ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2020 справа № 914/682/20

Господарський суд Львівської області у складі судді Долінської О.З., за участю секретаря судового засідання Муравець О.М.,

за позовом: Фізичної особи-підприємця Колія Валерія Вікторовича, м. Полтава

до відповідача: Акціонерного товариства "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" (Турецька республіка), що діє в Україні через представництво "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті", м. Львів

про: стягнення суми основного боргу та упущеної вигоди

В судове засідання з`явилися представники:

від позивача: Стойка А.М. - адвокат, посвідчення адвоката №1522 від 30.03.2016 р.

від відповідача: Дзіговська І.І. - адвокат, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1031163 від 21.07.2020 р.

ВСТАНОВИВ:

19.03.2020 р. Фізична особа-підприємець Колій Валерій Вікторович звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Акціонерного товариства "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" (Турецька республіка), що діє в Україні через представництво "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" про стягнення суми основного боргу та упущеної вигоди.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 23.03.2020 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу 10-денний строк на усунення недоліків, допущених при поданні та оформленні позову.

На виконання ухвали Господарського суду Львівської області від 23.03.2020 року у справі №914/682/20 про залишення позовної заяви без руху, позивач подав: заяву від 23.03.2020 року (вх.№13387/20 від 23.03.2020 року), заяву про усунення недоліків позовної заяви б/н від 30.03.2020 року (вх.№14300) та орієнтовний розрахунок судових витрат від 08.04.2020 року (вх.№15528/20 від 08.04.2020 року) з доказами відправки такого відповідачу.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.04.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і підготовче засідання у справі призначено на 20.05.2020 року.

18.05.2020 р. представником відповідача подано на адресу суду відзив на позовну заяву з додатками за вх. № 17944/20, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю позовних вимог з підстав, викладених у поданому відзиві.

В підготовчому судовому засіданні 20.05.2020 р., відповідно до ст. 216 ГПК України, оголошувалась перерва до 10.06.2020 р.

09.06.2020 р. позивачем подано на адресу суду відповідь на відзив з додатками за вх. № 19269/20, відповідно до якого позивач просив суд прийняти відповідь на відзив до розгляду та долучити до матеріалів справи докази, які долучені до відповіді на відзив.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 10.06.2020 р. підготовче засідання відкладено на 22.07.2020 р. на 10:00 год.

В підготовчому судовому засіданні 22.07.2020 р., відповідно до ст. 216 ГПК України, оголошувалась перерва до 17.08.2020 р.

17.08.2020 р. представником позивача подано на адресу суду письмові пояснення з додатками щодо позовних вимог у даній справі за вх.№ 24376/20.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.08.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 23.09.2020 р.

28.08.2020р. позивачем за вх. №2031/20 до суду подано заяву про роз`яснення ухвали від 17.08.2020 р., у якій позивач просив суд роз`яснити вказівку суду в ухвалі Господарського суду Львівської області від 17.08.2020р. у даній справі про те, що така ухвала не підлягає оскарженню.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 28.08.2020р. заяву передано на розгляд головуючій судді Долінській О.З.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2020р. у зв`язку із перебуванням у відпустці судді Долінської О.З. в період з 31.08.2020р. по 14.09.2020р. головуючим суддею (суддею-доповідачем) з розгляду заяви про роз`яснення ухвали визначено суддю Фартушка Т.Б.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.09.2020 р. (суддя Фартушок Т.Б.) заяву Фізичної особи-підприємця Колія Валерія Вікторовича від 28.08.2020р. б/н (вх. №2031/20 від 28.08.2020р.) про роз`яснення ухвали у справі №914/682/20 повернуто Фізичній особі-підприємцю Колію Валерію Вікторовичу у зв`язку з відкликанням поданої заяви.

В судовому засіданні 23.09.2020 р., відповідно до ст. 216 ГПК України, оголошувалась перерва до 30.09.2020 р.

29.09.2020 р. представником відповідача подано на електронну адресу суду письмові пояснення за вх. № 28103/20, відповідно до яких представник відповідача просить врахувати ці пояснення при дослідженні доказів.

28.09.2020 р. представником позивача подано в системі «Електронний суд» заяву з додатками про розподіл судових витрат у справі за вх. № 28078/20.

Аналогічна заява про розподіл судових витрат у справі направлена представником позивача на адресу суду та зареєстрована відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. № 28368/20. Відповідно до поданої заяви, представник позивача просив суд стягнути з відповідача 41 850,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В судовому засіданні 30.09.2020 р., відповідно до ст. 216 ГПК України, оголошувалась перерва до 12.10.2020 р.

09.10.2020 р. представником позивача подано на електронну адресу суду письмові пояснення з додатками у даній справі за вх. № 29321/20, відповідно до яких представник позивача просив суд долучити вказані письмові пояснення до матеріалів справи та врахувати їх при ухваленні рішення у справі № 914/682/20, в т. ч. щодо належності та допустимості доказів у справі.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 12.10.2020 р. розгляд справи по суті відкладено на 02.11.2020 р., згідно поданих представниками сторін клопотань.

12.10.2020 р. представником позивача подано на електронну адресу суду заяву за вх. № 29507/20 про участь в усіх судових засіданнях у справі № 914/682/20 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.10.2020 р. судом постановлено заяву представника позивача за вх. № 29507/20 від 12.10.2020 р. про проведення судового засідання 02.11.2020 р. у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволити. Проведення судового засідання 02.11.2020 р. здійснити в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon" (https://easycon.com.ua/).

23.10.2020 р. за вх. № 30803/20 від представника позивача поступили письмові пояснення щодо належності і допустимості доказів у справі із додатками до нього, які представник позивача просить врахувати при ухваленні рішення у справі.

02.11.2020 р. в судове засідання з розгляду справи по суті з`явився представник позивача, просив суд позовні вимоги задоволити повністю, з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив за вх. № 19269/20 від 09.06.2020 р. та поясненнях, наданих у судових засіданнях, а також стягнути з відповідача суму понесених судових витрат, що складаються з 9 202,66 грн. судового збору та 41 850,00 грн. витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката.

02.11.2020 р. в судове засідання з розгляду справи по суті з`явився представник відповідача, проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві за вх. № 17944/20 від 18.05.2020 р., письмових поясненнях за вх. № 28103/20 від 29.09.2020 р. та поясненнях, наданих у судових засіданнях, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів.

Враховуючи те, що норми ст. 81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції у справі.

Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав позивача на своєчасне вирішення спору.

В силу приписів ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Крім того, суд враховує, що пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Враховуючи те, що подані у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги та які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 914/682/20.

В судовому засіданні 02.11.2020 р., відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Правова позиція позивача.

У період з 12.03.2019 по 31.12.2019 замовник на підставі договору №15 від 12.03.2019 використовував під`їзну колію виконавця, при цьому, всупереч п. 3.2.3 цього договору не надавав останньому інформацію про кількість рухомого залізничного складу, що надійшов на адресу замовника в період з 24.09.2019 по 31.12.2019, внаслідок чого замовник ухилявся від оплати спожитих за цей час послуг. Оскільки Представництвом «Онур» в період з 24.09.2019 по 31.12.2019 на під`їзну колію виконавця було подано 264 вагонів загальною вагою 18 323,12 тон, то позивач розрахував суму заборгованості на підставі п. 4.1 договору, шляхом множення вартості поставки однієї тони (10,20 грн.) на загальну вартість поданого залізничного складу, а тому просить суд стягнути з відповідача 186 895,82 грн. (18 323,12 тон * 10,2 грн.) основної заборгованості за послуги користування під`їзною колією.

Окрім того, позивач, як виконавець за договором №15 від 12.03.2019, стверджує, що відповідач в період з 12.03.2019 по 31.12.2019 неналежним чином виконував п. 3.2.7 договору, де передбачено обов`язок щодо подачі 30% вагонів від загальної кількості їх за звітний період по станції Супрунівка. З інформації, наданої Полтавською дирекцією залізничних перевезень, позивач розрахував, що ним безпідставно недоотримано 426 615,25 грн., внаслідок ухилянь відповідача від належного виконання договору, виходячи з загальної ваги кількості всіх поданих у цей період вагонів залізничного складу, за різницею фактично оплачених та відповідачем сум та сум, які позивач включив до сум основної заборгованості.

Як вказує позивач, відповідач систематично ухилявся від підписання актів-приймання наданих послуг, внаслідок чого позивач у січні 2020 року поштовим відправленням направив їх черговий раз на відомі адреси відповідача. При цьому позивач стверджує, що такий спосіб надання замовнику документів про надані послуги відповідає п. 3.1.5 та п. 5.2 договору №15 від 12.03.2019.

Позивач стверджує, що відповідач не заперечуючи реальність фактичного використання послуг за договором №15 від 12.03.2019, які відображені в інформації, що надана Полтавською дирекцією залізничних перевезень, відмовляється їх оплачувати лише через відсутність підписаних ним актів приймання-передачі, що не узгоджується вимогами ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України, оскільки виникнення у відповідача, як замовника послуги, обов`язку щодо оплати наданих послуг ставиться в залежність виконання сторонами своїх взаємокореспондуючих обов`язків, а не до наявності підписаних актів приймання-передачі.

Зазначає, що посилання відповідача на лист Національного банку України від 13.01.2020, згідно з яким клієнти банку у розрахункових документах зобов`язані зазначати номер рахунку тільки за стандартом IBAN з 13 січня 2020 року, жодним чином не свідчить про те, що банківські рахунки за таким стандартом клієнтам банку заборонялося відкривати та використовувати до 13 січня 2020 року.

Позивач заперечує доводи відповідача про те, що ФОП Колій В.В. в серпні - грудні 2019 року не використовував банківський рахунок за стандартом IBAN, який зазначено в рахунках-фактурах за відповідний період часу.

Правова позиція відповідача.

У своєму відзиві відповідач визнає обставини щодо існування між сторонами договірних відносин, які виникли на підставі договору №15 від 12.03.2019, однак стверджує, що загальна вартість наданих позивачем послуг становить 163 985,40 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі, а відповідачем сплачено цю суму та надмірно переплачено додаткові 65 831,56 грн. Відповідач заперечує існування заборгованості, яка є предметом позову в даній справі, стверджуючи, що позивачем не надано послуг на суму, яка є предметом позову.

Зазначає, що позивачем не надано актів приймання-передачі, які підписані сторонами договору №15 від 12.03.2019, окрім того такі на адресу відповідача не надходили. Рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень за №780, №771, №970 та квитанції про оплату послуг поштового зв`язку від 21.10.2019, від 26.11.2019, від 17.12.2019, на думку відповідача, є неналежними доказами на підтвердження надсилання відповідачу актів приймання-передачі наданих послуг.

Зважаючи на положення постанови Правління Національного банку України №162 від 28.12.2018, відповідач вказує на те, що позивач не мав об`єктивної можливості виставити рахунки на оплату наданих послуг та акти приймання-передачі за стандартом IBAN, оскільки на той момент такий йому не був відомий.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані суду докази, беручи до уваги надані в судових засіданнях у процесі розгляду справи пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, оглянувши оригінали документів, суд виходить з наступного при прийнятті рішення у справі.

Предметом заявленого позову є вимога виконавця спрямована до замовника про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неоплати останнім послуг користування під`їзною колією, які надавались на підставі договору, а також вимога про стягнення безпідставно недоотриманих виконавцем грошових коштів, внаслідок неподання замовником мінімально обумовленої кількості вагонів на під`їзну колію виконавця.

Таким чином, для правильного вирішення спору в даній справі необхідно: (1)встановити характер та зміст послуг, оплати якої вимагає виконавець, тобто у чому саме полягає споживання таких послуг, а також визначити їх мінімальний розмір (кількість), який замовник зобов`язався використати, (2)визначити, які послуги слід вважати наданими, (3)встановити отримання цих послуг замовником у спірний період на умовах, які визначені в укладеному між сторонами договорі, та чи це підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, (4)на підставі чого встановити чи існує заборгованість замовника перед виконавцем щодо оплати цих послуг та чи наявні правові підстави для їх стягнення, (6)якщо так, то визначити розмір заборгованості, що підлягає стягненню.

При з`ясуванні фактичних підстав заявленого позову, судом встановлено, що виконавець у позові пов`язує наявність заборгованості замовника перед ним із фактом отримання замовником послуг користування залізничною колією, а упущену вигоду - невиконанням мінімально обумовленого в договорі обсягу послуг, які замовив відповідач.

З`ясовуючи характер та зміст послуг, оплати якої вимагає виконавець, судом встановлено, що між Фізичною особою-підприємцем Колієм Валерієм Вікторовичем (далі по тексту ФОП Колій В.В.) (виконавець) та Представництвом «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті» (далі по тексту Представництво «Онур») (замовник) укладено договір №15 від 12.03.2019, за умовами пункту 2.1 якого виконавець надає замовнику в користування для транспортного обслуговування під`їзну колію за адресою: м. Полтава, вул. Буровиків, 4Б (пункт 1.1-1.3 цього договору). При цьому сторонами цього договору в пункті 1.4 обумовлено, що майно, про яке йдеться у пункті 1.1 договору, належить виконавцеві на праві спільної часткової власності, а власник діє за згодою іншого співвласника громадянина ОСОБА_1 .

При цьому, замовник зобов`язався подавати орієнтовно 30% вагонів від загальної кількості їх за звітний період по станції Супрунівка (п.3.2.7 договору).

Відповідно до пункту 3.2.3 договору, замовник взяв на себе обов`язок надавати виконавцеві інформацію про кількість рухомого залізничного складу, що надійшов на адресу замовника за звітний період (календарний місяць), в строк не пізніше останнього дня звітного місяця.

Відповідно до п. 4.1 договору, ціна договору складається із загальної вартості всіх послуг, що їх надано виконавцем протягом строку дії цього договору (згідно актів надання послуг та/або виконаних робіт). Орієнтована ціна договору на 2019 рік становить 500 000,00 грн., що визначено вартістю послуг поставки вантажу на залізничну під`їзну колію, з розрахунку вартості поставки однієї тони і становить 10,20 грн.

З пункту 9.1 договору вбачається, що останній набуває чинності з моменту його укладення і діє до 31.12.2019 включно.

Судом встановлено, що зі сторони замовника вищезазначений договір підписаний уповноваженою особою Представництва «Онур».

У матеріалах справи наявне Положення про Представництво, з пунктів 1.1., 1.2 якого вбачається, що останнє є відокремленим підрозділом Компанії «Онур» та здійснює господарську діяльність на території України.

Пунктами 2-4 статті 95 ЦК України, передбачено, що представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про те, що Представництво «Онур», укладаючи договір №15 від 12.03.2019 про надання послуг з користування залізничною під`їзною колією, діяло від імені та в інтересах боржника - Акціонерного товариства «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті» (Турецька республіка), що призвело до виникнення у цього нерезидента цивільних прав та обов`язків за вказаними договором.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов сторони уклали договір, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обов`язки, а відповідний договір набрав чинності. Зазначене свідчить про те, що сторони встановили межі здійснення своїх прав та обов`язків за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 175 ГК України передбачено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, з системного аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що обов`язку виконавця щодо надання послуг кореспондує обов`язок замовника щодо їх оплати.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Встановлюючи певні умови виконання зобов`язань в договорі, сторони забезпечують стабільність, послідовність та правову певність поведінки учасників договірних відносин, що гарантує справедливість, розумність й добропорядність сторін під час виконання договору.

Водночас, недотримання вищезазначених умов виходить за обумовлені сторонами межі здійснення прав та обов`язків по договору, й надає одній зі сторін, яка його порушує, безпідставну перевагу в цих господарських відносинах, внаслідок чого порушується баланс приватноправових інтересів сторін договору, що є недопустимим.

На виконання умов договору, виконавцем надано у користування замовника обумовлену в п.1.1 договору під`їзну колію, що визнається учасниками справи. Суд не має обґрунтованих підстав вважати ці обставини недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом, а тому в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019).

Судом встановлено, що відповідач (замовник) здійснив оплату послуг користування під`їзною колією у період з 12.03.2019 по 23.09.2019 на загальну суму 229 817 грн., з яких 144 278,44 грн. згідно з платіжним дорученням №66955 від 25.07.2019 та 85 538,56 грн. в порядку виконання наказу Господарського суду Львівської області від 29.10.2019 у справі №914/2162/19 згідно з платіжним дорученням №238 від 24.01.2020.

Враховуючи зазначені обставини, суд доходить до висновку, що замовник починаючи з 12.03.2019 систематично використовував під`їзну колію, користування якою є предметом укладеного між сторонами договору №15 від 12.03.2019.

Обумовлюючи таку істотну умову договору як ціна, сторони в п. 4.1 передбачили методику її визначення, а саме, що ціна договору залежить від вартості послуг поставки вантажу на залізничну під`їзну колію, з розрахунку вартості поставки однієї тони і становить 10,20 грн. Тобто ціна договору визначається добутком загальної ваги залізничного складу, який надійшов на під`їзну колію, на фіксовану суму за одну тону цієї ваги (10,20 грн.).

З цих підстав, суд погоджується з твердженням позивача про те, що інформація замовника про кількість та вагу рухомого залізничного складу, який поданий на спірну під`їзну колію, є визначальною для обрахування вартості послуг, які надані позивачем (виконавцем).

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦК України якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

Разом з тим, замовник, всупереч п. 3.2.3 договору, не надавав виконавцеві інформацію про кількість рухомого залізничного складу, що надійшов на адресу замовника за звітний період. Доказів протилежного відповідачем не надано.

Така поведінка відповідача свідчить про взаємосуперечливість його поведінки та недобросовісність, що суперечить ст. 3 ЦК України, якою визначено, що однією із основних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Термін «естопель» означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі.

Принцип «естопель», зокрема, застосовано в практиці Європейського суду з прав людини (Хохліч проти України (Заява №41707/98); «Рефаг парті зі (Партія добробуту) Туреччини та інші проти Туреччини» (Заяви №№41340/98, 41342/98, 41344/98), такий принцип підлягає застосуванню українським судом і при розгляді даної справи.

Застосування цього принципу відображено у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 17.11.2018 в справі №911/205/18 та постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, яка враховується судом в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України.

За таких обставин, відповідач, визнаючи загальну кількість та вагу рухомого залізничного складу, який надходив на спірну під`їзну колію, втрачає можливість покликатись на протилежні обставини в даному судовому процесі, оскільки в такому разі не буде дотримано принцип добросовісності.

З метою з`ясування кількості та ваги рухомого залізничного складу, який поданий на спірну під`їзну колію, представник позивача звернувся з відповідним адвокатським запитом.

У відповіді на вказаний адвокатський запит, Полтавська дирекція залізничних перевезень повідомила, що на обумовлену договором №15 від 12.03.2019 під`їзну колію Представництвом «Онур» в період з 24.09.2019 по 31.12.2019 було подано 264 вагонів загальною вагою 18323128,88 кг, тобто 18 323,12 тон.

Відтак, суд доходить до висновку, що загальна вартість отриманих Представництвом «Онур» послуг за договором №15 від 12.03.2019 в період з 24.09.2019 по 31.12.2019 становить 186 895,82 грн. (18 323,12 тон * 10,2 грн.).

Пунктом 4.3 договору визначено, що оплата фактично наданих і документально підтверджених послуг здійснюється шляхом перерахування замовником грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця в десятиденний строк з дня виконання зобов`язання за договором виконавцем на підставі рахунку, що його виставляє виконавець замовникові із врахуванням інформації, яка міститься у підписаному обома сторонами акті про надання послуг та/або виконання робіт.

Згідно з пунктом 3.2.4 договору, замовник зобов`язаний своєчасно, у строки та в порядку, встановленому цим договором, здійснювати оплату послуг за цим договором.

У своєму відзиві відповідач стверджує, що загальна вартість наданих позивачем послуг становить 163 985,40 грн. підтверджується відповідними актами приймання-передачі, а відповідачем сплачено цю суму та надмірно переплачено додаткові 65 831,56 грн. Отже, узагальнений зміст заперечень відповідача зводиться до того, що виникнення обов`язку щодо оплати наданих послуг ставиться в залежність до наявності підписаних актів приймання-передачі, однак суд відхиляє такі твердження з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Виникнення у замовника послуг обов`язку оплатити їх, ставиться в залежність від факту реального надання послуг, та не може залежати від підписання замовником послуг відповідного акту, так як такий акт може бути не підписаний, що не свідчить про те, що послуги не були надані. Акт являється правопідтверджуючим документом, а не документом, який породжує права та обов`язки сторін.

Натомість невиконання відповідачем свого обов`язку з оплати спожитих послуг порушує права позивача на отримання плати за надані послуги та суперечить вимогам чинного законодавства.

Позивач стверджує, що виставлені рахунки та акти приймання-передачі ним надсилались на юридичну адресу та адреси фактичного місцезнаходження відповідача на підтвердження чого надає рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень за №780, №771, №970 та квитанції про оплату послуг поштового зв`язку.

Відповідач заперечив проти вказаних доказів, посилаючись на їх неналежність та недопустимість. Зокрема вказав, що рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення №970 та №780 надіслані за адресами, які не вказані в якості реквізитів замовника, а також, що в цих рекомендованих повідомленнях у графі «номер адресата» вказано номер мобільного телефону позивача. У рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення №771 вказано юридичну адресу замовника, однак у графі «номер адресата» вказано номер мобільного телефону позивача (виконавця). Крім того відповідач зазначає, що копії фіскальних чеків на придбання товарів/послуг ПАТ «Укрпошта», а саме торгових марок «марка Т», «марка М», «Карпати заповідник» та «Бук лісовий» не містять інформацію про факт надання послуг з відправки рекомендованої чи іншої кореспонденції як на адресу відповідача, так і на адресу будь-яких осіб.

Оцінюючи вищезазначені докази суд виходить з наступного.

Пунктом 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 передбачено, що повідомлення про вручення поштового відправлення - це повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача.

Відповідно до п. 94 цих Правил (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №1107 від 18.12.2018) порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам узгоджується з оператором поштового зв`язку разом з юридичною особою. Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України «Про поштовий зв`язок». Прості та рекомендовані поштові відправлення, повідомлення про надходження поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичну друковані видання, адресовані юридичним особам, можуть доставлятися з використанням абонентських поштових скриньок, що встановлюються на перших поверхах приміщень чи інших доступних для цього місцях або у канцелярії, експедиції тощо, розміщені на перших поверхах приміщень, чи видаватися в приміщеннях об`єкта поштового зв`язку представникам юридичних осіб, уповноваженим на одержання пошти.

Аналіз наведених положень дозволяє дійти до висновку, що наявність повідомлення про вручення поштового відправлення є завершальною стадією надання послуги поштового зв`язку, тобто поштове відправлення є таким, що відбулось (вручене адресату).

Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення №771, у якому вказано юридичну адресу замовника, та №780, у якому вказано адресу зазначену в договорі, містить дату вручення, а у графах «отримувач» міститься підпис.

Напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Доказів на спростування цієї презумпції відповідачем не надано. При цьому суд зазначає, що презумпція добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків має спростовуватись об`єктивними обставинами, а не суб`єктивними твердженнями відповідача чи його припущеннями.

З цих підстав, суд доходить до висновку, що відповідач отримував поштові відправлення №771 та №780.

Стосовно того, що поштові відправлення №771 та №780 містили саме виставлені виконавцем (позивачем) рахунки та підписані ним акти приймання-передачі, а не будь-які інші документи, то суд, керуючись ст. 79 ГПК України (в редакції Закону №132-ІХ від 20.09.2019) розцінює як більш вірогідні, ніж твердження на які посилається відповідач.

Частиною першою статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зі змісту цієї норми вбачається, що необхідними елементами «обов`язку доказування» є: 1) певне міркування особи щодо обставин, якими вона підтверджує свої вимоги або заперечення; 2) подання відповідних доказів, які підтверджують ці обставини.

Отже, до надання відповідних доказів на обґрунтування заявлених вимог або заперечень, будь які висловлені особою міркування будуть собою являти припущення, які не мають під собою жодного доказового значення.

Зазначене узгоджується з вимогами процесуального закону щодо оцінки доказів про те, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, твердження відповідача про те, що в поштових відправленнях №771 та №780 містились не виставлені виконавцем (позивачем) рахунки та підписані ним акти приймання-передачі, а інші документи, ґрунтуються на припущеннях, а не на доказах.

Покликання відповідача на дефектність рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень №771 та №780 спростовується погодженими ним пунктами 3.1.5 та 5.2 договору №15 від 12.03.2019 в яких визначено два способи надання замовнику (відповідачу) документів про надані послуги: шляхом надсилання рекомендованим листом з повідомленням або врученням особисто представнику замовника.

Суд зазначає, що кредитор за спірним зобов`язанням (позивач) не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання боржника до підписання акта приймання-передачі, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта, що в даному випадку і зроблено позивачем. У свою чергу, обов`язок прийняти надані послуги законом покладений саме на боржника. Відмова боржника від підписання акта приймання-передачі не звільняє його від обов`язку щодо їх оплати.

Тому, суд погоджується твердженнями позивача про те, що зобов`язання відповідача щодо оплати послуг за договором не ставляться в залежність від щомісячного надсилання актів, а виникають на підставі договору як кореспондуючий обов`язок.

З огляду на це суд вважає, що рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень за №780, №771, №970 та квитанції про оплату послуг поштового зв`язку, які надані позивачем на підтвердження факту надсилання відповідачу рахунків та актів приймання-передачі, не впливають та не спростовують факту заборгованості відповідача перед позивачем за надані послуги.

Покликання відповідача на те, що виставлені виконавцем (позивачем) рахунки та акти приймання-передачі складені після 13.01.2020 і не могли бути складені до цього, оскільки в реквізитах з боку постачальника зазначено номер банківського рахунку за стандартом IBAN відхиляється судом, оскільки не спростовує обов`язку відповідача оплатити отримані ним послуги.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що вимоги ФОП Колій В.В. до Представництва «Онур» про стягнення 186 895,82 грн. за послуги, які надані в період з 24.09.2019 по 31.12.2019 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про стягнення упущеної вигоди, то суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось вище позивач пов`язує наявність упущеної вигоди з невиконанням мінімально обумовленого в договорі обсягу послуг, які замовив відповідач, а саме тим, що визначений у п.3.2.7 договору обов`язку щодо подачі 30% вагонів від загальної кількості їх за звітний період по станції Супрунівка.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Інститут відшкодування шкоди в цивільному законодавстві - це інститут, що забезпечує реакцію суспільства на порушення норм права та виконує відновлювальну функцію, спрямовану на приведення майнового стану потерпілого до стану, що існував до правопорушення. За своєю суттю інститут відшкодування шкоди також відіграє допоміжну роль у забезпеченні виконання функцій іншими інститутами.

Відшкодування збитків - це одна з форм цивільно-правової відповідальності, яка залежно від підстав виникнення поділяється на договірну та позадоговірну.

Відповідальність, що настає в разі завдання будь-кому протиправної шкоди, коли заподіювач не перебуває в договірних відносинах із потерпілим, є деліктною (позадоговірною) відповідальністю.

Отже, слід розрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору (ст. 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок заподіяння шкоди (глави 82 ЦК України).

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/6702/17 та пунктах 27-29 постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/2436/17.

Вказане узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 623 ЦК України за змістом якої боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Судом встановлено, що спірні правовідносини у даній справі, зокрема, виникли на підставі договору у зв`язку з настанням цивільно-правової відповідальності за його невиконання.

За загальним правилом особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1 статті 22, стаття 611, частина 1 статті 623 ЦК України).

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Ураховуючи положення статті 74 ГПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, то саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 10.12.2018 у справі № 902/320/17).

З інформації, яка надана Полтавською дирекцією залізничних перевезень на адвокатський запит представника позивача, вбачається, що на під`їзну колію, яка обумовлена договором №15 від 12.03.2019, Представництвом «Онур» в період з 12.03.2019 по 31.12.2019 було подано 593 вагони (загальна вага 40 700,25 тон), із 4002 вагонів загальної їх кількості за звітний період по станції Супрунівка.

Виходячи з того, що загальна кількість вагонів, яка поставлена Представництвом «Онур» на станцію Супрунівка становить 4002 (1490+2512), відповідно 30% становить 1200,6 вагонів, що на 607,6 вагонів менше реально поданих вагонів. Доказів протилежного відповідачем не надано.

Таким чином, суд доходить до висновку про неналежне виконання відповідачем п.3.2.7 договору в частині обов`язку подачі 30% вагонів від загальної кількості їх за звітний період по станції Супрунівка. Ці обставини доведені позивачем та не спростовані відповідачем. З урахуванням наведеного суд доходить до висновку, що неналежне виконання замовником п.3.2.7 договору підтверджує його протиправну поведінку, як один з елементів складу цивільного правопорушення.

Оскільки загальна вага поданих з 12.03.2019 по 23.09.2019 на станцію Супрунівка вагонів становить 172 529,81 тон, тому за них мало б бути сплачено 1 759 804,062 грн. (за умови подачі на під`їзну колію ФОП Колій В.В.), а тому з них 30% становить 527 941,22 грн.

З цієї суми Представництвом «Онур» оплачено 229 817 грн. за фактично поставлені вагони.

У зв`язку з цим, суд доходить до висновку, що якби відповідач (замовник) належним чином виконував п. 3.2.7 договору, то в період з 12.03.2019 по 23.09.2019 позивач (виконавець) міг би реально одержати дохід у розмірі 298 124,22 грн. (527 941,22 грн. - 229 817 грн.).

З інформації, яка надана Полтавською дирекцією залізничних перевезень на адвокатський запит представника позивача, вбачається, що загальна вага поданих з 24.09.2019 по 31.12.2019 на станцію Супрунівка вагонів становить 103 067,60 тон, то за них мало б бути сплачено 1 051 289,52 грн. (за умови подачі на під`їзну колію ФОП Колій В.В.), а тому з них 30% становить 315 386,85 грн., з яких 186 895,82 грн. - вартість фактично поставлених вагонів (основна заборгованість).

У зв`язку з цим, суд доходить до висновку, що якби відповідач (замовник) належним чином виконував п. 3.2.7 договору, то в період з 24.09.2019 по 31.12.2019 позивач (виконавець) міг би реально одержати дохід у розмірі 128 491,03 грн. (315 386,85 грн. - 186 895,82 грн.).

Тобто вказані суми в загальному розмірі 426 615,25 грн. за своєю суттю є упущеною вигодою, що підтверджує наявність ще одного елементу складу цивільного правопорушення - збитки.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою замовника (відповідача) у вигляді неналежного виконання п. 3.2.7 договору в частині обов`язку подачі на під`їзну колію позивача 30% вагонів від загальної кількості їх за звітний період по станції Супрунівка та шкодою, завданою виконавцю (позивачу) у вигляді неодержання доходів в загальному розмірі 426 615,25 грн., полягає в тому, що виконавець (позивач) отримав би ці грошові кошти за умови належного виконання п. 3.2.7 договору, тобто подачі замовником на під`їзну колію виконавця 30% вагонів від загальної кількості їх за звітний період по станції Супрунівка.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження відсутності своєї вини, окрім того не наведено заходів вжитих щодо належного виконання зобов`язання, які б могли слугувати підставою для звільнення від цивільно-правової відповідальності. З цих підстав у даному випадку суд застосовує до спірних правовідносин презумпцію вини особи.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на «balance of probabilities» («баланс ймовірностей») для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує «баланс ймовірностей». У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позову про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемострував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

У частині другій статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019) встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ГПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 13 та частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності господарського судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У свою чергу, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 р. у справі "Серявін проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010 р.) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Щодо судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача у даній справі був адвокат Стойка Андрій Михайловчи, який діяв на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ПТ № 129827 від 13.04.2020 р. та договору про надання правової допомоги від 03.09.2019.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача подано розрахунок про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату в розмірі 41 850,00 грн. з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом; акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 25.09.2020 на суму 41 850,00 грн., який підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками, платіжне доручення згідно з якими цю суму оплачено позивачем на користь адвоката.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 129 ГПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ГПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

ГПК України визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Відповідачем розмір цих витрат не заперечується, однак оцінюючи розумність розміру витрат на правничу допомогу з урахуванням складності справи, суд доходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 30 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, оскільки заявлена позивачем сума 41 850,00 грн. є надмірною.

Згідно із ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, які є предметом доказування у справі судом визнаються встановленими та позовні вимоги до відповідача щодо стягнення 186 895,82 грн. заборгованості за послуги з користування залізничною під`їзною колією за адресою: м. Полтава, вул. Буровиків, 4Б, надані в період з 24.09.2019 по 31.12.2019 та 426 615,25 грн. упущеної вигоди за період з 12.03.2019 по 31.12.2019 є обґрунтованими, не спростованими, підтвердженими належними і допустимими доказами, а відтак підлягають задоволенню.

Судовий збір в розмірі 9 202,66 грн., відповідно до ст. 129 ГПК України, покладається на відповідача, так як спір виник з його вини і не погашено суму заборгованості на час ухвалення рішення у справі.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 46, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, ст.ст. 236-241, 327 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Акціонерного товариства «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» (Турецька республіка), що діє в Україні через Представництво «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» (ідентифікаційний код: 26579227, юридична адреса: 79037, м. Львів, вул. Богдана Хмельницького, 212, корп.2) на користь Фізичної особи - підприємця Колія Валерія Вікторовича (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , юридична адреса: АДРЕСА_1 ) 186 895,82 грн. заборгованості за послуги з користування залізничною під`їзною колією за адресою: м. Полтава, вул. Буровиків, 4Б, надані в період з 24.09.2019 по 31.12.2019, 426 615,25 грн. упущеної вигоди за період з 12.03.2019 по 31.12.2019, 30 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 9 202,66 грн. понесених витрат на сплату судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складений 06.11.2020 р.

Суддя О.З. Долінська