УХВАЛА

03 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 910/7080/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Булгакової І.В., Селіваненка В.П.,

розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2020

у справі № 910/7080/20

за позовом ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 скаржник)

до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство «Київгаз»,

про визнання недійсним рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10.10.2020 (згідно з поштовими відмітками на конверті) через Північний апеляційний господарський суд звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.09.20020 у справі № 910/7080/20 про повернення апеляційної скарги, а справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 у контексті оскаржуваного судового рішення, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Предметом касаційного оскарження є ухвала Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2020, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2020 у справі №910/7080/20 повернуто скаржнику з доданими до неї документами.

Ухвала господарського суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у зв`язку з не усуненням недоліків апеляційної скарги ОСОБА_1 , у строк та спосіб визначений ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020, суд апеляційної інстанції у відповідності до частини другої статті 260 та частини четвертої статті 174 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) повернув вказану апеляційну скаргу.

Крім того, суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення врахував таке.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020, якою апеляційну скаргу залишено без руху, отримана ОСОБА_1 (за вказаною в апеляційній скарзі адресою) 11.09.2020, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення, а, отже, останнім днем для усунення апелянтом недоліків скарги було 21.09.2020.

Водночас ОСОБА_1 08.09.2020 подав безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду заяву про усунення недоліків, в якій останній зазначає, що звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки звертається до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Однак дані доводи апелянта колегія суддів апеляційної інстанції відхилила з огляду на те, що склад сторін та предмет позову у даній справі не свідчить про можливість застосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів».

Беручи до уваги наведені обставини та те, що у встановлений судом строк апелянтом не надано доказів усунення недоліків, вказаних в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає поверненню відповідно до частини другої статті 260 та частини четвертої статті 174 ГПК України.

Не погоджуюсь з ухваленим судовим рішенням ОСОБА_1 10.10.2020 звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2020 у справі № 910/7080/20 про повернення апеляційної скарги. Крім того, скаржник наполягає на тому, що на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому останній звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Так, відповідно до частини другої статті 260 ГПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 174 ГПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулась із позовною заявою.

Питання про повернення апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вирішує протягом п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків (частина шоста статті 260 ГПК України).

Оскільки ОСОБА_1 не усунув недоліків апеляційної скарги (не надав суду докази сплати судового збору), вказані обставини стали підставою для повернення апеляційної скарги відповідно до приписів частини другої статті 260 та частини четвертої статті 174 ГПК України, а тому правильне застосовування судом апеляційної інстанції даної норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення з огляду на таке.

Колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Отже, Верховний Суд наголошує, що звільнення від сплати судового збору може мати місце за наявності виключних обставин, враховуючи, що статтею 129 Конституції України закріплено один із основоположних принципів правосуддя - рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

При цьому Верховний Суд з огляду на об`єкт та зміст спірних правовідносини, які виникли у цій конкретній справі; предмет та підставу позову, суб`єктний склад спору, зокрема, позивач оскаржує рішення Антимонопольного комітету України, яким відмовлену у розгляді заяви скаржника про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, які вчинені на його думку, Акціонерним товариством «Київгаз», погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та вважає, що скаржник помилково відносить дану категорію справ до правовідносин, на які поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Особа, яка має намір подати скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту касаційної скарги, в тому числі щодо оплати судового збору.

Верховний Суд також зазначає, що частина перша статті 8 Закону України «Про судовий збір» передбачає підстави, за якими Суд може за клопотанням сторони по справі відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк.

Частиною другою цієї статті зазначено, що Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Касаційний господарський суд, зауважує, що «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, включно з фінансовими. Так, інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовуватися накладенням фінансових обмежень на доступ особи до суду. Вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права на доступ до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі»).

Водночас Верховний Суд наголошує, що повернення апеляційної скарги не позбавляє скаржника права звернутись повторно з апеляційною скаргою з дотриманням вимог ГПК України, а відтак це не є не доступом до правосуддя.

А тому, враховуючи встановлений законом обов`язок сплатити судовий збір, відсутність посилань з підтверджуючими належними доказами на наявність, визначених Законом України «Про судовий збір» у ОСОБА_1 пільг щодо його сплати, доказово обґрунтованих клопотань про відстрочення або розстрочення сплати судового збору на певний строк, помилковість тверджень скаржника щодо розповсюдження дії Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини у цій справі, суд вважає, що з урахуванням принципу рівності сторін і змагальності судового процесу належний баланс між забезпеченням реалізації звернення заявника до суду та принципу res judicata, у даній справі судом дотримано.

Касаційний господарський суд також враховує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, ЄСПЛ, § 48) вказано, що, зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2018 справа «ZUBAC v. CROATIA» (№ 40160/12, ЄСПЛ, § 83) вказано, що застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

Враховуючи, що повноваження суду касаційної інстанції обмежено перевіркою правильності застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, зважаючи на особливий статус Верховного Суду, вирішення питання про можливість відкриття касаційного провадження відноситься до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг цим судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Відповідно до частини другої статті 293 ГПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 293 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.092020 у справі № 910/7080/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Селіваненко