ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2020 р. Справа№ 925/946/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар судового засідання: Пересенчук Я.Д.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 03.11.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро"

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 02.07.2020 (повний текст складено - 16.07.2020)

у справі №925/946/19 (суддя - Спаських Н.М.)

за первісним

позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сингента"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро"

про стягнення 15 775 888, 99 грн

та за зустрічним

позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сингента"

про стягнення заборгованості за договором відповідального

зберігання №SED 300915 від 30.09.2015 в сумі 119 476, 60 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сингента" (надалі - позивач за первісним позовом, ТОВ "Сингента") звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" (надалі - відповідач за первісним позовом, ТОВ "Седна-Агро") про стягнення матеріальних збитків, у загальному розмірі 15 775 888, 99 грн, завданих нестачею майна позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем за первісним позовом своїх зобов`язань за договором відповідального зберігання №SED 300915 від 30.09.2015.

При розгляді спору у цій справі ТОВ "Седна-Агро" (позивач за зустрічним позовом) звенулося до Господарського суду Черкаської області із зустрічною позовною заявою до ТОВ "Сингента" (відповідач за зустрічним позовом) про стягнення заборгованості за договором відповідального зберігання №SED 300915 від 30.09.2015 у розмірі 119 476,60 грн.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані порушенням ТОВ "Сингента" умов договору відповідального зберігання №SED 300915 від 30.09.2015, в частині оплати коштів за відповідальне зберігання та строків такої оплати.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 02.07.2020 у справі №925/946/19 первісний позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом збитків, завданих нестачею майна в розмірі 15 775 888, 99 грн на підставі договору відповідального зберігання №SED 300915 від 30.09.2015 та 236 638, 33 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Місцевий господарський суд мотивував своє рішення тим, що позивач за первісним позовом довів наявність у нього порушеного права внаслідок завданих збитків, неповерненням зі зберігання майна в розмірі 15 775 888, 99 грн, на підставі договору відповідального зберігання №SED 300915 від 30.09.2015, укладеного між сторонами у справі. Вина відповідача за первісним позовом та причинний зв`язок між поведінкою останнього та завданими збитками у неповерненні майна є доведеними зібраними у справі доказами.

Щодо зустрічного позову, господарський суд дійшов висновку, що розрахунки та доводи ТОВ "Седна-Агро" не доведені належними і допустимими доказами.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ТОВ "Седна-Агро" звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2020 у справі №925/946/19 скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача за зустрічним позовом суми заборгованості у розмірі 119 476, 60 грн та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким зустрічну позовну заяву задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що господарський суд першої інстанції не врахував того, що рахунки на оплату №1852 від 26.04.2019 на суму 120 000, 00 грн та №1852 від 26.04.2019 на суму 168, 00 грн - різні, оскільки перший визначає ціну самого договору, а другий один із платежів, внесених відповідачем за зустрічним позовом на оплату ціни договору, що в загальному становить 523, 40 грн, відповідно до платіжних доручень №№30330404, 30330321, 30330404 від 30.05.2019.

При цьому скаржник вважає, що робити і надавати визначений судом розрахунок немає необхідності, так як вимога за зустрічним позовом лише одна, зрозуміла, доведена належним чином.

Окрім того, у тексті апеляційної скарги скаржником викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, з обгрунтуванням причин такого пропуску.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.08.2020 апеляційну скаргу ТОВ "Седна-Агро" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя (суддя-доповідач) - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 апеляційну скаргу ТОВ "Седна-Агро" на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2020 у справі №925/946/19 залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання до суду апеляційної інстанції доказів сплати судового збору у розмірі 2 881, 50 грн.

02.09.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено квитанцію №32727063-1 від 31.08.2020 про сплату судового збору у розмірі 2 881, 50 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №925/946/19 за апеляційною скаргою ТОВ "Седна-Агро" на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2020 та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.10.2020.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Відповідач за зустрічним позовом у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України своїм правом не скористався, відзив на апеляційну скаргу ТОВ "Седна-Агро" до Північного апеляційного господарського суду не подав.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2020 розгляд справи №925/946/19 за апеляційною скаргою ТОВ "Седна-Агро" на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2020 відкладено на 03.11.2020.

03.11.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ТОВ "Сингента" надійшли додаткові пояснення.

У судове засідання 03.11.2020 з`явився представник відповідача за зустрічним позовом. ТОВ "Седна-Агро" представників не направило, про дату, час та місце розгляду справи повідомлене належним чином.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представника позивача за зустрічним позовом не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

В силу приписів статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у справі №925/946/19 в частині оскарження, в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача за зустрічним позовом.

У судовому засіданні 03.11.2020 представник ТОВ "Сингента" подав усне клопотання про поновлення пропущеного строку на подання додаткових пояснень, яке апеляційним господарським судом задоволено та, відповідно судове рішення в оскаржуваній частині переглядається з урахуванням цих пояснень.

Так, ТОВ "Сингента" у своїх додаткових поясненнях з посиланнями на умови договору відповідального зберігання №SED 300915 від 30.09.2015 та додаткової угоди №1 до цього договору зазначає про те, що сторони названого договору погодили орієнтовну вартість послуг зберігання продукції (120 000, 00 грн) з ціллю планування орієнтовного бюджету останнього. Втім фактична вартість послуг встановлюється із врахуванням зазначеної вище ціни у актах надання послуг. Усі рахунки, виставлені позивачем за зустрічним позовом для ТОВ "Сингента" було оплачено, що було встановлено місцевим господарським судом. Водночас скаржником не надано належних доказів заборгованості ТОВ "Сингента" перед ТОВ "Седна-Агро".

У судовому засіданні 03.11.2020 представник відповідача за зустрічним позовом проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити скаргу ТОВ "Седна-Агро" без задоволення, рішення місцевого господарського суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У судовому засіданні 03.11.2020 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 30.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сингента" (Поклажодавець), в особі Генерального директора Гебхарда Рогенхофера, який діє на підставі Статуту та Товариством з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" (Зберігач), в особі директора Малярчука Дмитра Васильовича, який діє на підставі Статуту було укладено договір відповідального зберігання №SED 300915 (Договір), за умовами якого Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання товарно-матеріальні цінності, що детально зазначаються у відповідних специфікаціях до цього Договору (надалі - продукція) (п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 1.2. Договору асортимент, кількість, вартість продукції, яка передається на відповідальне зберігання вказується у відповідних специфікаціях до цього Договору.

Продукція, яка передається Поклажодавцем на відповідальне зберігання на протязі дії Договору є власністю Поклажодавця. Зберігач не вправі користуватися продукцією, яка передана йому на відповідальне зберігання (п. 1.3. Договору).

Згідно із п. 7.2. Договору цей договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та діє до 31.12.2018, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань по цьому Договору.

Відповідно до пункту 3.1. Договору продукція передається Поклажодавцем на зберігання на складах за адресами, які зазначаються у відповідних специфікаціях до цього Договору.

Пунктом 3.3. Договору встановлено, що факт передачі Продукції на зберігання із зазначенням кількісно-якісних характеристик фіксується Актом приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін, зазначеними у Специфікаціях до даного Договору.

Відповідно до п. 5.1. Договору орієнтовна вартість послуг зберігання Продукції за цим Договором складає 240 000, 00 (двісті сорок тисяч) грн в тому числі ПДВ 40 000,00 грн. Поклажодавець має право не замовляти послуги на всю зазначену суму. Вартість зберігання Продукції, переданої Поклажодавцем, визначається окремо та вказується у відповідних додатках до цього Договору, а також на кожну партію Продукції вказується у відповідних специфікаціях до цього Договору.

Згідно із п. 5.5. Договору розрахунки вартості зберігання Продукції проводяться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Зберігача щомісячно у п`ятнадцятиденний термін на підставі відповідного рахунку та після підписання сторонами Акту надання послуг.

Пунктом 6.2. Договору визначено, що у випадку втрати, нестачі, псування (повного або часткового) або неповернення з будь-яких інших причин (протягом термінів, встановлених специфікаціями до Договору) наданої Поклажодавцем Продукції, Зберігач зобов`язаний відшкодувати Поклажодавцю збитки, виходячи з кількості та вартості втраченої (неповернутої) або зіпсованої Продукції, в тому числі упущену вигоду (втрачені прибутки тощо). Для цілей розрахунку суми збитків (без врахування упущеної вигоди) приймається вартість Продукції, зазначена у Актах приймання-передачі Продукції.

Відповідно до п. 7.1. Договору строк зберігання Продукції розпочинається з моменту підписання відповідного Акту приймання-передачі, передбаченого п. 3.3. цього Договору і діє до дати, погодженої Сторонами у відповідних специфікаціях до цього Договору.

Додатком №4 до Договору сторони встановили, що відповідно до п. 5.1. Договору вартість зберігання зазначається у додатку №4, Поклажодавець оплачує Зберігачу послуги за зберігання виходячи із такого розрахунку: 2 (дві) гривні з ПДВ за зберігання 1 (однієї) палети за місяць.

Відповідно до Додаткової угоди №1 до Договору, зокрема, продовжено термін дії договору відповідального зберігання №SED 300915 від 30.09.2015 до 31.12.2019 та внесено зміни до п. 5.1. Договору, вказавши, що "Орієнтовна вартість послуг зберігання Продукції за цим Договором складає 120 000, 00 (сто двадцять тисяч гривень 00 коп.) грн з ПДВ. Поклажодавець має право не замовляти послуги на всю зазначену суму. Вартість зберігання Продукції, переданої Поклажодавцем, визначається окремо та вказується у відповідних додатках, специфікаціях до даного Договору".

На виконання умов Договору ТОВ "Сингента" було передано, а ТОВ "Седна-Агро" прийнято на відповідальне зберігання продукцію, на загальну суму 29 487 499, 73 грн, що підтверджується Актами приймання-передачі майна на відповідальне зберігання (том 1, аркуші справи 29-36).

14.06.2019 під час проведення інвентаризації ТОВ "Сингента" стало відомо про недостачу продукції, залишеної по Договору на зберіганні, яка належить останньому, про що було складено Акт №014/19 за участю представників сторін Договору.

В подальшому ТОВ "Сингента" розрахувало, що загальна вартість продукції по недостачі згідно з її ціною, вказаною у зазначених вище Актах приймання-передачі становить 15 775 888, 99 грн, в тому числі ПДВ, сума якого становить 2 629 314, 83 грн.

З метою досудового врегулювання спору ТОВ "Сингента" було направлено на адресу ТОВ "Седна-Агро" претензію №606/19 від 26.06.2019 з проханням впродовж 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання цієї претензії оплатити суму збитків в розмірі 15 775 888, 99 грн, в тому числі ПДВ, розмір якого становить 2 629 314,83 грн. Однак вимоги зазначені у претензії залишаються не виконаними на даний момент.

Строк дії Договору завершився 31.12.2019, товар зі зберігання в повному розмірі чи вартість недостачі ТОВ "Сингента" не отримало, з чого і виник спір за первісним позовом.

В свою чергу ТОВ "Седна-Агро" вважає, що ТОВ "Сингента" грошове зобов`язання по Договору належним чином не виконало, оскільки кошти сплачені лише частково, в загальній сумі 523, 40 грн.

Отже, ТОВ "Седна-Агро" звернулося до господарського суду із зустрічним позовом у цій справі, оскільки на думку останнього внаслідок порушення п.п. 2.5.2., 5.1., 5.5. Договору та Додаткової угоди №1 (п. 2), строків оплати, основний борг ТОВ "Сингента" за Договором перед ТОВ "Седна-Агро" становить 119 476, 60 грн, які позивач за зустрічним позовом просить стягнути на свою користь.

Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а в зустрічних вимогах слід відмовити.

ТОВ "Седна-Агро" не погоджуючись частково з судовим рішенням, звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову не оскаржується, а відтак, відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України в цій частині рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку не переглядається.

Відтак, в апеляційному порядку переглядається судове рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про стягнення 119 476, 60 грн заборгованості за договором відповідального зберігання №SED 300915 від 30.09.2015.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, а твердження скаржника в цій частині вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦКУкраїни).

У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із положеннями ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно вимог ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Причиною виникнення спору у цій справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом вартості послуг зберігання за Договором відповідального зберігання майна.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором зберігання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Згідно ч. 1 ст. 943 ЦК України зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто.

Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір зберігання є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання послуги зберігання кореспондує обов`язок поклажодавця з її оплати.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі виставлених ТОВ "Седна-Агро" рахунків та підписаних актів наданих послуг, ТОВ "Сингента" було перераховано грошові кошти в повному обсязі, а саме:

- рахунок на оплату №714 від 28.02.2019 на суму 187, 40 грн з ПДВ - оплачено 30.05.2019, підписано Акт надання послуг №334 від 28.02.2019;

- рахунок на оплату №1186 від 29.03.2019 на суму 187, 40 грн з ПДВ - оплачено 30.05.2019, підписано Акт надання послуг №860 від 29.03.2019;

- рахунок на оплату №1852 від 26.04.2019 на суму 168, 00 грн з ПДВ - оплачено 30.05.2019, підписано Акт надання послуг №2153 від 26.04.2019.

На підтвердження даних обставин, матеріали справи містять засвідчені копії рахунків, актів надання послуг та квитанцій про оплату (том 1, аркуші справи 138-146).

Відповідно до Специфікації від 13.12.2018 до Договору, сторони домовилися, що ТОВ "Сингента" сплачує ТОВ "Седна-Агро" за зберігання товару виходячи із розрахунку 2 грн з ПДВ за зберігання 1 палети в місяць.

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що орієнтована вартість послуги зберігання становить 240 000, 00 грн. Водночас додатковою угодою №1 від 30.09.2015 сторони встановили орієнтовану вартість послуг зберігання, яка знижена до 120 000, 00 грн з ПДВ.

Згідно п. 5.5. Договору розрахунки вартості зберігання продукції проводяться шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ТОВ "Седна-Агро" щомісячно у 15-ти денний термін на підставі відповідного рахунку та після підписання сторонами акту наданих послуг.

ТОВ "Седна-Агро" на підтвердження виставлення рахунку ТОВ "Сингента" на оплату послуг зберігання надало копію рахунку №1852 від 26.04.2019 на суму 120 000, 00 грн. Натомість ТОВ "Сингента" надало копію отриманого від ТОВ "Седна-Агро" рахунку №1852 від 26.04.2019 на суму 168, 00 грн, який оформлено інакше, але його вже оплачено повністю.

При цьому позивач за зустрічним позовом не надав жодного розрахунку своїх вимог на суму 119 476, 60 грн, за яку кількість палет та протягом якого строку розраховано вартість зберігання, за якою із ставок, вказаних у Договорі, Специфікації чи додатковій угоді до Договору, якими актами наданих послуг оформлено таку суму нарахування.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява N 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Враховуючи викладене, всупереч наведеним приписам законодавства в матеріалах справи відсутні документи (копії), які підтверджують надання послуг позивачем за зустрічним позовом на стягувану суму.

Відтак, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що розрахунки та доводи ТОВ "Седна-Агро" не доведені належними і допустимими доказами, а тому правомірно відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Згідно зі ст. 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Доктриною venire contra factum proprium закріплено принцип добросовісності. У статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених зустрічних позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2020 у справі №925/946/19 в оскаржуваній частині прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим рішення в оскаржуваній частині має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ТОВ "Седна-Агро" - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника (ТОВ "Седна-Агро").

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2020 у справі №925/946/19 в оскаржуваній частині залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2020 у справі №925/946/19 в оскаржуваній частині залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро".

4. Матеріали справи №925/946/19 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 16.11.2020.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова