Господарський суд Харківської області
_________________________________________________________________________
УХВАЛА

"10" листопада 2020 р. Справа № 922/719/16

вх. № 5074

Господарський суд Харківської області у складі: судді: Усатого В.О.

при секретарі судового засідання Мазуренко А.О.

та за участю:

Бринцев М.А. (особисто);

від ТОВ "Голд Тесоро" - директор Бринцев М.А.;

ліквідатора боржника - арбітражного керуючого Сорокіна М.І.;

від ТОВ "Пірс" - Селіванов М.В. (довіреність від 15.07.2019),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Господарського суду Харківської області заяву ліквідатора (вх. 5074 від 22.02.2018 з урахуванням уточнень (вх. 11651 від 25.05.2020) у справі

за заявою : Публічного АТ "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації"

до Публічного акціонерного товариства «Науково-технологічний інститут транскрипції трансляції і реплікації», м. Харків

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Харківської області від 23.06.2016 Публічне акціонерне товариство "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором голову ліквідаційної комісії Тищенко О.І.

22.02.2018 до суду надійшла заява ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності (вх. № 5074), в якій ліквідатор просить витребувати з чужого незаконного володіння у Бринцева Максима Анатолійовича майно, а саме: нежитлові приміщення 5-го поверху № 1-6, 35-71, 71а, 72-91, у літ. "А-5", загальною площею 1287,7 кв.м, які розташовані за адресою: м. Харків, проспект Науки (колишній проспект Леніна), буд.56, та повернути до складу ліквідаційної маси банкрута - Публічного акціонерного товариства "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації"; також просить визнати право власності на нежитлові приміщення 5-го поверху № 1-6, 35-71, 71-а, 72-91, II у літ. "А-5", загальною площею 1287,7 кв.м, які розташовані за адресою: м. Харків, проспект Науки, буд.56, за Публічним акціонерним товариством "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації".

Як вказує ліквідатор, ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.02.2018 визнано недійсним договір від 01.07.2015 про застосування врегулювання за договором іпотеки, укладений між боржником та ТОВ "Антьє", за яким останній набув право власності на зазначені вище нежитлові приміщення.

Станом на 21.02.2018 нежитлові приміщенні перебувають у власності Бринцева М.А., у якого майно підлягає витребуванню на підставі 387-388 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.05.2019 відмовлено у заяві ліквідатора Публічного акціонерного товариства "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації" (вх.№5074 від 22.02.2018) про витребування з чужого незаконного володіння у Бринцева Максима Анатолійовича майна, а саме: нежитлових приміщень 5-го поверху № 1-6, 35-71, 71а, 72-91, у літ. "А-5", загальною площею 1287,7 кв.м, які розташовані за адресою: м. Харків, проспект Науки (колишній проспект Леніна), буд.56, та повернення до складу ліквідаційної маси банкрута - Публічного акціонерного товариства "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації"; відмовлено у визнанні права власності на нежитлові приміщення 5-го поверху № 1-6, 35-71, 71-а, 72-91, II у літ. "А-5", загальною площею 1287,7 кв.м, які розташовані за адресою: м. Харків, проспект Науки, буд.56, за Публічним акціонерним товариством "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації".

Суд дійшов висновку, що ліквідатор не довів обставин, за яким майно може бути витребувано від добросовісного набувача - Бринцева М.А. Судом також зазначено, що в даному випадку мають застосовуватись наслідки визнання договору недійсним, що передбачені частиною 2 статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 залишено без змін ухвалу Господарського суду Харківської області від 29.05.2019 з тих підстав, що ліквідатором не надано доказів, що спірне майно загублене, викрадене або вибуло поза волею боржника, а Бринцев М.А. придбав спірні нежитлові приміщення у законний спосіб, є добросовісним набувачем.

Постановою Верховного Суду від 20.02.2020 ухвалу Господарського суду Харківської області від 29.05.2019 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 скасовано, справу №922/719/16 в частині розгляду заяви ліквідатора Публічного акціонерного товариства "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації" передано до Господарського суду Харківської області на новий розгляд.

Як зазначено Верховним Судом, установлення у статті 20 Закону про банкрутство спеціальних наслідків визнання правочинів недійсними та спростування майнових дій боржника не виключають можливості застосування приписів статті 388 ЦК України.

Застосування приписів статті 388 ЦК України як наслідків визнання правочинів недійсними та спростування майнових дій в порядку статті 20 Закону про банкрутство є можливим за умов:

1) наявності (доведеності) обставин, які вказують на неможливість (неефективність) застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 20 Закону про банкрутство (відсутність майна, коштів у кредитора, наявність інших обставин);

2) вибуття спірного майна з володіння боржника (банкрута у справі) поза його волею;

3) доведеності обставин, які дають підстави для застосування в межах справи про банкрутство (як наслідок застосування приписів статті 20 Закону про банкрутство) приписів статті 388 ЦК України;

4) наявності доведеності статусу спірного майна;

5) якщо такий спосіб буде визнаний судом найбільш ефективним у конкретному випадку за наявності відповідних доказів у справі.

14.04.2020 матеріали справи №922/719/16 надійшли до Господарського суду Харківської області.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи визначено склад суду для розгляду заяви ліквідатора: суддя Усатий В.О. (протокол 28.04.2020).

30.04.2020 від Бринцева М.А. надійшли відомості: копії інформаційних довідок з реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається, що спірні нежитлові приміщення 05.06.2019 розділені наступним чином:

- нежитлові приміщення 5-го поверху № 51-57, 57а, 58, 59, 60, 61, 61а, 62-71, 71а, 72-75, 75а, 76-80, 82, 89, 90, II у літ. "А-5", загальною площею 759, 2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2016;

- нежитлові приміщення 5-го поверху № 1-6, 35-50, 81, 83-88, 91 у літ. "А-5", площею 481 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать ТОВ "Голд Тесоро" на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна в якості внеску учасника до статутного капіталу ТОВ "Голд Тесоро".

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.05.2020 призначено заяву ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння (вх. 5074 від 22.02.2018) до розгляду.

25.05.2020 від ліквідатора боржника - арбітражного керуючого Сорокіна М.І. надійшли уточнення щодо заяви від 22.02.2018 вх. № 5074 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності (вх. № 11651), в якій ліквідатор зазначив, що майно, витребування якого є предметом заяви ліквідатора, вибуло на підставі правочину, котрий було визнано судом недійсним. З урахуванням приписів ст. ст. 216 та 388 ЦК України, зазначена обставина є свідченням того, що майно за таким договором вибуло всупереч волі власника.

Ліквідатор вказує, що майно, що є предметом спору, не знищено, не пошкоджено, фізично існує, але перебуває у володінні не кредитора за недійсним договором (ТОВ "Антьє"), а третіх осіб ( ОСОБА_1 та ТОВ "Голд Тесоро"), а тому наявна можливість повернути спірне майно його законному власнику в натурі.

На думку ліквідатора, застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 20 Закону про банкрутство щодо стягнення з кредитора ТОВ "Антьє" вартості спірного майна завідомо не зможе бути виконано. ТОВ "Антьє" не зможе відшкодувати його вартість у зв`язку з відсутністю коштів та незадовільним фінансовим станом останнього. ТОВ "Антьє" з 06.02.2020 знаходиться в стані припинення згідно інформації на офіційному державному реєстрі юридичних осіб. Підстава: за судовим рішенням Господарського суду Харківської області про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури №922/1199/18 від 16.12.2019 (дата набуття чинності: 06.02.2020).

Таким чином, ліквідатор вважає, що спірне майно фізично існує (наявне в натурі), права власника майна ПАТ "НТІ ТТР" порушуються (не визнаються), передусім, не кредитором за недійсним договором - а третіми особами ( ОСОБА_1 та ТОВ "Голд Тесоро"), з якими у боржника по справі - власника спірного майна, відсутні договірні відносини, свідчить про необхідність застосування єдиного ефективного способу захисту порушеного права неволодіючого власника спірного майна - віндикаційний позов до володіючого невласника.

Крім того, ліквідатор вважає, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем, оскільки представляв інтереси ТОВ "Антьє" в судових засіданнях, придбав спірні нежитлові приміщення за заниженою ціною, а у 2019 році поділив спірне майно в реєстрі на два об`єкти та частково передав у якості внеску до статутного капіталу ТОВ "Голд Тесоро" з метою ускладнити повернення майна до законного власника, тому майно може бути у нього витребувано в будь-якому випадку.

З огляду на викладене, просить:

- розглянути заяву ліквідатора боржника про визнання права власності за ПАТ "НТІ ТТР" та витребування з чужого незаконного володіння нежитлових приміщень 5-го поверху у будинку АДРЕСА_1 з урахуванням цих письмових пояснень;

- залучити до участі у розгляді справи Товариство з обмеженою відповідальністю "Голд Тесоро" (, Харківська обл., м. Харків, просп. Науки, б. 56, пов. 5, каб. 1);

- визнати за Публічним акціонерним товариством "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації" () право власності на нежитлові приміщення 5-го поверху № 51-57, 57а, 58, 59, 60, 61, 61а, 62-71, 71а, 72-75, 75а, 76-80, 82, 89, 90, II у літ. "А-5", загальною площею 759, 2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за Публічним акціонерним товариством "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації" () право власності на нежитлові приміщення 5-го поверху № 1-6, 35-50, 81, 83-88, 91 у літ. "А-5", площею 481 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати з володіння ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації" () нежитлові приміщення 5-го поверху № 51-57, 57а, 58, 59, 60, 61, 61а, 62-71, 71а, 72-75, 75а, 76-80, 82, 89, 90, II у літ. "А-5", загальною площею 759, 2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати з володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Голд Тесоро" () на користь Публічного акціонерного товариства "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації" () нежитлові приміщення 5-го поверху №1-6, 35-50, 81, 83-88, 91 у літ. "А-5", площею 481 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.10.2020 прийнято до провадження заяву ліквідатора від 25.05.2020 про уточнення (доповнення) заяви вх. 5074 від 22.02.2018 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності; постановлено подальший розгляд заяви вх. 5074 від 22.02.2018 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності здійснювати з урахуванням заяви від 25.05.2020.

Щодо залучення до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Голд Тесоро", судом зазначено, що ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.08.2019 вже залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Голд Тесоро" в якості учасника у справі про банкрутство до участі у розгляді заяви ліквідатора боржника (вх. 5074 від 22.02.2018).

28.10.2020 від ТОВ "Голд Тесоро" надійшов відзив на заяву ліквідатора (вх.№25134), в якому зазначено, що на підставі акту від 06.06.2019 ОСОБА_1 передав, а директор ТОВ "Голд Тесоро" прийняв у якості внеску нежитлові приміщення, на підтвердження чого надав копії акту приймання-передачі нерухомого майна від 06.06.2019, рішення учасника №01-06/19 ТОВ "Голд Тесоро" від 06.06.2019. Вказує, що Підприємство володіє вказаним майном на законних підставах і є добросовісним набувачем такого.

Крім того, ТОВ "Голд Тесоро" заявило про сплив строків позовної давності за поданим зверненням ліквідатора Сорокіна М.І.

Просить відмовити у задоволенні заяви ліквідатора.

Також 28.10.2020 від ОСОБА_1 надійшов відзив на письмові пояснення ліквідатора (вх.№25135), наголошує, що він є добросовісним набувачем майна, яке вибуло з володіння ПАТ "НТІ ТТР" за наявності волі на його відчуження.

ОСОБА_1 вказує, що на підставі оплатного договору у грудні 2016 року став власником майна, заборони щодо його відчуження були відсутні, а продавець ОСОБА_2 мала всі законні права на його відчуження. ОСОБА_1 вбачає соціальну несправедливість в задоволенні судом заяви про витребування майна і вважає, що задоволення заяви призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, без правової можливості на повернення сплачених коштів, на відміну від банкрута, який фактично отримає подвійне збагачення.

Бринцев М.А. також вважає, що ліквідатором ПАТ "НТІ ТТР" подано письмові пояснення з порушенням строків позовної давності.

Також 28.10.2020 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів (вх.№25136), а саме копій рішення (наглядової ради приватного акціонерного товариства "Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації"), про досудове врегулювання спору з ТОВ "Антьє" за договором іпотеки від 2009 року, підписане ОСОБА_3 в 2015 році, протоколу зборів учасників ПАТ "НТІ ТТР", звіту про оцінку майна від 18.06.2015 (виконавець Тризна), договору позасудового врегулювання за договором іпотеки від 01.07.2015, заяву президента ОСОБА_3 до нотаріуса Погрібної Т.П. про намір посвідчити договір від 01.07.2015.

Крім того, 28.10.2020 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі за заявою ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання права власності до набрання законної сили постановою Верховного Суду у справі №Б-39/187-08 за результатом розгляду касаційної скарги ліквідатора Онищенко К.С. (вх.№25137).

До клопотання додана копія ухвали Верховного Суду від 01.10.2020 у справі №Б-39/187-09, із якої вбачається, що 12.06.2020 ліквідатор ФОП Місюри В.В. - арбітражний керуючий Онищенко К.С. звернувся з касаційною скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.05.2020 і ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.12.2019 у справі №Б-39/187-09, в якій просить прийняти рішення про задоволення заяви ліквідатора про витребування майна.

Ухвалою Верховного Суду від 01.10.2020 у справі №Б-39/187-09 зупинено касаційне провадження за касаційною скаргою ліквідатора ФОП Місюри В.В. - арбітражного керуючого Онищенка К.С. на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.05.2020 і ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.12.2019 у справі №Б-39/187-09 до надходження до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду наукового висновку фахівців Науково-консультативної ради при Верховному Суді щодо порушених у справі №Б-39/187-08 правових питань.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.10.2020 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів.

Судом зазначено, що ОСОБА_1 пояснив, що документи, які він просить витребувати, можуть довести наявність волі боржника на відчуження спірного майна, однак, ліквідатор не спростовує наявність волі боржника на відчуження майна, при цьому, посилається на її "спотворення". Крім того, із аналізу висновків, викладених у постанові суду касаційної інстанції вбачається необхідність дослідження обставин щодо добросовісності набуття власником спірного майна.

05.11.2020 від ОСОБА_1 надійшло уточнене клопотання про зупинення провадження у справі (вх.№25825), в якому просить справу №922/719/16 за заявою ліквідатора ТОВ "НТІ ТТР" про витребування майна у ОСОБА_1 і ТОВ "Голд Тесоро", визнання права власності на майно за боржником - зупинити до набрання законної сили постановою Верховного Суду у справі №Б-39/187-08 за результатами розгляду касаційного провадження за касаційною скаргою ліквідатора ФОП Місюри В.В. - арбітражного керуючого Онищенка К.С. на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.05.2020 і ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.12.2019.

В уточненому клопотанні заявник вказує, що заява ліквідатора Сорокіна М.І., яка є предметом розгляду справи №922/719/16, у вимогах та предметах є подібною до заяви ліквідатора ФОП Місюри В.В. - арбітражного керуючого Онищенка К.С. про витребування майна, яка розглядається Верховним Судом у справі №Б-39/187-08.

У судовому засіданні 10.11.2020 ліквідатор підтримав заяву, просить її задовольнити.

Представник ТОВ «ПІРС» також підтримав заяву ліквідатора.

Бринцев М.А. та представник ТОВ "Голд Тесоро" проти заяви ліквідатора заперечують, просять відмовити у її задоволенні.

Інші учасники справи не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання.

Суд, розглянувши клопотання (з урахуванням уточнень) ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі з розгляду заяви ліквідатора про витребування майна із чужого незаконного володіння і визнання права власності, дійшов висновку про відмову у задоволенні, виходячи з наступного.

Пунктом 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України передбачено право суду за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі, зокрема у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Бринцев М.А. посилається на подібність правовідносин, які є предметом заяви ліквідатора ТОВ "НТІ ТТР" - арбітражного керуючого Сорокіна М.І. у справі №922/719/16, і заяви ліквідатора ФОП Місюри В.В. - арбітражного керуючого Онищенка К.С. про витребування майна, яка розглядається Верховним Судом у справі №Б-39/187-08.

Однак, суд зазначає, що у спірних правовідносинах Верховним Судом у постанові від 20.02.2020 у справі №922/719/16 чітко зазначено, що особливістю цієї справи є встановлення балансу інтересів боржника, кредиторів у справі про банкрутство та набувача майна, а також визначення долі спірного майна.

Основними питаннями, що їх слід було розв`язати у межах нинішньої справи, є такі:

1) питання вибуття спірного майна від позивача за його волею/поза його волею;

2) питання впливу на цю справу обставин, встановлених ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.02.2018 (залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.05.2018, постановою Верховного Суду від 30.08.2018) у справі № 922/719/16, за відсутності участі відповідача, не лише у розрізі інституту захисту речових прав та Першого протоколу до Конвенції, а й через призму дотримання принципів справедливого правосуддя як частини міжнародних зобов`язань України згідно з Конвенцією, а також з огляду на мету провадження у справі про банкрутство АТ "НТІ ТТР";

3) питання добросовісності відповідача у розрізі можливої обізнаності щодо фактів незаконного вибуття спірного майна з володіння позивача (стаття 388 ЦК України).

Дійшовши висновків про можливість застосування наслідків визнання недійсними правочинів та спростування майнових дій, передбачених виключно статтею 20 Закону про банкрутство, і обмеживши тим самим боржника в особі ліквідатора на обрання ефективного способу захисту порушеного права, суди першої та апеляційної інстанцій наведеного вище не врахували і, як наслідок, не надали повною мірою оцінки доводам заявника про добросовісність власника спірного майна.

Відтак, навіть на подібності правовідносин даної справи зі справою №Б-39/187-08, суду необхідно надати правову кваліфікацію спірним правовідносинам з урахуванням особливостей обставин даної справи, про що зазначено Верховним Судом і має бути враховано судом відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України.

Крім того, зупинення провадження у справі з розгляду заяви ліквідатора про витребування майна із чужого незаконного володіння і визнання права власності, враховуючи, що обставини справи і надані учасниками справи свої пояснення дозволяють вирішити спір, призведе до безпідставного затягування розгляду справи.

Відтак, суд відмовляє у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі з розгляду заяви ліквідатора про витребування майна із чужого незаконного володіння і визнання права власності і розглядає спір за наявними матеріалами справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши присутніх у судовому засіданні учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

13.02.2009 між АТ "НТІ ТТР" (іпотекодавець) і ТОВ "Антьє" (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сульженко Ж.О. та зареєстрований у реєстрі за №86.

З урахуванням змін, внесених сторонами до договору іпотеки від 19.05.2009, предметом іпотеки за цим договором є нежитлові приміщення 5-го поверху № 1-6, 35-71, 71а,72-91, II у літ."А-5", загальною площею 1287,7 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірні нежитлові приміщення).

01.07.2015 у рахунок виконання основного зобов`язання за договором купівлі-продажу цінних паперів №Б13 від 12.02.2009, між іпотекодержателем (ТОВ "Антьє") та іпотекодавцем - АТ "НТІ ТТР" укладено договір про застосування врегулювання за договором іпотеки, посвідченим ПН ХМНО Сульженко Ж.О. 13.02.2009 за реєстровим №86.

Відповідно до пункту 1 договору про врегулювання за договором іпотеки АТ "НТІ ТТР" передало, а ТОВ "Антьє" прийняло у власність нежитлові приміщення 5-го поверху №1-6, 35-71, 71а, 72-91, II у літ."А-5", загальною площею 1287,7 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у рахунок виконання основного зобов`язання, забезпеченого договором іпотеки вказаної нерухомості, яке на час укладання цього договору становить 1 153 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.02.2018 у справі №922/719/16 визнано недійсним договір від 01.07.2015, посвідчений ПН ХМНО Погрібною Т.Г., про застосування врегулювання за договором іпотеки, посвідченим ПН ХМНО Сульженко Ж.О. 13.02.2009 за реєстровим №86.

Вказаний договір від 01.07.2015 про застосування врегулювання за договором іпотеки визнано недійсним відповідно до статті 20 Закону про банкрутство, а саме, як такий, що укладений менше ніж за рік до порушення справи про банкрутство АТ "НТІ ТТР", за значно нижчою ціною від її дійсної ринкової вартості, що призвело до суттєвого зменшення активів боржника, які можна було б спрямувати на погашення вимог кредиторів.

Спірне майно у подальшому було декілька разів перепродано за договорами купівлі-продажу, що убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме:

- за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "АНТЬЄ", код ЄДПРОУ 32868954, місцезнаходження: м. Харків, пр-т Леніна, буд.56 (продавець) та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , посвідченого 01.07.2015 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., за реєстровим номером 982;

- за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (продавці) та ОСОБА_7 (покупець), посвідченого 21.09.2015 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., за реєстровим номером 1515;

- за договором купівлі-продажу: 149/250 часток нежитлових приміщень, укладеного між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), посвідченого 04.08.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляком Д.В., за реєстровим номером 1387; 101/250 часток нежитлових приміщень укладеного між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), посвідченого 18.08.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трофименко Є.В., за реєстровим номером 935;

- за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладеного між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), посвідченого 05.12.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кірія Юлією Олегівною, за реєстровим номером 2785.

Станом на момент розгляду справи нежитлові приміщення 5-го поверху № 51-57, 57а, 58, 59, 60, 61, 61а, 62-71, 71а, 72-75, 75а, 76-80, 82, 89, 90, II у літ. "А-5", загальною площею 759, 2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2016; нежитлові приміщення 5-го поверху № 1-6, 35-50, 81, 83-88, 91 у літ. "А-5", площею 481 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать ТОВ "Голд Тесоро" на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна в якості внеску учасника до статутного капіталу ТОВ «Голд Тесоро».

Вважаючи боржника власником спірного майна, яке було відчужено, на його думку, без достатніх правових підстав, ліквідатор звернувся із заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку ст.330, 387, 388 Цивільного кодексу України у ОСОБА_1 і ТОВ «Голд Тесоро».

Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 20 Закону про банкрутство правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Стаття 20 Закону про банкрутство регулює відносини, що виникли між боржником, кредитором та іншими особами з приводу дій боржника щодо розпорядження своїм майном, вчинені в період до порушення справи про банкрутство або після порушення справи про банкрутство. Зазначена стаття визначає підстави оспорювання майнових дій боржника з метою забезпечення зберігання майна в інтересах кредиторів або повернення майна боржника, у разі його вибуття, до ліквідаційної маси.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період протягом року, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство, дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, і, отже, відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна завідомо призводить до зменшення обсягу платоспроможності боржника і завдає шкоди кредиторам.

Оскільки період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника, у тому числі у разі загрози неплатоспроможності або надмірної заборгованості, до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, вчинені у цей період часу, є сумнівними, частиною першою статті 20 Закону про банкрутство встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, вчинених ним протягом зазначеного в Законі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми, а майнові дії спростовані із застосуванням наслідків, передбачених цією нормою.

Позиція щодо застосування норми права висловлена Верховним Судом у постановах від 13.02.2019 у справі № 04/01/5026/1089/2011, від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17, від 23.04.2019 у справі № 19/5009/2383/11, від 30.01.2019 у справі № 910/7827/17.

Розглядаючи спори у порядку статті 20 Закону про банкрутство, належить брати до уваги, що дії боржника, зокрема (але не виключно), щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною, значно нижчою від ринкової, для цілей, не спрямованих на досягнення розумної ділової мети, або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилитися від розрахунків з контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц надано визначення угодам (правочинам) боржника, що вчинені боржником на шкоду кредиторам. Такі угоди поіменовано фраудаторними правочинами.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

У спірних правовідносинах суд постановляючи ухвалу від 15.02.2018 у справі №922/719/16 про визнання недійсним договору від 01.07.2015, посвідченого ПН ХМНО Погрібною Т.Г., про застосування врегулювання за договором іпотеки, посвідченим ПН ХМНО Сульженко Ж.О. 13.02.2009 за реєстровим №86, встановив, що на час укладення договору від 01.07.2015 АТ "НТІ ТТР" вже мало ознаки неплатоспроможності з огляду на існування кредиторської заборгованості. Отже, відчуження основних засобів (об`єктів нерухомого майна) призвело до суттєвого зменшення активів боржника та внаслідок виконання боржником зобов`язань за договором залишку майна АТ "НТІ ТТР" стало недостатньо для задоволення всіх (частини) вимог кредиторів боржника. Договір було вчинено за ціною, значно нижчою від ринкової.

У зв`язку із встановленими обставинами суд визнав недійсним договір про застосування врегулювання за договором іпотеки від 01.07.2015 відповідно до статті 20 Закону про банкрутство.

Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що укладаючи договір про застосування врегулювання за договором іпотеки від 01.07.2015 боржник діяв недобросовісно, його дії були спрямовані на відчуження майна із вартістю нижчою (1 153 000 грн), ніж його реальна ринкова вартість (2 153 805 грн згідно висновку Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені засл. проф. М.С. Бокаріуса), і як наслідок, на зменшення своїх майнових активів, за рахунок яких підлягають задоволенню вимоги інших кредиторів.

Неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника.

Положення статті 20 Закону про банкрутство спрямовані на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

А саме, у разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії.

Тобто, за загальним правилом, ТОВ "Антьє" мав би або повернути боржнику спірне нерухоме майно, яке він набув на підставі недійсного правочину, або відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину.

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ "АНТЬЄ" в той же день 01.07.2015 за відплатним договором - договором купівлі-продажу нежитлових приміщень за суму 1 153 000 грн. відчужив ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 спірне майно.

У такому випадку станом на дату прийняття ухвали про визнання правочину недійсним - 15.02.2018, ТОВ "Антьє" не міг повернути боржнику спірне нерухоме майно, які він набув на підставі недійсного правочину.

Однак, відповідно до положень статті 20 Закону про банкрутство, мав відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину.

Тим паче, що спірне майно вибуло із власності ТОВ "Антьє" за відплатним договором.

На думку ліквідатора, застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 20 Закону про банкрутство щодо стягнення з ТОВ "Антьє" вартості спірного майна завідомо не зможе бути виконано, у зв`язку з відсутністю коштів та незадовільним фінансовим станом останнього. Як вказує ліквідатор, ТОВ "Антьє" з 06.02.2020 знаходиться в стані припинення згідно інформації на офіційному державному реєстрі юридичних осіб. Підстава: за судовим рішенням Господарського суду Харківської області про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури №922/1199/18 від 16.12.2019 (дата набуття чинності: 06.02.2020).

Однак, суд наголошує, що доводи ліквідатора про завідому неможливість стягнення з ТОВ "Антьє" вартості спірного майна є лише його припущеннями, не підтвердженими жодними доказами.

У матеріалах справи відсутні докази звернення ліквідатора до ТОВ "Антьє" про відшкодування вартості спірного майна після визнання правочину недійсним у позасудовому або судовому порядку, відповідно, відсутні і докази відмови ТОВ "Антьє" відшкодувати вартість майна.

У судовому засіданні 10.11.2020 ліквідатор підтвердив, що він не звертався до ТОВ "Антьє" з вимогою про відшкодування вартості спірного майна після визнання правочину недійсним.

Ліквідатор не вчинив жодних можливих дій, спрямованих на отримання коштів від ТОВ "Антьє" відповідно до положень статті 20 Закону про банкрутство на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів, а одразу звернувся із заявою про витребування майна із володіння ОСОБА_1 , і у подальшому, ТОВ "Голд Тесоро" і визнання права власності на спірне майно за боржником.

А посилання ліквідатора на процедуру банкрутства ТОВ "Антьє" є невиправданими, оскільки, як вказує сам ліквідатор, ТОВ "Антьє" було визнано банкрутом лише на підставі постанови суду від 16.12.2019, у той час, як ліквідатор звернувся із заявою 22.02.2018.

До того ж, визнання боржника банкрутом не свідчить про його ліквідацію.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 20.02.2020 у даній справі, арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) є одним з основних учасників справи про банкрутство. Після введення процедури ліквідації до арбітражного керуючого (ліквідатора) переходить правомочність власника та керівника боржника.

Відповідно до частини другої статті 41 Закону про банкрутство (у редакції, що діяла станом на дату звернення ліквідатором із заявою) ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів щодо забезпечення його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, інше.

Ліквідатор у справі про банкрутство має статус особи, що за рішенням суду зобов`язана належним чином виконувати свої повноваження під час ліквідаційної процедури, зокрема ті, що спрямовані на формування ліквідаційної маси боржника та задоволення вимог кредиторів.

У цій справі ліквідатор боржника, звертаючись до суду із заявою про захист порушених, на його думку, прав власності боржника, обрав такий спосіб захисту цього права як витребування майна з чужого незаконного володіння відповідно до статті 388 ЦК України.

Верховний Суд вважає, що в разі коли відчуження майна відбулося іншою особою після правочину, вчиненого боржником у підозрілий період з такою іншою особою ("кредитор" у розумінні статті 20 Закону про банкрутство) і визнаного недійсним з підстав, визначених частиною першою статті 20 Закону про банкрутство, ліквідатор боржника не позбавлений права заявити вимоги про витребування майна в останнього набувача відповідно до статті 388 ЦК України.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Такий правовий висновок Великою Палатою Верховного Суду, з посиланням на висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.02.2016 у справі N 6-2407цс15 - пункт 58 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Можливість витребування майна з чужого незаконного володіння законодавець ставить у залежність насамперед від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України).

За змістом частини першої статті 388 ЦК України добросовісним має вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має право його відчужувати, а недобросовісним володільцем є та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Витребування майна від добросовісного набувача (особи, яка не знала і не повинна була знати про те, що особа, у якої річ придбана, не має права її відчужувати) є можливим у всіх випадках, коли майно придбане безоплатно в особи, яка не мала права відчужувати річ.

Якщо добросовісний набувач придбав річ за плату, власник має право витребувати таку річ тільки у випадках, коли вона вибула з володіння поза його (або особи, якій річ була передана власником) волею, зокрема загублена власником або іншою особою, якій річ була передана власником, або була викрадена у власника чи такої особи.

Отже, можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Одночасно добросовісність (недобросовісність) незаконного володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд у постанові від 20.02.2020 у даній справі дійшов висновку, що застосування приписів статті 388 ЦК України як наслідків визнання правочинів недійсними та спростування майнових дій в порядку статті 20 Закону про банкрутство є можливим за умов:

1) наявності (доведеності) обставин, які вказують на неможливість (неефективність) застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 20 Закону про банкрутство (відсутність майна, коштів у кредитора, наявність інших обставин);

2) вибуття спірного майна з володіння боржника (банкрута у справі) поза його волею;

3) доведеності обставин, які дають підстави для застосування в межах справи про банкрутство (як наслідок застосування приписів статті 20 Закону про банкрутство) приписів статті 388 ЦК України;

4) наявності доведеного статусу власника спірного майна;

5) якщо такий спосіб захисту буде визнаний судом найбільш ефективним у конкретному випадку за наявності відповідних доказів у справі.

Як вбачається із матеріалів справи і зазначено вище, ліквідатор не довів обставин, які вказують на неможливість (неефективність) застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 20 Закону про банкрутство.

Фактично ліквідатор самоусунувся від вчинення дій, спрямованих на застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 20 Закону про банкрутство одразу після визнання правочину недійсним для досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів, хоча можливість і правомірність таких заходів прямо визначена законом.

Доводи ліквідатора, що йому завідомо відомо про неможливість повернення цих коштів є його припущеннями, які не базуються на доказах.

Натомість, ліквідатор навіть не намагаючись звернутись до ТОВ "Антьє" з вимогою відшкодувати кошти за спірне майно, право власності на яке ТОВ "Антьє" отримав за недійсним правочином, і яке одразу відчужив за відплатним договором, звернувся одразу до ОСОБА_1 і, в подальшому, до ТОВ "Голд Тесоро" про витребування спірного майна з їх володіння.

У заяві ліквідатор зазначає, що права власника - ТОВ "НТІ ТТР" порушуються (не визнаються) не кредитором за недійсним договором, а ОСОБА_1 та ТОВ "Голд Тесоро".

Невиправданими видаються дані доводи ліквідатора, оскільки очевидно, що ТОВ "Антьє", отримавши спірне майно за недійсним правочином і відчуживши його за ВІДПЛАТНИМ договором, за відсутності до нього жодних вимог ліквідатора ТОВ "НТІ ТТР" про відшкодування вартості майна, не порушує і не може порушувати прав боржника, натомість ОСОБА_1 та ТОВ "Голд Тесоро" доводять суду свою позицію про те, що є добросовісними набувачами.

Тобто, перша умова можливості застосування приписів статті 388 ЦК України як наслідків визнання правочинів недійсними та спростування майнових дій в порядку статті 20 Закону про банкрутство ліквідатором не дотримана.

Щодо другої необхідної умови - вибуття спірного майна з володіння боржника (банкрута у справі) поза його волею, ліквідатор зазначає, що воля - це внутрішнє ставлення особи до вчинюваного правочину (здійснюваної дії), яке виражається через волевиявлення - зовнішній прояв волі. Волевиявлення (фактична зовнішня складова) може не відповідати дійсній волі, спотворювати її.

Особливістю фраудаторних правочинів є те, що воля боржника при укладенні таких правочинів була спрямована не на досягнення розумної ділової мети, а на виведення активів боржника з метою порушення прав кредиторів.

Тобто, воля власника і волевиявлення в цьому випадку різняться, і причиною цьому є приховування дійсної мети правочину - виведення активів боржника з метою порушення прав кредиторів.

Договір про позасудове врегулювання за договором іпотеки був визнаний недійсним ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.02.2018, залишеною в силі постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.05.2018 і постановою Верховного Суду від 30.08.2018, у зв`язку з відчуженням майна у "сумнівний період" за вартістю, значно нижче ринкової - тобто, за обставин "спотворення" дійсної волі боржника, спрямованої не на досягнення розумної ділової мети та розумного економічного інтересу, а на виведення майнових активів боржника на шкоду кредиторам.

Тобто, дійсною метою договору про врегулювання за договором іпотеки було штучне виведення майна боржника, а дійсна воля юридичної особи була спотворена зовнішніми діями її представників шляхом використання передбаченого законом способу волевиявлення, вираженого в недійсному договорі.

Отже, особливістю спірних правовідносин є "спотвореність" волі боржника на вибуття майна із його власності.

При цьому, як вірно зазначає ОСОБА_1 , повернення майна боржнику буде мати наслідком для нього отримання подвійної вигоди, для ТОВ "Антьє" - відсутність жодних негативних наслідків, оскільки він відчужив спірне майно в той же день за відплатним договором, а у ОСОБА_1 і ТОВ "Голд Тесоро" майно у разі задоволення заяви буде витребувано без жодної можливості для останніх повернути сплачені ОСОБА_1 за майно кошти.

І в такому випадку вирішальною є дотримання ліквідатором третьої умови можливості застосування приписів статті 388 ЦК України як наслідків визнання правочинів недійсними та спростування майнових дій в порядку статті 20 Закону про банкрутство: доведеності обставин, які дають підстави для застосування в межах справи про банкрутство (як наслідок застосування приписів статті 20 Закону про банкрутство) приписів статті 388 ЦК України.

А саме, можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2020 у даній справі зазначено, що одним із основних питань, що їх слід було розв`язати у межах нинішньої справи, є зокрема питання добросовісності набувача спірного майна у розрізі можливої обізнаності щодо фактів незаконного вибуття спірного майна з володіння боржника (стаття 388 ЦК України).

Отже, підлягає встановленню обставина, чи знав або міг знати ОСОБА_1 про факт, що спірні приміщення вибули із власності боржника незаконно/із "спотворенням" його волі.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 набув спірне майно на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 05.12.2016, укладеного з фізичною особою ОСОБА_2 .

В силу положень статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Учасники справи не заперечують, що ОСОБА_1 набув спірне майно на законних підставах, договір є дійсним.

Відповідно до пункту 3 даного договору, продаж нежитлових приміщень, які є предметом цього договору, за домовленістю сторін вчиняється за суму 2 499 000 грн, що на момент укладення цього договору за офіційним курсом, встановленим Національним Банком України, є еквівалентом суми 96 523 доларів США, які ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 повністю, ще до підписання договору.

Оціночна вартість нежитлових приміщень, що відчужуються, становить 2 498 959 грн. згідно Звіту про оцінку майна, наданого Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮРІСПЕРІТУС" 02.12.2016 (пункт 4 договору).

У заяві ліквідатор зазначає, що ОСОБА_1 був представником ТОВ "Антьє" у судових засіданнях, подавав процесуальні документи від імені ТОВ "Антьє".

Однак, суд зазначає, що особа, яка представляє інтереси іншої особи і подає від її імені процесуальні документи, висловлює не власну правову позицію і власне бачення обставин справи, а правову позицію свого довірителя.

При цьому, обізнаність ОСОБА_1 про наявність спору щодо майна не свідчить про обізнаність факту, що спірні приміщення вибули із власності боржника із "спотворенням" його волі.

А на момент лише наявності спору про визнання правочину недійсним, факт незаконності правочину - договору про позасудове врегулювання за договором іпотеки встановлено не було.

ЦК України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016 у справі № 3-304га16 і зазначено Верховним Судом у постанові від 20.02.2020 у даній справі.

Тобто, наявність спору в суді про визнання недійсним договору на момент незавершеності судового розгляду, ще не свідчить про те, що оспорюваний правочин є недійсним до кінця вирішення спору. До того ж, спірне майно ОСОБА_1 придбав не у ТОВ "Антьє", а у фізичної особи - ОСОБА_2 за відплатним договором, і ліквідатором не надано доказів, що в реєстрі прав були заборони щодо відчуження такого майна.

Також слід зазначити, що спірне майно ОСОБА_1 придбав за договором купівлі-продажу 05.12.2016, а договір про позасудове врегулювання за договором іпотеки був визнаний недійсним ухвалою Господарського суду Харківської області лише 15.02.2018. Отже ОСОБА_1 придбав майно за два роки до вирішення спору судом та постановлення рішення про недійсність договору, за яким майно перейшло до власності ТОВ "Антье".

Отже, на момент набуття ОСОБА_1 права власності на спірне майно факту незаконності вибуття спірного майна з володіння боржника встановлено ще не було, відповідно, і ОСОБА_1 не міг бути про нього обізнаний.

Доводи ліквідатора, що ОСОБА_1 є особою з юридичною освітою і міг надати оцінку ситуації, є лише припущеннями ліквідатора. Будь-яка особа може мати власні міркування щодо певних обставин, і самі по собі міркування особи без здійснення їх конкретного прояву, встановлення факту тощо не можуть бути предметом розгляду в суді.

У спірних правовідносинах Верховний Суд наголосив на необхідності розв`язання питання добросовісності набувача спірного майна у розрізі можливої обізнаності саме щодо фактів незаконного вибуття спірного майна з володіння боржника.

За змістом частини першої статті 388 ЦК України, добросовісним має вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має право його відчужувати.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 набув майно за відплатним договором на законних підставах, і на момент укладення договору купівлі-продажу від 05.12.2016 факту незаконності вибуття спірного майна з володіння боржника судом встановлено ще не було, відповідно, і ОСОБА_1 не міг бути про нього обізнаний.

До того ж, слід зазначити, що ОСОБА_1 є власником спірного майна вже майже 4 роки, спірне майно лише частково було передано ним до статутного капіталу ТОВ "Голд Тесоро" у червні 2019 року, про що він сам надав суду відповідні докази. Він як власник має право на власний розсуд розпоряджатись своїм майном. Згідно наданих ОСОБА_1 пояснень, ним був здійснений ремонт нежитлових приміщень; внаслідок того, що це є приміщення останнього поверху, ним здійснювався ремонт даху, що є значним грошовим вкладенням.

І суд не вбачає недобросовісних дій з боку ОСОБА_1 , спрямованих на ухилення повертати майно боржнику. У даній справі ОСОБА_1 доводить суду свою правову позицію, що він є добросовісним набувачем спірного майна, і доводи ліквідатора про поділ ОСОБА_1 майна у червні 2019 року не можуть бути правовою підставою для його витребування, оскільки дані обставини мають місце вже після виникнення спірних правовідносин. А суду необхідно встановити обставини добросовісності ОСОБА_1 на момент набуття ним майна.

Згідно матеріалів справи, ліквідатором не доведено суду, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем.

Безпідставними є доводи ліквідатора, що ОСОБА_1 набув майно за заниженою ціною, оскільки як зазначено вище, за договором про позасудове врегулювання від 01.07.2015 боржник і ТОВ "Антьє" оцінили вартість спірного нерухомого майна у розмірі 1 153 000 грн, коли ринкова вартість майна складала 2 153 805 грн згідно висновку Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені засл. проф. М.С. Бокаріуса ; ТОВ "Антьє" відчужив майно з вартістю 1 153 000 грн, а продаж спірних нежитлових приміщень ОСОБА_1 було вчинено 05.12.2016 за суму 2 499 000 грн.

Тобто, третя умова можливості застосування приписів статті 388 ЦК України як наслідків визнання правочинів недійсними та спростування майнових дій в порядку статті 20 Закону про банкрутство ліквідатором не дотримана.

Щодо четвертої умови - наявності доведеного статусу власника спірного майна - у сторін відсутні протиріччя.

Право власності боржника на спірне майно до набуття його ТОВ "Антьє" на підставі договору про позасудове врегулювання від 01.07.2015 учасниками справи не заперечується, як і не заперечується законність укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу від 05.12.2016 спірного майна, укладеного з ОСОБА_2 .

І п`ята умова можливості застосування приписів статті 388 ЦК України як наслідків визнання правочинів недійсними та спростування майнових дій в порядку статті 20 Закону про банкрутство, про яку зазначив Верховний Суд у постанові від 20.02.2020: якщо такий спосіб захисту буде визнаний судом найбільш ефективним у конкретному випадку за наявності відповідних доказів у справі.

Суд зазначає, що відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, стаття 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дає підстави вважати, що вона гарантує безперешкодне володіння майном, неприпустимість позбавлення права власності та захист права власності.

Предметом безпосереднього регулювання статтею 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.

Перший протокол ратифіковано Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальних принципів міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

У спірних правовідносинах щодо першого критерію можуть бути застосувані приписи статті 388 ЦК України як внаслідок визнання правочинів недійсними та спростування майнових дій в порядку статті 20 Закону про банкрутство лише за перелічених вище умов.

Як вбачається із матеріалів справи, ліквідатор не довів обставин, які вказують на неможливість (неефективність) застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 20 Закону про банкрутство.

Особливістю спірних правовідносин є "спотвореність" волі боржника на вибуття майна із його власності.

І в такому випадку вирішальною є доведення ліквідатором обставин, які дають підстави для застосування в межах справи про банкрутство (як наслідок застосування приписів статті 20 Закону про банкрутство) приписів статті 388 ЦК України.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, яке він набув на підставі відплатного договору, і ліквідатор іншого суду не довів.

Як і не довів, що такий спосіб захисту порушеного права як витребування майна у добросовісних набувачів є найбільш ефективним, оскільки ліквідатором навіть не здійснено спроб скористатись іншими способами.

Суд не визнає обраний ліквідатором спосіб захисту найбільш ефективним у розрізі інституту захисту речових прав та Першого протоколу до Конвенції, й через призму дотримання принципів справедливого правосуддя як частини міжнародних зобов`язань України згідно з Конвенцією, а також з огляду на мету провадження у справі про банкрутство ПАТ "НТІ ТТР", оскільки ліквідатор не реалізував права на застосування іншого способу захисту порушеного права - звернення до ТОВ "Антьє" з вимогою про відшкодування вартості спірного майна.

У діях боржника та ТОВ "Антьє" при укладенні договору про позасудове врегулювання від 01.07.2015 вбачається недобросовісність: укладення договору за вартістю, значно нижчою за ринкову вартість; відчуження ТОВ "Антьє" спірного майна в той самий день за ВІДПЛАТНИМ договором. І прямою нормою закону - статтею 20 Закону про банкрутство врегульовано порядок застосування правових наслідків визнання правочину недійсним з огляду на мету провадження у справі про банкрутство ПАТ "НТІ ТТР".

Оцінюючи баланс інтересів боржника, кредиторів і нинішніх власників майна, суд дійшов висновку, що витребування майна у ОСОБА_1 і ТОВ "Голд Тесоро" як добросовісних набувачів є несправедливим і передчасним способом захисту порушених прав боржника за відсутності доказів застосування ліквідатором інших способів захисту прав боржника.

Мета - формування ліквідаційної маси боржника у даному випадку не співвідноситься із засобами, які використав ліквідатор, оскільки необхідний баланс не буде дотриманий з тих підстав, що ОСОБА_1 та ТОВ "Голд Тесоро" у даному випадку будуть нести "індивідуальний і надмірний тягар".

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, врахувавши висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 20.02.2020 у даній справі, дослідивши усі питання, що їх слід було розв`язати у межах нинішньої справи, на що наголосив Верховний Суд, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ліквідатора, то заява ТОВ "Голд Тесоро" про застосування наслідків спливу позовної давності не розглядається.

Керуючись ст.ст. 20, 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Кодексом України з процедур банкрутства, ст.ст.233-235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ліквідатора (вх. 5074 від 22.02.2018 з урахуванням уточнень (вх. 11651 від 25.05.2020) про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду в порядку та у строки, передбачені статтями 254-258 ГПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано 16.11.2020.

Суддя Усатий В.О.