ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2020 справа № 914/1059/20

Господарський суд Львівської області у складі судді М.М. Петрашка розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Капший Маргарити Степанівни

до відповідача Фізичної особи-підприємця Селютіної Майї Ростиславівни

про стягнення 47198,96 грн.

за участю представників:

від позивача А.В. Вовчак

від відповідача О.О. Лісовий

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Фізичною особою-підприємцем Капший Маргаритою Степанівною до відповідача Фізичної особи-підприємця Селютіної Майї Ростиславівни про стягнення 47198,96 грн., з яких 45000,00 грн. - основний борг, 536,40 грн. - інфляційні втрати, 833,66 грн. - 3% річних, 738,90 грн. - пеня та 90,00 грн. - штраф.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено у протоколах судового засідання.

Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача проти позову заперечив, у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав, що наведені у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи та заперечення представників позивача та відповідача, суд встановив таке.

01.03.2019р. між Фізичною особою-підприємцем Капший Маргаритою Степанівною (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Селютіною Майєю Ростиславівною (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень, відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування приміщення, що визначене у цьому договорі (надалі іменується «орендоване приміщення»), та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату. Адреса орендованого приміщення: АДРЕСА_3

Пунктом 2.2.1. договору передбачено, що орендодавець має право вимагати під орендаря своєчасно сплачувати орендну плату відповідно до вимог цього договору та додатків/додаткових угод до нього. В разі затримання виплати орендної плати більше ніж на 20 календарних днів, орендодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку та вимагати сплати пені згідно пункту 6.2.1. даного договору.

Згідно із пунктом 3.3.2. договору, орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Пунктом 4.1. договору передбачено, за користування даним приміщенням орендар сплачує орендну плату яка встановлюється у розмірі 4500,00 грн. (чотири тисячі п`ятсот гривень), за кожен місяць оренди.

Відповідно до пункту 4.3. договору, орендна плата сплачується орендарем у готівковій формі не пізніше 26-го числа кожного поточного місяця. За згодою сторін орендна плата виплачена орендодавцю за перший і останній місяць оренди. Сума 9000,00 грн.

Згідно із пунктом 5.1. договору, після закінчення строку оренди, визначеного цим договором, орендар зобов`язаний передати орендодавцю орендоване приміщення протягом трьох днів з моменту закінчення строку оренди, що оформлюється актом здачі-приймання.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що орендоване приміщення вважається фактично переданим орендодавцю з моменту підписання акту здачі-приймання. У момент підписання цього акту орендар передає орендодавцеві ключі від орендованого приміщення.

Відповідно до пункту 5.6. договору, оплата оренди орендарем здійснюється по день фактичного звільнення приміщення.

Згідно із пунктом 6.2.1. договору, при порушенні строків сплати орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі 0,01% від місячної орендної плати за кожен день такого прострочення.

Пунктом 6.3. договору передбачено, що у випадку неповернення орендарем орендованого приміщення в зазначений цим договором строк орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі 2% від місячної орендної плати.

Відповідно до пункту 11.1. договору, договір набуває чинності з дати його укладення і діє до 28 числа місяця лютого 2020 р. (включно). Якщо на дату закінчення строку дії цього договору які-небудь із зобов`язань сторін невиконані, вони залишаються чинними до їх повного виконання.

Як зазначає позивач, відповідач не виконав свого обов?язку за договором щодо здійснення орендної плати за період з квітня 2019р. по січень 2020р., внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 45000,00 грн.

Керуючись частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував відповідачу 536,40 грн. - інфляційних втрат та 833,66 грн. - 3% річних.

Крім того, позивач на підставі пунктів 6.2.1. та 6.3 договору нарахував відповідачу 738,90 грн. - пені за порушення строків сплати орендної плати та 90,00 грн. - штрафу за неповернення орендарем орендованого приміщення в зазначений договором строк.

Таким чином, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача 47198,96 грн., з яких 45000,00 грн. - основний борг, 536,40 грн. - інфляційні втрати, 833,66 грн. - 3% річних, 738,90 грн. - пеня та 90,00 грн. - штраф.

Відповідач проти позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву, в якому Фізична особа-підприємець Селютіна Майя Ростиславівна зазначає, що жодних боргових зобов`язань перед Фізичною особою-підприємцем Капший Маргаритою Степанівною в тому числі і за період з 2019р. по 2020р. вона не має.

Як зазначає відповідач, за період з 2019р. по 2020р. між сторонами не укладався договір оренди, а грошові кошти в розмірі 15000,00 грн. щомісяця передавалися ФОП Капший Маргариті Степанівні без будь-яких офіційних документів.

При цьому відповідач зазначає, що в 2016р. між сторонами існував договір оренди приміщення за адресою: місто Львів, вулиця Наливайка, 11/1а, але орендодавець умисно в ньому вказала іншу занижену суму оренди, щоб не сплачувати більше податків, а по факту кожного місяця вимагала від орендаря значно більшу суму оплати за оренду. На цьому договорі сторони підписали кожну сторінку.

Відповідач зазначає, що в 2019 р. між ФОП Капший Маргаритою Степанівною та ФОП Селютіною Майєю Ростиславівною не підписувалося ні договору оренди ні до нього актів прийому-передачі приміщення за адресою: АДРЕСА_3, а тому, за твердженням відповідача, підписів на таких сторінках договору він не ставив.

Причина, як зазначає відповідач, фактична орендна плата була збільшена орендодавцем в 2019 р. до 15000 грн. за кожен місяць, а в договорі орендодавець не хотів писати суму оренди більше 4000 грн. за кожен місяць. Тому сторони не дійшли згоди по офіційним істотним умовам договору. При цьому, відповідач зазначає, що повністю і вчасно розрахувався за всі місяці фактичного користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 а.

Також, як зазначає відповідач, кошти за оренду передавалися на вимогу орендодавця кожного 25 числа місяця і не лише Капший М.С. особисто. За коштами по оренді також приїздили від імені орендодавця її чоловік та інші члени родини, а також треті особи, передачу коштів через яких орендодавець підтверджувала в телефонному режимі.

Також, як зазначає відповідач, в приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 здійснювалася відеофіксація, і на відео є моменти передачі коштів із зазначенням суми і за що вони передаються.

Позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначає, що такі твердження відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи копіями договору оренди та акту приймання-передачі, в яких наявні підписи сторін.

При цьому, як зазначає позивач, наявність іншого договору за підписами сторін чи договору іншого змісту сторона відповідача не підтверджує жодними доказами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи та заперечення представника позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із статтею 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 761 Цивільного кодексу України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Відповідно до частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Як встановлено судом, 01.03.2019р. між Фізичною особою-підприємцем Капший Маргаритою Степанівною (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Селютіною Майєю Ростиславівною (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень, відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування приміщення, що визначене у цьому договорі (надалі іменується «орендоване приміщення»), та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату. Адреса орендованого приміщення: АДРЕСА_3

Факт передачі відповідачу орендованого майна за договором підтверджується актом приймання-передачі приміщення, що містить підписи обох сторін.

Слід зазначити, що вищезазначені договір оренди нежитлових приміщень від 01.03.2019р. та акт приймання - передачі оглянуто судом в судовому засіданні.

Як зазначає позивач, заборгованість відповідача становить 45000,00 грн. за період з квітня 2019р. по січень 2020р.

Щодо заперечень відповідача суд зазначає, що такі заперечення зводяться лише до не підписання ним договору оренди нежитлових приміщень від 01.03.2019р., акту приймання-передачі приміщення, та до того, що орендні платежі фактично здійснювались, відповідно, відсутня заборгованість за вказаним договором.

При цьому, суд зазначає, що вказані договір та акт приймання-передачі приміщення, на які посилається позивач містять підписи як орендодавця, так і орендаря, а доказів сплати заборгованості в розмірі 45000,00 грн. за період з квітня 2019р. по січень 2020р. в матеріалах справи відсутні.

В матеріалах справи відсутні докази того, що договір оренди нежитлових приміщень від 01.03.2019р. визнано судом недійсним. При цьому жодною із сторін не заявлялось клопотань про призначення почеркознавчої експертизи, у зв?язку з чим у суду відсутні підстави ставити під сумнів дійсність вказаного договору та акту приймання-передачі.

Слід зазначити, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідачем разом з відзивом долучено до матеріалів справи договір оренди нежитлового приміщення за адресою: місто Львів, вулиця Наливайка, 11/1а, який укладений між сторонами 12.03.2016р. Строк дії цього договору оренди встановлений до 26.02.2017 року (включно).

Відмінність цього договору від договору укладеного 01.03.2019р. полягає лише у розмірі орендної плати. Так, у 2016р. згідно п.4.1. договору розмір орендної плати складає 10000,00 грн., а у договорі за 2019р., згідно п.4.1. розмір орендної плати складає 4500,00 грн.

Водночас, акт приймання-передачі підписаний з договором у 2016 році є дещо відмінним від акту долученого до договору укладеного у 2019 році по формі викладення. Відповідач не заперечував про підписання акту приймання передачі у 2016 році.

В обох актах приймання-передачі в оренду не вказано дати їх підписання та прив`язки до договорів оренди, однак інших договорів оренди, окрім зазначених вище, щодо нежитлового приміщення за адресою: місто Львів, вулиця Наливайка, 11/1а судом не встановлено, як і інших орендних відносин щодо цього приміщення.

Згідно із пунктом 5.1. договорів, після закінчення строку оренди, визначеного цим договором, орендар зобов`язаний передати орендодавцю орендоване приміщення протягом трьох днів з моменту закінчення строку оренди, що оформлюється актом здачі-приймання.

Однак, в матеріалах справи відсутній акт повернення приміщення з оренди орендарем після 26.02.2017р., а відтак підписувати ще один акт приймання-передачі приміщення в оренду, на думку суду, потреби не було.

Проте, наявність у матеріалах справи двох актів приймання - передачі в оренду, і враховуючи те, що строк договору оренди нежитлового приміщення від 12.03.2016р. закінчився 26.02.2017 року, суд приходить до висновку, що відносини оренди були оформлені сторонами двічі (повторно).

Таким чином, повторне підписання акту приймання-передачі в оренду суд розцінює не інакше, як дія вчинена у підтвердження виникнення правовідносин на підставі іншого правочину, яким, на переконання суду, є договір оренди нежитлових приміщень від 01.03.2019р. Інші договори в матеріалах справи відсутні.

Як на підтвердження обставин зазначених у відзиві на позовну заяву, відповідач подав з відзивом заяву свідка ОСОБА_1 , яка зазначає, що в періоди з 2018 по даний час працює продавцем у ФОП Селютіної Майї Ростиславівни, в тому числі в 2019 році, в магазині за адресою: АДРЕСА_3

Зокрема свідок зазначає, що в 2019 році між ФОП Капший Маргаритою Степанівною та ФОП Селютіною Маєю Ростиславівною не підписувалося ні договору оренди ні до нього актів прийому - передачі приміщення за адресою: АДРЕСА_3. Свідок стверджує, що кошти за оренду у сумі 15000,00 грн. передавалися на вимогу орендодавця кожного 25 числа місяця і не лише їй особисто. За коштами по оренді також приїздили від імені орендодавця її чоловік та інші члени родини, а також треті особи, передачу коштів через яких орендодавець підтверджувала в телефонному режимі.

Перш за все, слід зазначити, що ОСОБА_1 працювала у ФОП Селютіної Майї Ростиславівни продавцем, однак не є стороною договору, а відтак їй не могло бути достеменно відомо чи підписувався договір оренди та акти приймання - передачі приміщення сторонами, зокрема поза межами орендованого приміщення в якому свідок працювала. Разом з тим, в заяві не названо джерела такої обізнаності свідка, хоча враховуючи наведене, такі обставини можуть ґрунтуватися лише на повідомленнях інших осіб, зокрема ФОП Селютіної Майї Ростиславівни.

Проте, не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. Показання свідка, що ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, не беруться судом до уваги (ч.ч.1, 4 ст. 87 ГПК України).

Разом з тим, належить зазначити, що обставини зазначені у заяві свідка є аналогічними з обставинами зазначеними у відзиві на позов, зокрема по характеру викладення.

Стосовно тверджень про передачу коштів за оренду приміщення, про які зазначає свідок, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Жодних письмових доказів про передачу коштів (акти, розписки, облікові документи тощо) до матеріалів справи не долучено. Разом з тим, позивач та відповідач виступали у відносинах оренди не як фізичні особи, а як суб`єкти підприємницької діяльності, проте жодних доказів про фіксування цієї господарської операції до матеріалів справи також не долучено.

На стадії підготовчого провадження, а також під час розгляду справи по суті представник відповідача зазначав, що у підтвердження факту передачі коштів на більшу суму ніж ту, що зазначена у договорі, є докази відеофіксації, яка здійснювалася в приміщенні за адресою: м. Львів, вул. Наливайка, 11/1а.

Однак, жодних доказів відеофіксації як на стадії підготовчого провадження так і під час розгляду справи по суті відповідач не представив. Клопотання про забезпечення доказів відповідач не заявляв.

Окрім цього, письмово та усно у судових засіданнях представник відповідача просив викликати в судове засідання позивача ФОП Капший Маргариту Степанівну та допитати її з приводу існування між сторонами Договору оренди нежитлових приміщень від 01.03.2019 р. та акту приймання-передачі, однак представник позивача заперечив проти такого виклику.

На думку суду, підстави з яких представник відповідача просив викликати позивача у судове засідання, не стільки стосувались предмету даного господарського спору, скільки це зумовлено встановленню обставин, які ймовірно можуть стати підставою для породження інших судових процесів тощо.

У судовому засіданні 27.10.2020р. суд відмовив у задоволенні такого клопотання.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (ст. 56 ГПК України). Представник позивача заперечив проти виклику ФОП Капший Маргарити Степанівни у судове засідання, реалізуючи таким чином волю особи, яку він представляє.

Відповідно до частини 3 статті 87 Господарського процесуального кодексу України, сторони, треті особи та їх представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Однак, у абзаці 2 частини 1 статті 218 Цивільного кодексу України зазначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Водночас, як вже було зазначено вище, жодною із сторін не заявлялось клопотань про призначення почеркознавчої експертизи, у зв?язку з чим у суду відсутні підстави ставити під сумнів дійсність вказаного договору та акту приймання-передачі.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини встановлені судом, твердження відповідача викладені у відзиві на позовну заяву не знаходять свого підтвердження у матеріалах справи.

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи наведені обставини та норми законодавства, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 45000,00 грн. за період з квітня 2019р. по січень 2020р. є обґрунтована, підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем та підлягає задоволенню.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності із статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи наведене, перевіривши розрахунок пені та штрафу, зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази повернення позивачу об?єкта оренди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 738,90 грн. - пені та 90,00 грн. - штрафу є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено перерахунок інфляційних втрат. Відповідно до здійсненого перерахунку, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 471,94 грн., а не 536,40 грн. інфляційних втрат.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача 833,66 грн. - 3% річних є обгрунтована та підлягає задоволенню.

Сплата позивачем судового збору підтверджується квитанцією №48999546 від 27.04.2020р. на суму 2102,00 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача 2099,13 грн. судового збору, оскільки позов у даній справі слід задовольнити частково.

Щодо судових витрат на професійну правову допомогу суд зазначає таке.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представником позивача в судовому засіданні 27.10.2020р. при вирішенні спору по суті до закінчення судових дебатів зроблено заяву про вирішення питання щодо судових витрат на правову допомогу після ухвалення рішення.

Згідно із статтею 221 Господарського процесуального кодексу України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Селютіної Майї Ростиславівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Капший Маргарити Степанівни ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 45000,00 грн. - основного боргу, 471,94 грн. - інфляційних втрат, 833,66 грн. - 3% річних, 738,90 грн. - пені, 90,00 грн. - штрафу та 2099,13 грн. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили, відповідно до статті 327 Господарського процесуального кодексу України.

5. Призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат на 16.11.2020р. на 11:00 год. у приміщенні Господарського суду Львівської області за адресою: 79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128.

6. Встановити позивачу строк до 02.11.2020р. для подання доказів щодо розміру понесених ним судових витрат.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку у строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 06.11.2020р.

Суддя М.М. Петрашко