювати місце зберігання товару, визначене у п. 2.1. цього договору без попереднього письмового погодження поклажодавця. У випадку порушення зобов`язань, передбачених даним пунктом договору, зберігач зобов`язаний сплатити поклажодавцю штраф у розмірі 50% вартості переданого на зберігання товару, а також нести іншу відповідальність, передбачену даним договором та чинним законодавством України (п. 3.2.8).

Відповідно до п.п. 3.3.2 п. 3.3 договору поклажодавець має право вимагати від зберігача відшкодування всіх збитків (витрат), завданих внаслідок невиконання або неналежного виконання зберігачем своїх обов`язків за цим договором.

В п. 3.4 договору визначено, що поклажодавець зобов`язаний передати на зберігання товар у строк, передбачений цим договором (п. 3.4.1); проводити оплату послуг зберігача відповідно до умов цього договору (п. 3.4.2); по закінченні строку зберігання або у випадках дострокового розірвання договору забрати товар у зберігача на умовах, визначених даним договором (п. 3.4.3).

За умовами п. 5.1 договору зберігач несе повну відповідальність за збереження і цілісність товару в розмірі вартості втраченого товару, а за пошкодження товару - у розмірі суми, на яку знизилась його вартість. При цьому для визначення вартості втраченого або пошкодженого товару сторони обумовили відповідні положення про індексацію.

Згідно п. 6.1 договору усі спори і розбіжності, що виникли між сторонами за цим договором, вирішуються шляхом переговорів. При недосягненні згоди спір вирішуються в судовому порядку відповідно до законодавства України (п. 6.2 договору).

За положеннями п. 8.1 договору останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2019 р. включно. Будь - які зміни та доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін шляхом підписання додаткових угод до цього договору (п. 9.1 договору).

Згідно п. 9.2 договору всі додатки, зміни та доповнення до цього договору з моменту набрання ним чинності стають невід`ємною складовою частиною цього договору.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі договір за своєю правовою природою є договором зберігання та є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 938 вказаного Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Згідно положень ст. 953 ЦК України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, позивач на виконання умов вказаного договору відповідального зберігання від 10.05.2019 р. передав за актом прийому-передачі від 10.05.2019 р. на зберігання відповідачу товар - фульвогумін у кількості 1000 л на загальну суму 225000,00 грн. Вказаний акт підписано сторонами, що засвідчено печатками підприємств (а.с. 11).

Наразі судом з`ясовано, що строк зберігання товару сплинув 31.12.2019 р. у зв`язку з закінченням строку дії договору, у зв`язку з чим відповідно до п. 3.4.3 договору позивач як поклажодавець зобов`язаний був забрати товар у відповідача як зберігача.

Як свідчать матеріали справи, ТОВ "Євровектор Плюс" звернулось до відповідача з вимогою від 31.01.2020 р. вих. № 1/3 про повернення товару, що перебуває на зберіганні в останнього на підставі договору від 10.05.2019 р. та акту від 10.05.2019 р. У вказаній вимозі позивач просив відповідача повернути переданий на відповідальне зберігання зазначений вище товар, належний ТОВ "Євровектор Плюс", у термін до 10 лютого 2020 року. Наразі слід зазначити, що вказана вимога позивача була отримана відповідачем 13.02.2020 р. згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Проте, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, останній не здійснив повернення належного позивачу майна, вказаного у вимозі.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що 25.02.2020 р. представникам позивача було здійснено виїзд за місцем знаходження товару: Одеська область, Лиманський район, с. Капітанівка, для перевірки наявності переданого відповідачу на відповідальне зберігання товару за договором відповідального зберігання від 10.05.2019 р., за результатами якої товар не виявлено, про що складено акт про відсутність товару від 25.02.2020 р. Як зазначено в акті, директором зберігача повідомлено, що товар використано ПП "Анта-Д" у своїй господарській діяльності, з огляду на що повернути його власнику не виявляється можливим.

Вказані обставини, наведені позивачем в акті, відповідачем під час розгляду справи не спростовано належними доказами.

Між тим, за змістом п.п. 3.2.2, 3.2.5 договору від 10.05.2019 р. відповідач зобов`язався повернути товар на першу письмову вимогу поклажодавця, в тому стані, в якому він був прийнятий на зберігання, у вказаний в такій вимозі строк, а також нести повну відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження товару, що знаходиться на зберіганні, незалежно від причини пошкодження або втрати (нестачі) згідно з чинним законодавством України та відшкодувати поклажодавцю всі збитки, завдані внаслідок невиконання або неналежного виконання зберігачем своїх обов`язків за цим договором.

При цьому відповідач при укладенні договору погодився, що не має права користуватись товаром особисто та/або надавати можливість користування товаром третім особам, а також не має права передавати товар третім особам без письмового дозволу поклажодавця (п. 2.7, 2.8 договору).

Таким чином, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві товар, який був прийнятий на зберігання, а відшкодувати збитки зобов`язаний лише у випадку втрати (нестачі) або його пошкодження.

Оскільки, як вже було зазначено, відповідач власником товару, що був йому переданий позивачем, не був, то відповідно до умов договору і положень ст. 942 ЦК України він був зобов`язаний зберігати переданий позивачем товар та повернути його позивачу відповідно до вимог ст. 953 ЦК України та умов договору.

При цьому судом встановлено, що відповідачем переданий йому на відповідальне зберігання товар відповідно до умов спірного договору від 10.05.2019 р. та акту приймання-передачі від 10.05.2019 р. повернуто не було. Адже, доказів повернення позивачу товару відповідач до суду не надав. Так, частиною першою, третьою статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, якими в силу ст. 73 ГПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення справи.

Отже, враховуючи наведені обставини суд доходить висновку про втрату відповідачем прийнятого на зберігання за спірним договором належного позивачу майна.

Так, відповідальність зберігача за втрату (нестачу) або пошкодження речі встановлена ст. 950 ЦК України, згідно ч. 1 якої за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Згідно ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Таким чином, приписами даної правової норми встановлено, що збитки, завдані втратою, відшкодовуються зберігачем у розмірі вартості втраченої речі.

В пункті 3.2.6 договору від 10.05.2019 р. сторони погодили, якщо виконання цього договору переривається або ускладнюється внаслідок порушення зберігачем своїх зобов`язань, останній повинен повністю компенсувати поклажодавцю всі завдані у зв`язку з цим збитки та понесені витрати.

Крім того, сторони в п. 5.1 договору передбачили, що зберігач несе повну відповідальність за збереження і цілісність товару в розмірі вартості втраченого товару. При цьому для визначення вартості втраченого або пошкодженого товару сторонами визначено порядок індексації. Зокрема, проіндексована вартість товару визначається таким чином: ПВТ = (К2/К1) х СП, де ПВТ - проіндексована вартість товару, яка підлягає сплаті зберігачем поклажодавцю у зв`язку з втратою або пошкодженням товару, ВТ - вартість товару, зазначена в акті приймання-передачі, К2 - курс гривні до долару США, встановлений на міжбанківському валютному ринку на дату (на час закриття торгів), що передує даті сплати за втрачений або пошкоджений товар, К1 - курс гривні до долару США, встановлений на міжбанківському валютному ринку України на час закриття торгів у дату, що передує даті підписання акту приймання-передачі товару на зберігання. Якщо К2 є меншим за К1, то ПВТ дорівнює ВТ. Порядок індексації вартості товару не є відповідальністю зберігача або іншим правовим наслідком порушення ним свого зобов`язання.

Для показника К2 сторони використовують курс продажу банками долару США за гривні на міжбанківському валютному ринку України на час закриття торгів, інформацію про який сторони одержують із веб-сторінки (показник ASK на веб-сторінці http://minfin.com.ua/) в огляді попереднього фінансового дня. Якщо показник К2 неможливо встановити з причини непрацездатності веб-сторінки http://minfin.com.ua/, то він дорівнює офіційному курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України у найближчий попередній до дати платежу день.

При зверненні поклажодавця до суду з позовною заявою про стягнення зі зберігача вартості втраченого або пошкодженого товару, показник К2 визначається станом на дату складання позовної заяви поклажодавцем про стягнення із зберігача вартості втраченого або пошкодженого товару. Якщо показник К2 під час розгляду справи в суді зменшується, то перерахунок суми індексації вартості товару не проводиться. Якщо показник К2 під час розгляду справи в суді збільшується порівняно із таким показником на дату складання позовної заяви, то поклажодавець має право провести перерахунок суми індексації вартості втраченого або пошкодженого товару на день подання заяви про збільшення позовних вимог.

Відтак, враховуючи те, що відповідачем не повернуто позивачу переданий останнім на зберігання товар, що свідчить про втрату товару, і ці обставини не спростовані відповідачем, відповідно відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу згідно приписів чинного законодавства та умов п. п. 3.2.5, 3.2.6, 5.1 договору вартість переданого на зберігання товару з урахуванням вищенаведених правил індексації.

Отже, суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо наявності у відповідача обов`язку по відшкодуванню збитків, завданих втратою майна, що передано позивачем за актом приймання-передачі від 10.05.2019 р., у розмірі проіндексованої вартості товару, яка складає за розрахунком позивача 228902,23 грн. (а.с. 17-18). Вказаний розрахунок відповідачем не було оспорено.

Таким чином, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення збитків у розмірі вартості втраченого товару в сумі 228902,23 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення нарахованого штрафу у розмірі 112500,00 грн. суд зазначає наступне.

Так, за умовами п. 3.2.6 договору, якщо виконання цього договору переривається або ускладнюється внаслідок порушення зберігачем своїх зобов`язань, останній повинен повністю компенсувати поклажодавцю всі завдані у зв`язку з цим збитки та понесені витрати і сплатити поклажодавцю штраф у розмірі 50% вартості переданого на зберігання товару за цим договором. Вказані умови договору кореспондують з п. 5.2 договору, за яким у випадку неповернення зберігачем товару поклажодавцю за першою вимогою останнього, зберігач повинен сплатити поклажодавцю неустойку в розмірі 2% вартості переданого на зберігання за цим договором товару за кожний день затримки, але не більше 50% вартості переданого на зберігання товару. Обов`язок по сплаті передбаченої вказаним пунктом договору неустойки виникає у зберігача й внаслідок неможливості повернення товару поклажодавцю по причині його втрати або пошкодження.

Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (неповернення переданого на зберігання майна) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.

Ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Тобто, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він або взагалі не приступив до виконання зобов`язання, або якщо він не виконав зобов`язання в межах встановленого в договорі чи законі строку.

Як було встановлено судом, відповідач мав повернути переданий йому на зберігання товар за вимогою позивача не пізніше 10.02.2019 р., однак не здійснив його повернення. Відтак, починаючи з 11.02.2019 р. у відповідача існує прострочення виконання зобов`язань з повернення товару з відповідального зберігання, внаслідок чого відповідач має сплатити штраф у розмірі 50% вартості переданого на зберігання товару за цим договором.

Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно вимог ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Поряд з цим слід зазначити, що між сторонами у справі, що розглядається, виник спір щодо неповернення переданого позивачем на зберігання товару за договором відповідального зберігання, тобто внаслідок невиконання негрошового зобов`язання. Так, аналізуючи положення глави 47 ЦК України, можна зробити висновок, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Відповідно до вимог ст. 199 ГК України виконання господарського зобов`язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу положень ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, вид правопорушення за який вона стягується і конкретний її розмір.

Судом встановлено, що п. 3.2.6 договору від 10.05.2019 р. передбачено застосування штрафу саме за неналежне виконання негрошового зобов`язання, а саме за порушення зберігачем своїх зобов`язань за договором. Право учасників господарських відносин встановлювати інші, ніж передбачено ЦК України види забезпечення виконання зобов`язань визначено ч. 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, передбаченої п. 3.2.6 договору, яка не суперечить вимогам законодавства.

З огляду на викладене, суд вважає, що п. 3.2.6 договору, яким сторони встановили договірну санкцію у відсотках від вартості переданого на зберігання товару, не суперечить вимогам чинного законодавства.

Разом з тим, дослідивши здійснений позивачем розрахунок штрафу у розмірі 112500,00 грн., суд зазначає, що вказаний розрахунок є вірним (225000,00 грн. / 50%), а відповідачем цей розрахунок не оспорено. Відтак, з відповідача підлягає стягненню штраф в розмірі 112500,00 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровектор Плюс" обґрунтовані, відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось на користь позивача, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 5121,03 грн., понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровектор Плюс" до Приватного підприємства "Анта-Д" про стягнення 341402,23 грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Приватного підприємства "Анта-Д" (67511, Одеська область, Лиманський район, с. Капітанівка, вул. Миру, буд. 8; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровектор Плюс" (21036, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, буд. 2, офіс 404; ) збитки в сумі 228902/двісті двадцять вісім тисяч дев`ятсот дві/ грн. 23 коп., штраф в розмірі 112500/сто дванадцять тисяч п`ятсот/грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 5121/п`ять тисяч сто двадцять одна/грн. 03 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складення повного рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 06 листопада 2020 р.

Суддя В.С. Петров