ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2020 р. Справа№ 910/18847/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 11.11.2020

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрім-Компані»

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2020 (повний текст складено 03.08.2020)

у справі № 910/18847/19 (суддя - Бондарчук В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрім-Компані»

до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»

про визнання договору недійсним,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дрім-Компані» (далі - ТОВ «Дрім-Компані») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») про визнання недійсним кредитного договору № 4Д16092Г від 20.10.2016.

Позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору обґрунтовані тим, що кредитний договір № 4Д16092Г від 20.10.2016 був укладений заявником під впливом обману, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.07.2020 у задоволенні позовних вимог ТОВ «Дрім-Компані» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що ТОВ «Дрім-Компані» не доведено наявності обставин вчинення ним правочину під впливом обману, зокрема, трьох складових: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману у розумінні ст. 230 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів на підтвердження погодження умов участі позивача у трансформації кредитного портфелю банку, про яку зазначено у позові. Також суд вказав, що не вбачається будь-якого погодження умов та пов`язаності обставин кредитування позивача, погашення позивачем (поручителем за договором поруки) за рахунок отриманих в якості кредиту коштів кредитної заборгованості «старих» боржників та обставин щодо забезпечення зобов`язань «старих» боржників та відповідного переходу прав заставодержателя до позивача.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У серпні 2020 року ТОВ «Дрім-Компані» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2020 та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Дрім-Компані». Встановлено сторонам час на подачу відзиву, заяв, клопотань. Призначено до розгляду апеляційну скаргу на 11.11.2020.

11.11.2020 у судове засідання з`явилися представники сторін - позивача та відповідача. Представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

ТОВ «Дрім-Компані» в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з огляду на таке.

Скаржник вважає, що відповідач навмисно ввів в оману ТОВ «Дрім-Компані» про існування у банку договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями старих боржників та спонукав позивача до укладення з відповідачем пов`язаних між собою кредитного договору № 4Д16092Г від 20.10.2016 та договору поруки від 20.10.2016. Таким чином, скаржник вважає, що кредитний договір укладено з порушенням чинного законодавства, зокрема, як такий, що вчинений під впливом введення в оману.

Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що у ТОВ «Дрім-Компані», як поручителя, відсутні оригінали / та навіть копії кредитних договорів і відповідні документи, які підтверджують зобов`язання третіх осіб та не встановлено, чи дійсно дані документи існували у відповідача на момент укладення оскаржуваного кредитного договору та договорів поруки. Також скаржник зазначає, що не було витребувано у відповідача жодного документу за клопотанням позивача, які б підтвердили позицію позивача.

В суді апеляційної інстанції жодного клопотання сторона не заявляла.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та пояснень

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача до суду не надійшло. Клопотання про продовження строку для його подачі також не заявлено.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вірно з`ясовано судом першої інстанції, 20.10.2016 між ПАТ КБ «ПриватБанк», найменування якого змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (банк) та ТОВ «Дрім-Компані» (позичальник) укладено кредитний договір № 4Д16092Г (далі - договір), відповідно до якого позичальнику надано кредит в розмірі 3 394 633 143, 15 грн.

Надалі, між ТОВ «Дрім-Компані» (поручитель) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - кредитор) укладено такі договори поруки: договір поруки № 4Ф13811И/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання TOB «Форса ЛТД» за кредитним договором № 4Ф13811И від 16.12.2013; договір поруки № 4Ф14122И/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «Фаворе» за наступними кредитними договорами: № 4Ф14122И від 12.02.2014, № 4Ф14078Д від 19.02.2014, № 4Ф14079Д від 25.02.2014; договір поруки № 4С13384И/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «Солмбридж» за такими кредитними договорами: № 4С13384И від 04.07.2013, № 4С13794Д від 10.12.2013, № 4С13795Д від 11.12.2013, №4С14134И від 20.02.2014, №4С15033И від 04.02.2015; договір поруки № 4Р13641И/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «Руднекс» за такими кредитними договорами: № 4Р13641И від 11.10.2013 та № 4Р14152И від 08.04.2014; договір поруки № 4Р14012Д/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «Ріботто» за кредитними договорами № 4Р14012Д від 17.01.2014, № 4Р14013Д від 21.01.2014, № 4Р14020И від 23.01.2014, № 4Р15013И від 22.01.2015; договір поруки № 4П13781Д/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «Профіт» за кредитним договором № 4П13781Д від 04.12.2013; договір поруки № 4О14016Д/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «Ортіка» за кредитними договорами № 4О14016Д від 17.01.2014, №4О14019И від 21.01.2014, № 4О14017Д від 21.01.2014, №4О14155И від 08.04.2014; договір поруки № 4М14411И/П від 31.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «Міцар» за кредитними договорами № 4М14411И від 24.12.2014 та № 4М14410И від 24.12.2014; договір поруки № 4И13689И/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «Інком 2001» за такими кредитними договорами: № 4И13689И від 28.10.2013, № 4И13690И від 31.10.2013, № 4И14023Д від 21.01.2014, № 4И14167И від 17.02.2014, № 4И14330И від 21.10.2014; договір поруки № 4И13603Д/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «Інкерія» за кредитними договорами № 4И13603Д від 15.10.2013, № 4И14249И від 15.07.2014, № 4И14265И від 01.08.2014; договір поруки № 4Е14071И/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «Емпіре» за кредитними договорами: № 4Е14071И від 14.02.2014 та № 4Е14273Д від 14.08.2014; договір поруки № 4Э13666И/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання TOB «Елсіс Тайм» за кредитними договорами: №4Э13666И від 22.10.2013, № 4Э13712Д від 11.11.2013, № 4Э14061Д від 10.02.2014, №4Э14048И від 11.02.2014, № 4Э15058 від 20.02.20105; договір поруки №4В13607И/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання TOB «Віглон» за кредитними договорами: № 4В13607И від 23.10.2013, № 4В13691И від 28.10.2013, № 4В14329И від 24.10.2014; договір поруки № 4В14033И/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання TOB «Веста-Компані» за кредитними договорами: № 4В14033И від 21.01.2014, № 4В14059Д від 10.02.2014, № 4В15021И від 22.01.2015; договір поруки № 4А14101И/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання TOB «Альфатрейдер» за кредитними договорами № 4А14101И від 20.02.2014, № 4А14302И від 03.09.2014, № 4А14303И від 03.09.2014, № 4А14343И від 12.11.2014; договір поруки № 4А13578Д/П від 20.10.2016 в забезпечення виконання зобов`язання TOB «АЕФ» за кредитними договорами: № 4А13578Д від 20.09.2013, № 4А13580И від 24.09.2013, № 4А13879Д від 24.09.2013, № 4А14318И від 19.09.2014.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що дії ТОВ «Дрім-Компані» з отримання кредитних коштів за кредитним договором № 4Д16092Г від 20.10.2016 були направлені на залучення коштів для погашення зобов`язань «старих» боржників банку в рамках реалізації плану «трансформації» кредитного портфелю банку, ініційованого Національним банком України.

При цьому, за твердженнями позивача, ПАТ КБ «ПриватБанк» наголошував на тому, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпеченні ліквідними активами. На виконання плану «трансформації» кредитного портфелю банку відповідач та позивач погодили відкриття відновлювальної кредитної лінії шляхом укладення кредитного договору, у зв`язку з чим між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №4Н16124Г та перелічені вище договори поруки, що в сукупності було направлено на отримання позивачем прибутку від подальшої реалізації активів (чи набуття права власності на них), якими забезпечені зобов`язання боржників.

За доводами скаржника він, як поручитель, виконав зобов`язання за укладеними договорами поруки, на підтвердження чого позивачем додано до позовних матеріалів копії платіжних доручень, однак, відповідач не передав ТОВ «Дрім-Компані» документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими були забезпечені зобов`язання «старих» боржників.

За доводами сторони, банк ввів в оману ТОВ «Дрім-Компані» про існування в останнього договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями боржників у розмірі, що суттєво перевищує суму заборгованості за кредитами, та спонукав позивача до укладення з банком пов`язаних між собою кредитного договору № 4Д16092Г від 20.10.2016 та договорів поруки. У разі обізнаності позивача про відсутність таких забезпечень, товариство б не уклало оспорюваний правочин.

Отже, скаржник стверджував, що відповідач ввів його в оману щодо істотних умов кредитного договору, внаслідок чого кредитний договір № 4Д16092Г від 20.10.2016 підлягає визнанню недійсним, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися договірні правовідносини щодо кредитування. Спір у справі стосується питання наявності підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Так, між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Підставою для визнання кредитного договору недійсним скаржник вважає те, що він вчинений під впливом обману.

Статтею 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Таким чином, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм ст. 229 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 910/12729/19 від 13.02.2019 у справі № 911/1171/18, від 04.06.2019 у справі № 910/9070/18.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Тобто, визначальною ознакою обману є умисні дії сторони правочину.

У розумінні приписів ст. 230 Цивільного кодексу України обман - це навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину; це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Ознакою обману є, насамперед, умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 Цивільного кодексу України.

Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відтак, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 Цивільного кодексу України.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/9879/18.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з протоколу № 5 від 13.10.2016 загальних зборів учасників ТОВ «Дрім-Компані», останнім вирішено отримати в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 3 450 000 000,00 грн на фінансування поточної діяльності товариства. Вказане підтверджується техніко-економічним обґрунтуванням повернення кредитних коштів від 17.10.2016 та заявкою на отримання кредиту від 17.10.2016.

Положенням п. А.2 кредитного договору сторони узгодили ціль кредитування, а саме: фінансування поточної діяльності позивача.

При цьому, вказаний протокол та кредитний договір не містять посилань на необхідність укладення кредитного договору та договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу чи отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за «старими» кредитами, водночас, також не містять відомостей щодо такого майна.

Умови кредитного договору також не містять умов про трансформацію кредитного портфелю банку, необхідність укладення позивачем договорів поруки та щодо інших обставин, на які посилається скаржник, а тому такі доводи відхиляються судом як необґрунтовані.

При цьому, жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за кредитами, укладеними з іншими боржниками, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю банку.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що позивач мав намір укласти кредитний договір виключно для фінансування своєї поточної діяльності. Матеріали справи не містять і скаржником не надано доказів ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції, на підтвердження погодження умов участі позивача у трансформації кредитного портфелю банку, про яку він зазначає.

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 910/18604/19.

Крім того, також не вбачається будь-якого погодження умов та пов`язаності обставин кредитування позивача, погашення позивачем (поручителем за договором поруки) за рахунок отриманих в якості кредиту коштів кредитної заборгованості «старих» боржників та обставин щодо забезпечення зобов`язань «старих» боржників та відповідного переходу прав заставодержателя до позивача.

Отже, доводи скаржника про мету укладання сторонами кредитного договору №4Д16092Г від 20.10.2016 та договорів поруки, а саме: отримання прибутку від реалізації активів, що передані в забезпечення зобов`язань за кредитами боржників, не підтверджуються матеріалами справи.

Посилання скаржника на не витребування судом першої інстанції доказів на підтвердження його доводів, суд також вважає необґрунтованим, оскільки клопотання скаржника про витребування доказів було розглянуто судом першої інстанції в судовому засіданні 18.05.2020 та в його задоволенні відмовлено усною ухвалою із занесенням до протоколу судового засідання з підстав невідповідності клопотання положенням ст. 80, ст. 81 ГПК України. Процесуальних порушень судом апеляційної інстанції не встановлено.

Крім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Таким чином, дії скаржника, який уклав спірний кредитний договір, та повинен був перевірити документи іншої сторони при вчинені таких дій, а в подальшому заявив позов про визнання вказаного правочину недійсним, суперечать його попередній поведінці (укладенню договору) та є недобросовісними.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про те, що скаржником не надано належних та достатніх у розумінні ГПК України доказів введення відповідачем в оману позивача щодо обставин, які мали істотне значення при укладанні кредитного договору № 4Д16092Г від 20.10.2016. Відповідно, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позовні вимоги ТОВ «Дрім-Компані» до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору № 4Д16092Г від 20.10.2016 задоволенню не підлягають.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору з огляду на недоведеність відповідних обставин у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 126, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрім-Компані» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2020 у справі №910/18847/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2020 у справі №910/18847/19 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.11.2020

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

А.Г. Майданевич