ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04 листопада 2020 року Справа № 903/206/19

за позовом Заступника керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави

до відповідача 1: Нововолинської міської ради Волинської області, м. Нововолинськ

до відповідача 2: Киричук Людмили Володимирівни , м. Нововолинськ

про скасування рішення Нововолинської міської ради №14/11 від 24.02.2017, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.07.2017 нерухомого майна та зобов`язання повернути нежитлове приміщення у комунальну власність

Cуддя Кравчук А.М.

Секретар судового засідання Легерко В.Б.

За участю представників сторін:

Прокурор: Присяжнюк Інна Володимирівна

від відповідача 1: Антонюк Т.М., довіреність в матеріалах справи.

від відповідача 2: Кравчук О. А., довіреність в матеріалах справи.

Встановив: Володимир-Волинська місцева прокуратура звернулась до господарського суду з позовом до відповідачів Нововолинської міської ради Волинської області, Киричук Людмили Володимирівни та просить:

- скасувати рішення Нововолинської міської ради №14/11 від 24.02.2017 "Про внесення змін до Програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки" в частині включення до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації у 2017 році, нежитлового приміщення площею 51,6 кв.м. за адресою: 15 Мікрорайон будинок 33 шляхом його викупу орендарем;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу частини вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від 04.07.2017, укладений між територіальною громадою міста Нововолинська в особі Нововолинської міської ради та Киричук Людмилою Володимирівною ;

- зобов`язати Киричук Людмилу Володимирівну повернути частину вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку "літер А-9", площею 51,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Нововолинська в особі Нововолинської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами недотримано законодавчо визначеної процедури, передбаченої Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", щодо прийняття рішення Нововолинською міською радою №14/11 від 24.02.2017 "Про внесення змін до Програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки", яка передує підписанню договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.07.2017.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 07.11.2019 у позові відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2020 рішення Господарського суду Волинської області від 07.11.2019 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.06.2020 касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області на рішення Господарського суду Волинської області від 07.11.2019 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2020 задоволено частково, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2020 та рішення Господарського суду Волинської області від 07.11.2019 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно висновків Верховного суду з оскаржуваних судових рішень не вбачається судового дослідження та встановлення факту за чиєю саме ініціативою: Нововолинської міської ради Волинської області чи Киричук Людмили Володимирівни було включено спірне майно до рішення Ради від 24.02.2017 №14/11, яке було визнано судами як незаконне, і, якщо саме відповідача-2, то чи законними були її дії, якщо ні - яким чином це впливає на оцінку вищевказаних критеріїв втручання у її право на майно. Не вбачається судового дослідження та висновків щодо доводів відповідача-2 про те, що вона здійснила поліпшення спірного майна не менше ніж 25 відсотків його ринкової вартості. В них відсутня правова оцінка, чому суди визначили, що п.1 ч. 1 ст. 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» підлягає застосуванню саме до спірних правовідносин, оскільки, як слідує з наведеної норми, вона стосується саме державного майна, а в даному випадку спір виник через приватизацію комунального майна. Разом з цим, про те, що вказаний Закон регулює правовідносини щодо приватизації як державного, так і комунального майна свідчить, зокрема, ст. 4 цього Закону. Суди неналежним чином дослідили доводи відповідача-2, які стосуються основного предмету доказування у даній справі, а саме, чи дійсно мало місце порушення законодавства, яке регулювало спірні правовідносини, при прийнятті оскаржуваного рішення від 24.02.2017 за №14/11 та укладанні на його підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2017, та дійшли в цій частині передчасних висновків про незаконність спірних рішення та договору.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа №903/206/19 розподілена судді Кравчук А.М.

Ухвалою суду від 03.08.2020 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 09.09.2020 о 10:00. Запропоновано відповідачам подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов з врахуванням висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 24.06.2020 і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, копію відзиву надіслати прокуратурі, докази чого подати суду; прокурору - відповідь на відзив не пізніше 3-х днів з дня отримання відзиву з доказами надіслання відповідачам; відповідачам - заперечення на відповідь позивача протягом 3-х днів з дня отримання відповіді з доказами надіслання прокуратурі.

Ухвалу суду від 03.08.2020 позивач отримав 10.08.2020, відповідач 1 - 07.08.2020 відповідач 2 - 10.08.2020.

Строк для подання відзивів відповідачами до 25.08.2020.

01.09.2020 на адресу суду надійшов відзив вх. № 01-57/5541/20 від відповідача Киричук Людмили Володимирівни без доказів надіслання сторонам, з пропуском строку, клопотання про його поновлення та обґрунтування причин пропуску.

Ухвалою суду від 09.09.2019 повідомлено сторони про відкладення підготовчого засідання на 23.09.2020 о 10 год. 30 хв.

Нововолинська міська рада у відзиві від 21.09.2020 №01-57/2137 позовні вимоги заперечує як необґрунтовані, оскільки прокурор не мав повноважень на пред`явлення позову, пропустив 3-х місячний строк позовної давності. Рішення після його реалізації вичерпало свою дію фактом виконання. Рада самостійно вирішує питання місцевого значення. Рішення прийняте в рамках реалізації передбаченого п.6.4 договору права на викуп. Після оприлюднення його на сайті ради жодних звернень не надходило, що свідчить про відсутність інтересу інших осіб. Порівнявши вартість майна у 2014 та 2017 роках стає очевидним факт, що різниця перевищує 25% початкової вартості. Право на викуп передбачене ст. 289 ГК України, ч. 2 ст. 777 ЦК України. Вважає, що відсутність порушеного права в особи, за захистом якого прокуратура звернулась в суд, є підставою для відмови в позові. Просить поновити строк для подання відзиву (а.с. 92-97, т. 3).

Суд з метою повного та всебічного розгляду справи, врахуванням думки учасників справи, протокольною ухвалою від 23.09.2020 продовжив строк Нововолинській міській раді для подачі відзиву по 22.09.2020 та долучив його до матеріалів справи.

Прокурор та представник відповідача 2 у судовому засіданні повідомили про неотримання відзиву.

Ухвалою суду від 23.09.2020 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів до 02.11.2020. Повідомлено учасників справи про відкладення підготовчого засідання на 07 жовтня 2020 на 10:00 год.

Володимир-Волинська місцева прокуратура у відповіді на відзив від 25.09.2020 зазначила, що твердження відповідача про те, що Нововолинська міська рада при проведенні приватизації повинна керуватися виключними повноваженнями, які наведені у Законі України «Про місцеве самоврядування» є необґрунтованими, оскільки не узгоджуєтеся з положеннями вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», який діяв на час виникнення спірних правовідносин. На правовідносини, які виникли між Нововолинською міською радою та гр. Киричук Людмилою Володимирівною щодо викупу комунального майна поширюються вимоги Законів України «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», які є спеціальними по відношенню до Закону України «Про місцеве самоврядування України». Киричук Л.В. набула право власності на спірне нежитлове приміщенні на підставі незаконно прийнятого рішення Нововолинської міської ради № 14/11 від 24 червня 2004 року в частині включення об`єкту нерухомого майна до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, а таке рішення є складовим елементом процесу приватизації, то визнання недійсним договору купівлі-продажу відповідно тягне за собою також і скасування та визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Орендар з заявою про дозвіл на невід`ємні поліпшення не звертався. Вартість майна на 01.02.2014 визначалась за згодою сторін. Оцінка на суму 419 596 грн. проведена після укладення договору купівлі-продажу.

Волинська обласна прокуратура у відповіді на відзив від 28.09.2020 №15-1700вих.20, зазначає, що твердження про те, що прокурор міг довідатись про порушення Нововолинською міською радою та Киричук Л.В. вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» під час приватизації спірного об`єкту нерухомого майна ще у лютому та травні 2017 року, з моменту опублікування на офіційному сайті міської ради рішень вказаного органу місцевого самоврядування від 24.02.2017 №14/11 «Про внесення змін в додаток 1 Програми забезпечення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки», від 24.05.2017 №17/17-1 «Про затвердження експертної оцінки майна, яке підлягає приватизації» є передчасним у зв`язку з тим, що вказані рішення лише констатують факт можливого відчуження спірного об`єкту нерухомого майна, зміст зазначених рішень не містить жодної інформації щодо здійснення чи не здійснення поліпшень орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків. Без дослідження усіх документів, що стосуються приватизації спірного об`єкту нерухомості, неможливо було встановити, чи існують у даному випадку порушення вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Про те, що Киричук Л.В. не здійснювалось поліпшення орендованого майна прокурору стало відомо з листа Житлово-комунального об`єднання Нововолинської міської ради від 01.02.2019 №40/01-07, який того ж дня надійшов у Нововолинський відділ місцевої прокуратури та зареєстрований в журналі вхідної кореспонденції за № 34/4-197вх-19, про що свідчить відповідний штамп. Таким чином, відлік строку позовної давності слід відраховувати саме з цього дня. Оскільки, позов прокурором надіслано до суду 13.03.2019, строк позовної давності не пропущено.

Орган місцевого самоврядування - Нововолинська міська рада не має повноважень щодо скасування власного прийнятого ненормативного акта - рішення міської ради від 24.02.2017 №14/11 (рішення Конституційного суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 - справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), а тому звернення до суду прокурора про визнання акта незаконним та його скасування через невідповідність Конституції та Законам України, є способом захисту інтересів держави (територіальної громади), що передбачений законом (п.10 ч.2 ст.16 ЦК України).Одним з відповідачів у справі є Нововолинська міська рада, оскільки позовна вимога про скасування її рішення від 24.02.2017 №14/11 спрямована саме даному органу місцевого самоврядування. Відтак, пред`являючи позовну заяву в інтересах органу місцевого самоврядування, і водночас, спрямовуючи позовну вимогу про скасування рішення цьому ж органу, прокурор не міг порушити принципи правосуддя, зокрема принципи змагальності і верховенства права та визначити Нововолинську міську раду і як позивача, і як відповідача у справі. З урахуванням наведеного, визначення однієї і тієї ж особи як позивачем, так і відповідачем ГПК України не передбачено, відповідно є процесуально неможливим. Крім цього, позовна вимога про визнання правочину - договору купівлі-продажу спірного майна від 04.07.2017 недійсним, є похідною вимогою, яка перебуває у прямій залежності від незаконних дій Нововолинської міської ради щодо ухвалення рішення про його продаж усупереч вимогам чинного законодавства (а.с. 120-140, т.3).

Відповідач 2 у відповіді на відзив від 29.09.2020 зазначає, що прокурором у позовній заяві не наведено жодного доказу, що ініціатива Киричук Л.В. щодо приватизації майна мала протиправний характер чи супроводжувалась незаконними діями. Ініціатива щодо приватизації майна відповідала п. 6.4. Договору оренди від 18.08.2014 і відповідач 2 як орендар має переважне право на викуп предмета оренди, а відповідно до п. 10.6. вказаного договору, його чинність припиняється приватизацією орендарем орендованого майна.

Об`єктом приватизації у вказаній справі відповідно до переліку об`єктів, що підлягають приватизації у 2017 році, є нежитлове приміщення в житловому будинку відповідно до рішення ради від 24.02.2017 № 14/11. Відповідно до вказаного Переліку на аукціон виставлені лише приміщення промисловості, господарських об`єктів, незавершене будівництво, а спірне приміщення, яке не має відношення до господарських об`єктів, промисловості, підприємств, визначено для викупу.

Верховний суд у постанові звернув увагу на норми законодавства, так як майно не відноситься до державного майна та не підпадає під визначення об`єкту приватизації, на яке розповсюджується ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». Право на викуп передбачене п. 6.4 договору (а.с. 141-143, т. 3).

У відзиві на позовну заяву (повторний) Киричук Л.В. позов заперечує, мотивуючи тим, що звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, Нововолинський відділ Володимир-Волинської місцевої прокуратури в заяві послався на те, що Нововолинською міською радою не дотримано законодавчо визначеної процедури, передбаченої Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», яка передує підписанню договору купівлі-продажу, є підставою для скасування рішення Нововолинської міської ради від 24.02.2017 № 14/11 в частині включення до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації у 2017 році частини вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку «літер А-9», площею 51,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і визнання укладеного між Нововолинською міською радою та гр. Киричук Л.В. договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.07.2017 недійсним, і як наслідок - здійснення повернення приміщення у комунальному власність. Прокурор при поданні позову не обґрунтував наявність виключного випадку для подання позову прокуратурою в інтересах держави. Зокрема, не вказано, який суб`єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави або ж, що такий суб`єкт владних повноважень відсутній.

У позові прокурор не довів наявність в нього повноважень для подання позову в інтересах держави. Зокрема не вказав, до компетенції якого органу віднесені відповідні повноваження захисту інтересів держави, пов`язаних із приватизацією орендарем комунального майна.

Крім того, прокурором в позовній заяві наведено безпідставні бездоказові, які не відповідають матеріалам справи та вимогам законодавства, доводи про те, що відповідач - Киричук Л.В. повинен був усвідомлювати допущені порушення вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», оскільки остання не зверталася до органу місцевого самоврядування з заявою (клопотанням) про надання дозволу на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого майна за згоди власника у розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду. Відповідно не є безспірною законність очікування другим відповідачем набути майно за договором.

Вважає, що є добросовісним набувачем майна у розумінні вимог ст. 330 та ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Переважне право на придбання майна було передбачено п. 6.4. Договору оренди № 109 від 18 серпня 2014 року, і відповідач 2 мала законні сподівання на першочергове придбання орендованого майна. Закріплене в договорі оренди право на першочергове придбання майна передбачено ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». Викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України. Просить поновити строк для подання відзиву та прийняти його для розгляду (а.с. 144-147, т. 3).

Прокурор у відповіді на відзив від 02.10.2020 №15-1731вих.-20 заперечує відсутність підстав представництва прокурором інтересів держави в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», мотивуючи тим, що заступник керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури, звертаючись до суду як самостійний позивач, діяв як уповноважений орган, що здійснює функцію нагляду за додержанням законів органами місцевого самоврядування (у формі представництва), у даному випадку, Нововолинською радою, яка порушила вимоги чинного законодавства при відчуженні майна комунальної власності. Інший будь-який орган, який здійснює контроль (нагляд) за дотриманням органами місцевого самоврядування вимог чинного законодавства України при прийнятті рішень, віднесених до їх компетенції, у тому числі щодо відчуження юридичним і фізичним особам комунального майна, і відповідно має повноваження на звернення до суду з цих питань, відсутній.

Водночас, упродовж 2 років існування власного незаконного рішення Нововолинська міська рада заходів до його скасування та інших дій до припинення порушення закону не вживала, що і свідчить про небажання та нездійснення захисту інтересів територіальної громади міста Нововолинськ.

Крім цього, орган місцевого самоврядування - Нововолинська міська рада не має повноважень щодо скасування власного прийнятого ненормативного акта - рішення міської ради від 24.02.2017 №14/11 (рішення Конституційного суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 - справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), а тому звернення до суду прокурора про визнання акта незаконним та його скасування через невідповідність Конституції та Законам України, є способом захисту інтересів держави (територіальної громади), що передбачений законом (п.10 ч.2 ст.16 ЦК України).

Одним з відповідачів у справі є Нововолинська міська рада, оскільки позовна вимога про скасування її рішення від 24.02.2017 №14/11 спрямована саме даному органу місцевого самоврядування.

Відтак, пред`являючи позовну заяву в інтересах органу місцевого самоврядування, і водночас, спрямовуючи позовну вимогу про скасування рішення цьому ж органу, прокурор не міг порушити принципи правосуддя, зокрема принципи змагальності і верховенства права та визначити Нововолинську міську раду і як позивача, і як відповідача у справі.

З урахуванням наведеного, визначення однієї і тієї ж особи як позивачем, так і відповідачем ГПК України не передбачено, відповідно є процесуально неможливим. Крім цього, позовна вимога про визнання правочину - договору купівлі-продажу спірного майна від 04.07.2017 недійсним, є похідною вимогою, яка перебуває у прямій залежності від незаконних дій Нововолинської міської ради щодо ухвалення рішення про його продаж усупереч вимогам чинного законодавства (а.с. 148-165, т. 3).

Волинська обласна прокуратура у поясненнях від 05.10.2020 зазначає, що викуп приміщення ініційовано Киричук Л.В. відповідно до заяви від 14.06.2016, відтак стверджувати про виключну ініціативу Нововолинської міської ради у здійсненні процедури викупу не вбачається можливим (а.с. 175-170, т. 3).

У судовому засіданні 07.10.2020 оголошено перерву до 13.10.2020 до 11:00 год. для надання можливості подати заперечення на відповідь на відзив.

У судове засідання 13.10.2020 представники відповідачів не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується наявною у матеріалах розпискою із підписами сторін.

Прокурор у судовому засіданні 13.10.2020 позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Не заперечив проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи вищевикладене, забезпечення розгляду справи у розумні строки, зважаючи на стадію судового розгляду - підготовче провадження, можливість сторін на подання доказів відповідно до ст. 80 ГПК України, рівність всіх учасників судового процесу, господарський суд протокольною ухвалою від 13.10.2020 підготовче провадження закрив, розгляд справи по суті призначив на 28.10.2020 о 10 год. 30 хв.

Ухвалою суду від 13.10.2020 повідомлено учасників справи про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті на 28 жовтня 2020 на 10:30 год.

Нововолинська міська рада у запереченнях від 13.10.2020, які долучені судом до матеріалів справи, позов заперечила, мотивуючи тим, що викуп є одним із способів приватизації комунального майна, який передбачений саме для об`єкта оренди, а не будь-якого іншого комунального майна, яке ніким не використовується. Приватизації на конкурсних засадах підлягає вільне комунальне майно, яке не обтяжене договором оренди. Договір купівлі-продажу частини вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку був укладений у відповідності з рішенням Нововолинської міської ради Волинської міської ради №17/17-1 від 24.05.2017 «Про затвердження експертної оцінки майна, яке підлягає приватизації» в рамках реалізації переважного права орендаря на викуп об`єкта оренди в разі відсутності заборгованості з орендної плати, передбаченого п. 6.4 договору оренди майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Нововолинська №109 від 18 серпня 2014 року, укладеного між житлово-комунальним об`єднанням Нововолинської міської ради та Киричук Л.В (а.с. 190-192, т. 3).

З метою повного та всебічного розгляду справи подані сторонами відзиви, відповіді на відзив долучені до матеріалів справи протокольними ухвалами з продовженням строків їх подання.

У судовому засіданні 28.10.2020 оголошено перерву до 04.11.2020 до 14.00 год.

Прокурор у судовому засіданні 04.11.2020 позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідачі 1, 2 позов заперечили з підстав, викладених у відзивах.

Згідно зі статті 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 ГПК України суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, господарський суд, -

встановив:

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.02.2019 №155508563 частина вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку, загальною площею 51,6 кв.м., матеріали стін: цегла, опис «А-9», частина вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку; «а1» сходи, за адресою: АДРЕСА_1 перебували у комунальній власності Нововолинської міської ради (а.с. 116-117, т.1).

18.08.2014 між Житлово-комунальним об`єднанням Нововолинської міської ради, в особі генерального директора ЖКО ОСОБА_2 (орендодавець), та підприємцем Киричук Людмилою Володимирівною (орендар) укладено договір оренди майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Нововолинська за № 109. Відповідно до п.1.1 даного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування комунальне майно, а саме нежитлове приміщення площею 51,6 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1 на першому поверсі будинку, що перебуває на балансі ЖКО, вартість якого визначена за розрахунком станом на 01.08.2014 і становить 68 022,24 грн. (а.с. 23-25, том 1)

Відповідно до умов договору майно передається з метою здійснення підприємницької діяльності під склад (п. 1.2). Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається територіальна громада міста Нововолинська, а орендар користується ним протягом строку оренди (п. 2.2). Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої рішенням міської ради, або за результатами конкурсу на право оренди комунального майна і становить без ПДВ 922,61 грн. (п. 1.3). Відповідно до п.п 5.6 договору визначено, що до обов`язків орендаря входить своєчасно здійснювати за власний рахунок капітальний, поточний та інші види ремонтів орендованого майна. Ця умова договору не розглядається як дозвіл на здійснення поліпшень орендованого майна і не тягне за собою зобов`язання Орендодавця щодо компенсації вартості поліпшень. У разі, якщо Орендар подає заяву на погодження Орендодавцем здійснення невід`ємних поліпшень орендованого Майна, він зобов`язаний надати експертний висновок та проектну-кошторисну документацію на здійснення невід`ємних поліпшень.

Одним із прав орендаря є переважне право на викуп об`єкта оренди у разі відсутності заборгованості з орендної плати (п. 6.4).

Строк дії договору становить 2 роки 11 місяців, що діє з 18 серпня 2014 року по 17 липня 2018 року включно.

Згідно акту приймання-передачі орендованого майна від 18.08.2014 орендодавець Житлово-комунальне об`єднання Нововолинської міської ради в особі генерального директора ОСОБА_2 за умовами договору №109 від 18.08.2014 передало, а орендар - підприємець Киричук Л.В. прийняла нежитлове приміщення площею 51,6 м2 за адресою: АДРЕСА_1 в користування на умовах оренди (а.с. 31, том 1).

Згідно пояснень відповідачів у судових засіданнях ініціювала приватизацію Киричук Л.В. , заява про включення до переліку об`єктів приватизації, які подаються відповідно до Порядку продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженого наказом ФДМ України від 02.04.2012 №439 (чинного на час приватизації) в матеріалах справи відсутня, проте відповідачі стверджують у судових засіданнях, що оскільки форма такої заяви не встановлена, об`єкт включено до переліку на підставі заяви від 14.06.2016, з якою Киричук Л.В. звернулась до міського голови та просить дозволу на викуп нежитлового приміщення площею 51,6 кв.м., розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 159, т.3).

На підставі Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) " Нововолинська міська рада рішенням від 16.12.2013 за № 29/6 затвердила Програму забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018. Згідно розділу 3 метою програми є: захист майнових прав територіальної громади міста Нововолинська відносно об`єктів комунальної власності міста; забезпечення організації процесу приватизації майнових об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 (а.с. 26-30, т. 1).

Пунктом 1 рішення Нововолинської міської ради від 24.02.2017 № 14/11 внесено зміни в Додаток 1 Програми забезпечення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки, яким визначено перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації у 2017 році. Так, під номером 6 вказано, що нежитлове приміщення площею 51,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 підлягає приватизації шляхом його викупу орендарем (а.с. 36-37, т. 1).

02.06.2017 громадянка Киричук Л.В. звернулась до Нововолинської міської ради із заявою про приватизацію об`єкта малої приватизації, що перебуває на балансі ЖКО Нововолинської міської ради за № 273 (а.с. 38-45, т. 1).

04.07.2017 між територіальною громадою міста Нововолинська Волинської області в особі Нововолинської міської ради Волинської області від імені якої діє перший заступник міського голови, секретар міської ради Сторонський Андрій Миронович (продавець) та - Киричук Людмилою Володимирівною (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення багатоквартирного будинку (а.с. 46-50, т.1).

За цим договором продавець продає, а покупець купує частину вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку "літер А-9", площею 51,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - у відповідності з рішенням № 14/11 Нововолинської міської ради Волинської області від 24.02.2017 "Про внесення змін до Програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки" та рішенням № 17/17-1 Нововолинської міської ради Волинської області від 24.05.2017 "Про затвердження експертної оцінки майна, яке підлягає приватизації", та яке належить територіальній громаді міста Нововолинська Волинської області, в особі Нововолинської міської ради Волинської області, право власності за якою зареєстровано 25.01.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером: 18702764 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107 (а.с. 46-49, т. 1).

Відповідно до п. 1.2 договору (в редакції зі змінами до нього від 18.07.2018) ринкова вартість предмету договору становить 210 000 грн. із врахуванням ПДВ - 35 000,00 грн. згідно висновку про вартість, наданого Товариством з обмеженою відповідальністю "Волинь-експерт" (Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 17187/14 від 14.11.2014 року) від 30.04.2017 (а.с. 50, 65-117, т. 1).

05.07.2017 актом передачі проданого нерухомого майна продавець Нововолинська міська рада передала, а покупець Киричук Л.В. прийняла частину вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку, площею 51,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 51, т. 1).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 155508563 договір купівлі-продажу частини вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку, загальною площею 51,6 кв.м., зареєстрований 04.07.2017 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35981476 від 04.07.2017.

Звертаючись з позовом прокурор посилався на те, що рішення Нововолинської міської ради №14/11 від 24.02.2017 є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що прийняте з порушенням вимог ст. 327 ЦК України, ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядання», ст. ст. 7, 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор також зазначає, що Нововолинська міська рада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна, - укласти відповідний договір купівлі - продажу, як правило, за результатами проведення аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебував у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. Разом з цим у звітах про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заявці орендаря з проханням надати дозвіл на приватизацію будь-які відомості про поліпшення відсутні. Таким чином, за твердженням прокурора Нововолинська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем. Прокурор наголошує, що обраний спосіб приватизації не тільки є незаконним, а й суперечить інтересам держави та територіальної громади, у зв`язку з тим, що він фактично свідчить про умисне не проведення конкурсного продажу цих об`єктів (аукціон або конкурс), що виключає можливість отримати за об`єкт приватизації більше ринкової вартості, адже на аукціон або конкурс такий об`єкт виставляється з початковою вартістю, що дорівнює ринкової та в ході їх проведення ціна продажу може збільшитись. З огляду на викладене, враховуючи положення ст. 203, 215, 216, 236 ЦК України прокурор вважає, що договір купівлі-продажу від 04.07.2017 підлягає визнанню недійсним.

В обґрунтування свого права на звернення в інтересах держави прокурор з посиланням на ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначає, що безпідставний продаж комунального майна на неконкурентних засадах призводить до неефективного його використання та недоотримання значних коштів місцевим бюджетом, що призвело до порушення економічних інтересів держави, а також прав та інтересів мешканців територіальної громади, утвердження і забезпечення яких є головним обов`язком держави відповідно до ст. 3 Конституції України. Прокурор зазначив, що з урахуванням того, що Нововолинська міська рада представляє інтереси громади міста Нововолинська, однак у даному випадку вона є відповідачем у справі і саме вона вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади він самостійно подає вказаний позов.

Відмовляючи у задоволенні позову при первісному розгляді суд зазначив, що приватизація майна відбулась з порушенням Закону, проте прокурор пропустив 3-х місячний строк позовної давності (а.с. 42-45, т.2).

При цьому Північно-західний апеляційний господарський суд погодився з висновком суду першої інстанції, що Нововолинська міська рада не дотримала законодавчо визначеної процедури, передбаченої Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» щодо прийняття рішення "Про внесення змін до Програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки" та укладення договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від 04.07.2017. Висновок суду щодо застосування строку позовної давності згідно приписів абз. 2 ч.2 ст. 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" вважає помилковим. Однак, залишаючи в силі рішення суду зазначає, що прокурором не доведено суспільної значимості та об`єктивної необхідності для надання державі мотивів втручання в право на мирне володіння майном пропорційно визначеним цілям. Задоволення позову неминуче призведе до порушення справедливого балансу інтересів (а.с. 123-126, т.2).

Згідно висновків Верховного суду з оскаржуваних судових рішень не вбачається судового дослідження та встановлення факту за чиєю саме ініціативою: Нововолинської міської ради Волинської області чи Киричук Людмили Володимирівни було включено спірне майно до рішення Ради від 24.02.2017 №14/11, яке було визнано судами як незаконне, і, якщо саме відповідача-2, то чи законними були її дії, якщо ні - яким чином це впливає на оцінку вищевказаних критеріїв втручання у її право на майно. Не вбачається судового дослідження та висновків щодо доводів відповідача-2 про те, що вона здійснила поліпшення спірного майна не менше ніж 25 відсотків його ринкової вартості. В них відсутня правова оцінка, чому суди визначили, що п.1 ч.1 ст. 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» підлягає застосуванню саме до спірних правовідносин, оскільки, як слідує з наведеної норми, вона стосується саме державного майна, а в даному випадку спір виник через приватизацію комунального майна. Разом з цим про те, що вказаний закон регулює правовідносини щодо приватизації як державного, так і комунального майна, свідчить зокрема ст. 4 цього Закону. Суди неналежним чином дослідили доводи відповідача-2, які стосуються основного предмету доказування у даній справі, а саме, чи дійсно мало місце порушення законодавства, яке регулювало спірні правовідносини, при прийнятті оскаржуваного рішення від 24.02.2017 за №14/11 та укладанні на його підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2017, та дійшли в цій частині передчасних висновків про незаконність спірних рішення та договору.

Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи, суд зазначає таке.

Щодо права прокурора на звернення з даним позовом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 цього ж Закону).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі №698/119/18). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Тобто, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

Натомість прокурор при зверненні з даним позовом вказав, що є позивачем, бо Нововолинська міська рада - один із співвідповідачів, рішення якого оскаржуються через недотримання процедури приватизації нежитлових приміщень, передбаченої нормативно-правовими актами. Цим прокурор обґрунтовував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто навів підставу для представництва інтересів держави.

Прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Нововолинську міську раду одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування пункту додатку до рішення цього органу, отже підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та правомірно звернувся до суду як самостійний позивач.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах: №908/684/19 від 26.08.2020, №545/275/19 від 17.06.2020, №707/2825/18 від 25.08.2020).

Щодо суті позовних вимог, суд зазначає таке.

Предметом спору у даній справі є визнання незаконним та скасування рішення Нововолинської міської ради 7 скликання від 24.02.2017 №14/11 «Про внесення змін до Програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014- 2018 роки» в частині включення до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації у 2017 році нежитлового приміщення площею 51,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його викупу орендарем; визнання недійсним договору купівлі-продажу частини вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від 04.07.2017 та зобов`язання Киричук Людмили Володимирівни повернути частину вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку «літер А-9», площею 51,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади міста Нововолинська в особі Нововолинської міської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції станом на час прийняття оскаржуваного рішення міської ради) органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції станом на час прийняття оскаржуваного рішення міської ради) територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Положеннями ст. 5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна" (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) визначено, що з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано. Окремим індивідуально визначеним майном вважається рухоме та нерухоме майно. Об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації.

Зі змісту Закону, зокрема ст.4, випливає, що його дія поширюється на приватизацію комунального майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 16-2 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) об`єктами малої приватизації є, зокрема, окреме індивідуально визначене майно, в тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано (група А).

Статтею 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) передбачено, що приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс). Шляхом продажу за конкурсом може здійснюватися приватизація окремих єдиних майнових комплексів групи А та окремих об`єктів групи Ж. Продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності, є відповідно: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва; органи приватизації, створені місцевими Радами (ст. 4 зазначеного Закону України).

Право на викуп комунального майна лише у випадках, передбачених Законом, встановлено ч.3. ст. 146 ГК України.

Частиною шостою статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" установлено, що доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Таким чином, орган місцевого самоврядування, її виконавчий комітет, міський голова (в межах їх компетенції) у спірних правовідносинах реалізують права власника майна, що перебуває у комунальній власності, щодо володіння, користування та розпорядження таким майном на підставі та у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Згідно частин 1, 3 ст. 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.

Положеннями ст. 10 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) передбачено, що відповідний орган приватизації публікує в інформаційному бюлетені та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації, перелік об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, який містить назву об`єкта приватизації та його місцезнаходження. Зазначений перелік публікується не пізніш як за 15 днів з дня прийняття рішення про затвердження переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) продаж об`єктів малої приватизації на аукціоні полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував у ході торгів найвищу ціну. Продаж об`єктів малої приватизації за конкурсом полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував найвищу ціну та взяв зобов`язання виконати умови конкурсу (ст. 14 зазначеного Закону України).

З наведених норм права вбачається, що основною метою приватизації, у тому числі комунального майна, є досягнення максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності, тобто отримання найвищої ціни за об`єкти, що підлягають приватизації та залучення коштів для здійснення структурної перебудови економіки територіальної громади.

Частиною 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" встановлено, зокрема, що приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Таким чином, викуп орендарем орендованого ним приміщення у спірних правовідносинах, в силу приписів статей 11 та 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", може бути лише за вказаної умови.

Рішенням Нововолинської міської ради від 16.12.2013 №29/6 затверджено Програму забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки, яка діяла на момент приватизації.

Програма спрямована на забезпечення оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна територіальної громади міста Нововолинська; процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки. Для здійснення приватизації об`єктів комунальної власності відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих держаних підприємств (малу приватизацію)» органу приватизації міської ради необхідно провести роботу, пов`язану з організацією приватизаційного процесу об`єктів комунальної власності міста, які включені до переліку об`єктів, що підлягають приватизації (п. 2 Програми).

Пунктом 3 Програми встановлено, що метою програми є забезпечення організації процесу приватизації майнових об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 20014-2018 роки.

Як вбачається із відповіді Виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 06.02.2018 № 01-67/246 окреме положення про порядок відчуження об`єктів комунального майна не приймалось (а.с. 59, т.1).

Таким чином, продаж має бути проведений виключно шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). Отже, Нововолинська міська рада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або за конкурсом. У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про здійснення невід`ємних поліпшень спірного майна в період перебування нерухомого майна в оренді, зокрема, доказів подання ФОП Киричук Л.В. до органу приватизації документів щодо здійснення невід`ємних поліпшень орендованого майна.

Згідно листа ЖКО Нововолинської міської ради від 15.02.2019 №55/01-07 Киричук Л.В. не зверталась із заявою про здійснення невід`ємних поліпшень (а.с. 119, т.1).

Відповідно до листа Виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 20.02.2019 №01-67/339 орендарем Киричук Л.В. не надавався експертний висновок та проектно-кошторисна документація з метою затвердження поліпшень на сесії Нововолинської міської ради (а.с. 121, т.1).

Невід`ємними поліпшеннями є, зокрема повна заміна окремих конструктивних елементів орендованих приміщенні, які зазнали руйнування внаслідок тривалої експлуатації: заміна системи опалення, водопостачання, каналізації, тощо.

Посилання відповідача 2 стосовно встановлення вузла обліку теплової енергії в орендованому приміщенні та понесення витрат на встановлення лічильника на загальну суму 6 181 грн. 12 коп., матеріалів для тепловивідних труб, кранів на загальну суму 9 440 грн. 00 коп., вартість виготовлення технічних умов на влаштування вузла обліку 119 грн. 42 коп., проектної документації на суму 1 998 грн. 00 коп. не є належними та допустимими доказами підтвердження невід`ємних поліпшень майна, оскільки, вказані накладні не відповідають вимогам, встановленим ст. ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та відповідно до відповіді Нововолинської міської ради від 12.02.2019 №01-67/277 слідує, що Киричук Людмила Володимирівна до Нововолинської міської ради із заявою про надання дозволу на здійснення поліпшень орендованого майна не зверталась та про факти здійснення поліпшень орендарем на час дії договору оренди виконавчому комітету не відомо (а.с. 62, т.1), доказів протилежного матеріали справи не містять.

Подані відповідачем 2 технічні вимоги на встановлення лічильника обліку теплової енергії (а.с. 161-163, т.1) містять перелік необхідного обладнання, виробів і матеріалів. Долучені позивачем до матеріалів справи накладні, товарні чеки містять товари, які не передбачені технічними вимогами або у значно завищених розмірах, зокрема, щодо довжини труб. Крім того, відповідачем 2 не обґрунтовано неможливості зняття (демонтажу) лічильника без завдання шкоди приміщенню. Докази перевірки, оцінки міською радою поліпшень згідно п. 7.4 договору в матеріалах справи відсутні. Встановлення лічильника було свідомою волею відповідача 2 і не може впливати на права та обов`язки відповідача 1 за відсутності згоди на виконання технічних робіт.

Також у звіті про оцінку майна (дата оцінки 30.04.2017), складеного Агентством «Волинь-експерт», відсутні будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у цих нежитлових приміщеннях, у т.ч. було здійснено їх невід`ємні поліпшення (а.с. 65-115, т.1). Зазначено лише, що проведено косметичний ремонт (а.с. 88, т.1). Стан приміщення оцінений як задовільний і в акті приймання-передачі орендованого майна від 18.08.2014, так і в звіті про оцінку (а.с. 31, 82, т.1).

Слід зазначити, що згідно договору оренди від 18.08.2014 вартість об`єкту оренди станом на 01.08.2014 складала 68 022 грн. 24 коп., матеріалами справи не підтверджена і не може братись судом до уваги як оцінка майна, тоді як оціночна вартість нежитлових приміщень, визначена суб`єктом оцінки у квітні 2017 року, складає 210 000 грн. 00 коп. без ПДВ. Матеріали справи не дають можливості з`ясувати вказані розбіжності при визначенні ціни продажу спірного об`єкта. Докази визначення ринкової вартості майна для цілей оренди в матеріалах справи відсутні. Представник Нововолинської міської ради у судових засіданнях не пояснив, як визначена вартість у договорі оренди. На підставі викладеного не заслуговує на увагу суду твердження відповідача 1, що різниця між вартістю по договору і у звіті є поліпшенням.

Згідно Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затвердженого наказом ФДМ України від 27.02.2004 №377, при проведенні незалежної оцінки орендованого нерухомого майна проводиться ідентифікація поліпшень на підставі поданих орендарем документів. Про проведені відповідачем 2 поліпшення у звіті про оцінку майна не зазначено.

Частиною 1 ст. 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що рішення Нововолинської міської ради «Про внесення змін до Програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки» від 24.02.2017 №14/11 в частині включення до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації у 2017 році нежитлового приміщення площею 51,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його викупу орендарем підлягає скасуванню.

Відповідно до положення ст. 289 Господарського кодексу України та ст. 777 Цивільного кодексу України вказані норми є загальними та поширюють дію на певний рід відносин, а спеціальні - на вид відносин в межах роду з метою конкретизації правового регулювання з урахуванням специфіки такого виду відносин. Норми Цивільного кодексу України і норми інших законів співвідносяться між собою як загальні і спеціальні норми. Законодавчі акти, які містять спеціальні норми, мають пріоритет у застосуванні в правозастосовчій практиці щодо інших законодавчих актів України. Отже, процедура викупу орендарем повинна здійснюватися з урахуванням положень Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Також є необґрунтованим посилання відповідача 1 на п. 6.4 договору оренди, яким передбачено переважне право на викуп об`єкта оренди в разі відсутності заборгованості з орендної плати , оскільки таке положення не може застосовуватись у даній ситуації, адже сама процедура викупу орендарем повинна здійснюватися відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Не можна погодитися і з посиланням відповідача 1 на підтвердження свого висновку про право органу приватизації самостійно обирати будь-який спосіб приватизації на рішення Конституційного Суду України від 13.12.2000 №14-рп/2000 у справі №1-16/2000 за конституційним зверненням товариства покупців членів трудового колективу перукарні №163 "Черемшина" щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (справа про визначення способу малої приватизації), оскільки Конституційний Суд України в цьому рішенні роз`яснив, що право органів, які здійснюють функції розпорядження державною власністю, самостійно визначати спосіб приватизації обмежується випадками, передбаченими законом.

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації, а також актом приймання-передачі зазначеного майна. Договір купівлі-продажу державного майна підлягає нотаріальному посвідченню та у випадках, передбачених законом, державній реєстрації. Договір включає: назву підприємства, його адресу; відомості про продавця та покупця; ціну продажу об`єкта на аукціоні, за конкурсом або розмір викупу; взаємні зобов`язання продавця і покупця; номери їх розрахункових рахунків; назви і адреси банківських установ; умови внесення платежів. До договору включаються зобов`язання сторін, які були визначені умовами аукціону, конкурсу чи викупу, відповідальність та правові наслідки їх невиконання. Договір купівлі-продажу є підставою для внесення коштів у банківську установу на обумовлений договором рахунок як оплату за придбаний об`єкт приватизації.

Частиною 1 ст. 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У спірному договорі купівлі-продажу нежитлових приміщень від 04.07.2017, який укладено між територіальною громадою міста Нововолинська в особі Нововолинської міської ради та Киричук Л.В. зазначено, що його укладено зокрема на підставі рішення Нововолинської міської ради «Про внесення змін до Програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки» від 24.02.2017 №14/11. Оскільки суд дійшов висновку про визнання незаконним та скасування даного рішення, вказане свідчить про наявність порушень вимог чинного законодавства України при укладанні договору від 04.07.2017 купівлі-продажу частини вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку.

Окрім того, як було встановлено судом, під час процедури викупу сторонами було допущено порушення, зокрема приписів статей 11 та 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що також є підставою для визнання недійсним вказаного договору.

А тому, вимога прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від 04.07.2017, який укладено між територіальною громадою міста Нововолинська в особі Нововолинської міської ради (45000, Волинська область, м. Нововолинськ, проспект Дружби, 27, ) та Киричук Людмилою Володимирівною ( АДРЕСА_1 ) є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Також підлягає задоволенню вимога прокурора про зобов`язання Киричук Людмили Володимирівни повернути частину вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку «літер А-9», площею 51,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади міста Нововолинська в особі Нововолинської міської ради як похідна від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Господарський суд враховує практику Європейського суду з прав людини у застосуванні статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо втручання держави у право на мирне володіння майном (зокрема, рішення у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014), якою напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23.11.2000 в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 зазначив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.

У даному випадку вбачається недотримання відповідачами процедури розпорядження комунальною власністю вимогам законодавства. Спір виник щодо неправомірного вибуття майна з власності територіальної громади міста Нововолинська.

Отже позбавлення набувача його майна шляхом часткового скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність є пропорційним втручанням з боку держави, яке переслідує "суспільний" та "публічний інтерес", ґрунтується на розумних підставах.

При цьому відповідна особа не несе "індивідуальний і надмірний тягар", оскільки часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність є єдиним законним та справедливим способом усунення виявленого судом порушення. Правовим наслідком задоволення позову є повернення сторонами усього, що вони одержали на виконання спірного правочину, тобто фактично повернення набувачу коштів, сплачених на виконання правочину.

Відтак у даній справі позбавлення набувача його майна шляхом часткового скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність є пропорційним втручанням з боку держави, а отже є законним в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідач 2 не позбавлений права на набуття майна у встановленому Законом порядку.

Окрім того, на думку суду, висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника, адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування положень статті 1 Першого протоколу Конвенції, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна, що суд повинен достеменно дослідити та встановити.

З пояснень представників відповідачів Киричук Л.В. ініціювала приватизацію майна шляхом викупу.

Відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як "майнові права", а отже, як "майно" (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Бейелер проти Італії " (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100).

За певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб "очікування" було "легітимним", воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28.09.2004 у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia), заява №44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Копецький проти Словаччини", § 35).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має "легітимне очікування" успішної реалізації її права вимоги у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні (для порівняння mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02.07.2002 у справі "Гайдук та інші проти України" (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Копецький проти Словаччини", § 50).

Суд звертає увагу, що положення Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", які визначають особливості порядку приватизації об`єктів групи А, є загальнообов`язковими, а Програма забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки, затверджена рішенням Нововолинської міської ради від 16.12.2013 №29/6, є у відкритому доступі у мережі Інтернет, тому у випадку викупу орендарем орендованого ним приміщення - об`єкта малої приватизації, останній мав можливість ознайомитися з порядком та умовами такого викупу.

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність (постанова ВС від 26.07.2018 №926/1111/15).

Позиція про достатність встановлення судом неправомірності спрямованого на відчуження майна рішення органу державної влади без доказів вчинення кримінального чи іншого правопорушеннями службовими особами викладена у постанові Верховного суду від 05.02.2020 №297/616/17.

Таким чином, орендар, звертаючись із заявою про надання дозволу на викуп спірного майна, проявивши розумну обачність, мала усвідомлювати як невідповідність обраної процедури чинному законодавству, так і правові наслідки її недотримання.

Не проведення конкурсного продажу об`єктів нерухомості виключає можливість отримання за об`єкт приватизації більшої ринкової вартості.

Метою аукціону як способу реалізації є, передусім, відчуження майна за максимальною ціною, яку визначає ринок за умови прозорості та вільної конкуренції, тому початкову чи оціночну вартість майна можна розглядати лише як стартову ціну, яка в ході аукціону може бути збільшена. Тобто, під час аукціону майно реалізується за найвищою запропонованою ціною, при цьому визначається його реальна ринкова ціна.

В свою чергу, не проведення конкурсного продажу об`єктів суперечить меті, принципам та завданням приватизації щодо максимального наповнення бюджету, зазначеним у законодавстві, зокрема ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" та Програмі, що суперечить інтересам держави та територіальної громади.

На сайті Нововолинської міської ради була розміщена інформація про викуп об`єкта оренди, що пояснює відсутність заяв від потенційних покупців, які могли б надійти у випадку оголошення аукціону.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами прокурора, викладеними у позові, та вважає їх обґрунтованими.

Під час розгляду справи Нововолинською міською радою заявлено клопотання про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №362/44/17).

В даному випадку підлягають застосуванню положення Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", який в свою чергу не містив спеціальних норм щодо строків позовної давності у справах про приватизацію державного та комунального майна. Таким чином при вирішенні зазначеного спору застосуванню підлягає загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, який позивачем не пропущено.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що підставою для подання позову було прийняття Нововолинською міською радою спірного рішення, яке визнається судом недійсним, витрати позивача, пов`язані із сплатою судового збору, слід покласти на неї на підставі ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

вирішив :

1. Позов задовольнити.

2. Скасувати рішення Нововолинської міської ради № 14/11 «Про внесення змін до Програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014- 2018 роки» від 24.02.2017 в частині включення до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації у 2017 році нежитлового приміщення площею 51,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його викупу орендарем.

3. Визнати недійсним договір купівлі-продажу частини вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від 04.07.2017, який укладено між територіальною громадою міста Нововолинська в особі Нововолинської міської ради та Киричук Людмилою Володимирівною .

4. Зобов`язати Киричук Людмилу Володимирівну ( АДРЕСА_1 ) повернути частину вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку «літер А-9», площею 51,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади міста Нововолинська в особі Нововолинської міської ради (45000, Волинська область, м. Нововолинськ, проспект Дружби, 27, ).

5. Стягнути з Нововолинської міської ради Волинської області (45000, Волинська область, м. Нововолинськ, проспект Дружби, 27, ) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) 6 992 грн. 00 (шість тисяч дев`ятсот дев`яносто дві грн. 00 коп.) витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено

05.11.2020

Суддя А. М. Кравчук