ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2020 р.м. ХарківСправа № 922/1760/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Дядечка Володимира Миколайовича, смт. Слатине
до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант", м.
про стягнення коштів в розмірі 26140,97 грн.
за участю представників:

не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець Дядечко Володимир Миколайович, смт. Слатине, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант", м. Київ, про стягнення страхового відшкодування в розмірі 26140,97 грн.

Ухвалою господарського суду від 24.06.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1760/20. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 23.07.2020 об 11:45 год.

14.07.2020 відповідачем, через канцелярію суду, надано відзив на позов (вх. № 16153), в якому відповідач зазначає, що для виплати страхового відшкодування необхідним є встановлення всіх елементів такого зобов`язання, а саме: факту ДТП, причин та обставин її настання, розміру заподіяної шкоди, що здійснюється в т.ч. за наслідками виконання особою, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), водіями причетними до ДТП транспортних засобів та іншими зацікавленими особами покладеного на них Законом обов`язку з сприяння страховику в розслідуванні причин та обставин відповідної ДТП та надання страховику інформації щодо причин та обставин її настання. Зазначає, позивачем не було збережено пошкоджене майно у такому стані, в якому воно знаходилось після ДТП, до моменту його огляду призначеного страховиком представника, тобто встановити дійсність, реальність та розмір завданого збитку неможливо. Також не надано жодних документів, які б підтверджували право власності на пошкоджене майно на день скоєння ДТП та давали б можливість встановити наявність права позивача на отримання страхового відшкодування, не надає жодного документа про належність йому пошкодженого товару, як то товарно-транспортні накладні, договори купівлі-продажу, поставки товарів. При цьому, позивачем у позовній заяві не додано доказів конкретних об`єктивних порушень своїх прав відповідачем, які мають бути усунені та захищені у судовий спосіб. У зв`язку з чим, посилаючись на правові позиції ВСУ по справах № 6-658цс15, № 6-849цс15, № 6-84цс14 та норми чинного ЦПК України, що у разі, коли навіть позов є обґрунтованим і підставним, наприклад, якщо дійсно навіть є порушення закону, які, зазвичай, тягнуть задоволення позову, але в конкретній справі жодне право, свобода чи інтерес саме позивача не було порушено зазначеним у позові незаконними діями відповідача, права, свободи чи інтереси позивача відповідач не оспорює, то в такому разі правових підстав для задоволення такого конкретного позову немає. Здійснюючи правове обґрунтування відзиву посилається на ст. ст. 2, 22, 29, 33, 35, 37, ст. ст. 20, 73, 76-79 ГК України і просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

23.07.2020 позивачем, через канцелярію суду, надано відповідь на відзив відповідача (вх. № 16922), в якій позивач зазначає, що відповідно, до листа відповідача № 62/4297 від 27.11.2019 сам відповідач визнав законність вимог щодо отримання страхового відшкодування у зв`язку із подіями ДТП на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/5307112 від 27.10.2018. На місце ДТП виїжджав представник відповідача, тому й у відповідача у зазначеному листі не було сумніву щодо наявності шкоди, завданої позивачу, а лише щодо оцінки шкоди. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти (п. 34.4 ст. 34 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Позивачем було залучено відповідного ліцензованого експерта для визначення розміру збитків, нанесених ДТП а відповідач своїм правом щодо залучення експерта не скористався та безпідставно заперечує проти виплати страхового відшкодування. Таким чином позивач зазначає, що посилання відповідача щодо строків у виготовлення висновку ліцензованого суб`єкта оціночної діяльності про розмір шкоди, завданої внаслідок ДТП, є безпідставними та суперечить нормам чинного законодавства України і просить керуючись викладеним та позицією, зазначеною в позові та задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою господарського суду від 12.08.2020 суд перейшов до розгляду справи № 922/1760/20 за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено підготовче засідання на 10.09.2020 о 12:15 год.

Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив, передбаченим ст. 167 ГПК України, не скористався. Водночас, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Також суд зауважує, що додаткові докази в обґрунтування позову, про необхідність надання яких до суду, позивачем було зазначено у клопотанні від 12.08.2020 (вх. № 18573), позивачем до суду надано не було.

Ухвалою господарського суду від 23.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/1760/20 до судового розгляду по суті на 12.10.2020 о 12:00 год.

Протокольною ухвалою від 12.10.2020 у судовому засіданні оголошувалась перерва, в порядку ст. 216 ГПК України.

У судове засідання 04.11.2020 представник позивача не з`явився. В матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, за наявними у справі матеріалами (вх. № 3901).

Представник відповідача у судове засідання 04.11.2020 не з`явився, про причину неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п.1 ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 04.11.2020, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

10.06.2019 близько 18.50 год., ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Тоуота Саmry» реєстраційний номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, не вибрав безпечну швидкість руху та не впорався з керуванням транспортного засобу, в наслідок чого, скоїв наїзд на стіну магазину продукти. Таким чином, ОСОБА_1 порушив п.12.1 Правил дорожнього руху.

Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 24.07.2019 у справі № 619/2335/19 ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, яке передбачене ст.124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільна-правову відповідальність особи - ОСОБА_1 застрахована у відповідача за полісом № АМ/5307112, обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів від 27.10.2018, згідно якого встановлено страхову суму (ліміт відповідальності) за шкоду заподіяну майну у розмірі 100000,00грн. на одного потерпілого та франшиза у розмірі 2000,00грн.

Як вказує позивач, він є орендарем нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , що, на переконання останнього, підтверджується наявним в матеріалах справи договору оренди від 16.08.2018 укладеного між позивачем та власником приміщення ФОП Дяченком О.В.

Водночас, як зазначає позивач, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 10.06.2019, останній було завдано шкоду майну на загальну суму у розмірі 28140,97 грн., що на думку позивача підтверджується наданим звітом фахівця-оцінювача від 21.06.2019.

Водночас, як вказує позивач 27.02.2020 він звернувся до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування. Однак, як стверджує позивач, вказаний лист був залишений відповідачем без розгляду та позивачу жодної компенсації не виплачено, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позову, стверджує, що так дійсно 10.06.2019 близько 18.50 год., ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Тоуота Саmry» реєстраційний номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, не вибрав безпечну швидкість руху та не впорався з керуванням транспортного засобу, в наслідок чого, скоїв наїзд на стіну магазину продукти, водночас, позивач звернувся до відповідача лише після спливу 8 місяців від дня ДТП, при цьому, позивачем порушено процедуру щодо визначення вартості пошкодженого майна, при цьому, останній зазначає, що позивачем не доведено наявності порушених прав позивача, оскільки згідно умов доданого до матеріалів справи договору оренди, остання є орендарем приміщення площею 25 кв.м. по вул. Б.Хмельницього , без зазначення відповідного номеру будинку, чи будь-яких інших ідентифікуючих ознак. Окрім цього, відповідач зазначає, що позивачем також не обґрунтовано і розміру збитків завданих останньому, оскільки з наданого позивачем звіту, вбачається, що шкода завдана іншій особі і в іншому розмірі ніж те, що зазначає позивач. Вказані обставини на переконання відповідача свідчать про необґрунтованість позову, а відтак такий позов задоволенню не підлягає.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст.1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Ст. 1 ЗУ "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.06.2019 близько 18.50 год., ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Тоуота Саmry» реєстраційний номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, не вибрав безпечну швидкість руху та не впорався з керуванням транспортного засобу, в наслідок чого, скоїв наїзд на стіну магазину продукти, у зв`язку з чим, Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 24.07.2019р. у справі №619/2335/19 ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, яке передбачене ст.124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу.

Водночас, цивільна-правова відповідальність особи - ОСОБА_1 застрахована у відповідача за полісом № АМ/5307112, обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів від 27.10.2018, згідно якого встановлено страхову суму (ліміт відповідальності) за шкоду заподіяну майну у розмірі 100000,00грн. на одного потерпілого та франшиза у розмірі 2000,00 грн.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавана шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавана шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі ст. ст. 993 ЦК України та 27 ЗУ "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37 даного Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Положеннями ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

При цьому, в силу закріплених в положеннях ст.ст. 11-14 ЦК України меж здійснення прав і обов`язків в комплексі із визначеними ст.ст. 33, 33-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язками вказаних осіб є надання страховику інформації про подію, яка може бути підставою для виплати страхового відшкодування за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які мають бути здійснені з дотриманням принципу добросовісності, що в першу чергу полягає в достовірності відповідної інформації, та можливості встановити реальний розмір заподіяної шкоди, адже в іншому випадку, зокрема, у разі ненадання для огляду пошкодженого майна, неможливо встановити реальний розмір заподіяної шкоди, а тому страховик має право відмовити у виплаті відповідного страхового відшкодування.

З огляду на викладені положення законодавства, вбачається, що виплата страхового відшкодування за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є обов`язком відповідного страховика за наслідками настання страхового випадку, виконання якого обумовлюється не лише фактом завдання шкоди забезпеченим транспортним засобом, а є наслідком комплексу узгоджених дій (спільної реалізації страховиком, страхувальником або іншою особою, відповідальність якої застрахована, водієм транспортного засобу, причетного до ДТП, особою, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий) наділених їх прав та виконання обов`язків), спрямованих на встановлення факту ДТП, причин та обставин її настання, розміру заподіяної шкоди.

Отже, для виплати страхового відшкодування, необхідним є встановлення всіх елементів такого зобов`язання, а саме: факту ДТП, причин та обставин її настання, розміру заподіяної шкоди, що здійснюється в т.ч. за наслідками виконання особою, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), водіями причетними до ДТП транспортних засобів та іншими зацікавленими особами покладеного на них Законом обов`язку з сприяння страховику в розслідуванні причин та обставин відповідної ДТП та надання страховику інформації щодо причин та обставин її настання.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з положень ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вказує, що він звертався до відповідача із заявою про страхове відшкодування, яке залишено без відповідного реагування з боку відповідача.

Водночас, згідно положень до ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування, в якій, серед іншого, має міститися зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують, та, до якої мають бути додані документи, зазначені в п. 35.2, ст. 35 які, відповідно до ст. 35 надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником.

Так, зокрема, до заяви про страхове відшкодування додаються, серед іншого: - згідно підпункту «б)» документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; - згідно підпункту «г)» документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). Документи, зазначені у підпунктах "а"-"ґ" цього пункту, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів.

При цьому, як вбачається зі змісту вказаної заяви, до такої заяви додано лише копія паспорта та ІПН позивача та копія договору оренди. Водночас, в порушення вимог ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», останнім подано заяву після спливу 30 денного строку встановленого законом для звернення з відповідною заявою, а також не надано документів, які б підтверджували право власності на майно.

Окрім цього, суд зазначає, що у відповідності до положень п. 33-1.1 ст. 33-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до ДТП, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин ДТП, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.

Таким чином, чинним законодавством передбачено, що у випадку настання страхового випадку, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин ДТП, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи, з поважних причин, не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до положень п.33.3 ст. 33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди. до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою, вже після спливу відповідного строку для визначення розміру шкоди, при цьому жодних доказів звернення до відповідача з приводу огляду даного майна чи доказів збереження пошкодженого майна позивачем не надано, при цьому, посилання позивача на те, що відповідач не заперечує факту наявності у позивача права на страхове відшкодування та завдання збитків внаслідок ДТП саме ФОП Дядечко В.М., спростовується матеріалами справи, оскільки, як вбачається з листа №12/4297 від 27.11.2019, який додано до матеріалів відповіді на відзив, вказаний лист адресовано Дяченко О.В., а не позивачу по даній справі. Окрім цього, даний лист надсилався на адресу Дяченко О.В. ще до звернення позивача по справі до відповідача із заявою про страхове відшкодування.

При цьому, суд зазначає, що в якості обґрунтування розміру завданої шкоди позивач посилається на звіт фахівця-оцінювача з визначення вартості матеріального збитку завданого власнику майна - торгівельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 21.06.2019, відповідно до якого визначено, що розмір матеріального збитку завданого ФОП Дядечку Олегу Володимировичу становить 199943,98 грн., при цьому, жодного визначення розміру шкоди, яка, як вказує позивач, була завдана ФОП Дядечку Володимиру Миколайовичу у вказаному звіті немає, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про те, що наданий позивачем доказ, а саме звіт фахівця-оцінювача від 21.06.2019, не є належним та вірогідним доказом, на підставі якого можна встановити розмір завданої позивачу шкоди.

Приймаючи до уваги, що позивачем не додержано процедури визначення розміру збитків, визначених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», враховуючи, що позивачем не доведено розміру страхового відшкодування, оскільки наданий позивачем звіт не містить розмірів шкоди завданої саме позивачу, а позивачем не надано обґрунтованого розрахунку вартості пошкодженого майна, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими що спростовуються матеріалами справи, а відтак задоволенню не підлягають.

П. 5 ч. 1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення, суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 129 ГПК України, у випадку відмови у позові, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 177, 183, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Позивач - Фізична особа-підприємець Дядечко Володимир Миколайович ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 );

Відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, ).

Повне рішення складено 11.11.2020.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/1760/20