РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.11.2020Справа № 910/13288/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., за участі секретаря судового засідання Ярошевської І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія "Київводоканал"», м. Київ

до Житлово-будівельного кооперативу «Енергетик-2», м. Київ

про стягнення 274 418,07 грн,

Представники:

від позивача: Карандюк Ю.О.;

від відповідача: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія "Київводоканал"» (далі - ПрАТ «АК "Київводоканал"»/позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Енергетик-2» (далі - ЖБК «Енергетик-2»/відповідач) про стягнення 274 418,07 грн, у тому числі: 218 543,44 грн - основного боргу, 4 596,64 грн - інфляційних втрат, 3 582,67 грн - 3% річних, 3 986,63 грн - пені та 43 708,69 грн - штрафу.

Позовні вимоги ПрАТ «АК "Київводоканал"» обґрунтовує неналежним виконанням ЖБК «Енергетик-2» зобов`язань щодо своєчасної оплати наданих послуг згідно договору на відпуск води та послуг каналізації №02378/4-07 від 08.06.1994.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 04.09.2020 позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначив на 28.09.2020.

28.09.2020 суд оголосив перерву в судовому засіданні до 02.11.2020.

02.11.2020 у судове засідання з`явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання вдруге не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав, при цьому двічі був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Положеннями статті 248 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, за висновком суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08.06.1994 між Державним комунальним об`єднанням «Київводоканал» в особі Підприємства по експлуатації водомірного господарства та збуту води «Водозбут», перетвореним у Відкрите акціонерне товариство «Акціонерна компанія "Київводоканал"», яке в свою чергу було неодноразово перейменоване, та час ухвалення рішення має назву Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія "Київводоканал"» (далі - постачальник) та Житлово-будівельним кооперативом «Енергетик-2» (далі - абонент) укладено договір №02378/4-07 на відпуск води та послуг каналізації.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язався забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування комунальним водопроводом та каналізацією в м. Києві, затвердженими рішенням виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 13.01.1986 №24.

Разом з тим, ці правилами втратили чинність у зв`язку із введенням в дію Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 №65, які втратили чинність 18.10.2008 у зв`язку із введенням в дію Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 №190.

Згідно п. 2.1. договору постачальник забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає чинним стандартам та приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично-допустимих концентрацій шкідливих речовин.

У відповідності до п. 2.2. договору абонент зобов`язався сплачувати вартість наданих послуг за тарифами постачальника.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показань водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента.

В п. 3.4. сторонами погоджено, що кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно до показників водолічильника, а при його відсутності - за узгодженням з постачальником, за діючими нормами водоспоживання, або іншим засобом, передбаченим п. 22.2. Правил.

Положеннями п. 3.5. договору встановлено, що абонент розраховується за користування водою і послугами каналізації в порядку інкасо платіжних вимог, які оплачуються без акцепту платника, шляхом зняття з його розрахункового рахунку сум, зазначених постачальником у платіжній вимозі.

Абонент зобов`язаний письмово повідомити постачальника, якщо він повністю або частково відмовляється оплатити платіжну вимогу, а також додати обґрунтовуючі таку відмову документи у 3-денний строк (п. 3.7. договору).

Відповідно до п. 4.2. договору за безпідставну відмову повністю або частково оплатити платіжну вимогу абонент сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% суми, від оплати якої він відмовився. Крім того, постачальник має право до сплати абонентом заборгованості припинити подачу води та приймання стоків.

Згідно п. 4.3. договору за несвоєчасну оплату платіжної вимоги абонент сплачує постачальнику пеню у розмірі 1% від суми платежу за кожний день прострочки.

Цей договір укладається з 08.06.1994 по 31.12.1994 і набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Договір вважається переукладеним на новий строк, якщо за один місяць до його припинення жодна із сторін не заявить про закінчення строку його дії (п.5.1. та п. 5.2. договору).

З огляду на те, що матеріали справи не містять заяв сторін про закінчення строку дії цього договору, він є дійсним на момент розгляду справи.

У відповідності до положень договору, адреса місцезнаходження об`єкта водопостачання: м. Київ, вул. Борщагівська, 139-141.

20.07.2006 позивачем складено акт опломбування (особовий рахунок 842-47), відповідно до якого опломбування проведено в присутності представника абонента - ЖБК «Енергетик-2» за адресою: м. Київ, вул. Борщагівська, 139-141.

На підтвердження надання послуг з водопостачання та водовідведення відповідачу, позивачем надано акти обстеження та зняття показань з приладу обліку за період з січня 2019 року по березень 2020 року за адресою точки обліку: вул. Борщагівська, 139-141, які складені в присутності представника ЖБК «Енергетик-2».

Так, у період з 01.01.2019 по 30.06.2020 позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги з водопостачання та водовідведення на загальну суму 399 861,08 грн.

При цьому, відповідач не повідомляв позивача про незгоду щодо кількості або вартості отриманих послуг за цей період, відтак в силу положень п. 3.7. договору, кількість та вартість наданих послуг у період з 01.01.2019 по 30.06.2020 між сторонами погоджена.

Проте, в порушення умов договору, відповідач за надані послуги розрахувався частково в розмірі 182 254,94 грн, внаслідок чого у ЖБК «Енергетик-2» утворилась заборгованість в сумі 218 543,44 грн з урахуванням перерахунків в розмірі 937,30 грн згідно із розрахунком заборгованості позивача.

27.08.2020 позивач направив на адресу відповідача вимогу за вих. № 6417/8/8/02-20 від 26.08.2020 про сплату заборгованості в розмірі 218 543,44 грн. Проте, відповідач відповіді на вимогу не надав, заборгованість у повному обсязі не погасив.

Отже, позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 218 543,44 грн, а також 4 596,64 грн - інфляційних втрат, 3 582,67 грн - 3% річних, 3 986,63 грн - пені та 43 708,69 грн - штрафу.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Дослідивши договір на відпуск води та послуги каналізації №02378/4-07 від 08.06.1994, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою, укладений між сторонами правочин містить елементи договору поставки (водопостачання) та надання послуг (водовідведення).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України), за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг має відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров`я людини питною водою регулюються Законом України «Про питну воду та питне водопостачання».

За змістом ст. 1 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об`єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов`язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води. Централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення стічних вод за допомогою системи централізованого водовідведення.

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» дія цього Закону поширюється на всіх суб`єктів господарювання, що виробляють питну воду, забезпечують міста, інші населені пункти, окремо розташовані об`єкти питною водою шляхом централізованого питного водопостачання або за допомогою пунктів розливу води (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв), інших засобів нецентралізованого водопостачання, надають послуги з водовідведення, а також на органи державної влади та органи місцевого самоврядування, що здійснюють регулювання, нагляд і контроль за якістю питної води та/або послуг з водовідведення, станом джерел, систем питного водопостачання та водовідведення, а також споживачів питної води та/або послуг з водовідведення.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору.

Статтею 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» визначено, що споживачі питної води зобов`язані, зокрема своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Судом вище встановлено, що 08.06.1994 між сторонами укладено договір № 02378/4-07 на відпуск води та послуг каналізації, відповідно до якого позивач зобов`язався забезпечити відповідачу постачання питної води та прийняти від відповідача каналізаційні стоки, а відповідач сплатити за вищезазначені послуги.

Так, у відповідності до п. 2.2. договору відповідач зобов`язався сплачувати вартість наданих послуг за тарифами позивача.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Положеннями п. 3.5. договору встановлено, що абонент розраховується за користування водою і послугами каналізації в порядку інкасо платіжних вимог, які оплачуються без акцепту платника, шляхом зняття з його розрахункового рахунку сум, зазначених постачальником у платіжній вимозі.

Водночас, відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої водо і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Крім того, в п. 3.7. договору сторони погодили, що відповідач зобов`язаний письмово повідомити позивача, якщо він повністю або частково відмовляється оплатити платіжну вимогу, а також додати обґрунтовуючі таку відмову документи у 3-денний строк.

Судом встановлено, що у період з 01.01.2019 по 30.06.2020 позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги з водопостачання та водовідведення на загальну суму 399 861,08 грн. Відповідач за надані послуги розрахувався частково в розмірі 182 254,94 грн, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість в розмірі 218 543,44 грн, що підтверджується матеріалами справи, при цьому, відповідачем на підтвердження зворотного не надано суду будь-яких інших доказів.

Отже, згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ураховуючи встановлене вище, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання зобов`язання щодо оплати наданих послуг у повному обсязі, суд дійшов висновку, що ЖБК «Енергетик-2» порушило умови договору на відпуск води та послуг каналізації № 02378/4-07 від 08.06.1994 та положення ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, що має наслідком задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості у розмірі 218 543,44 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 4 596,64 грн - інфляційних втрат, 3 582,67 грн - 3% річних, 3 986,63 грн - пені та 43 708,69 грн - штрафу.

Так, відповідно до п. 4.2. договору за безпідставну відмову повністю або частково оплатити платіжну вимогу абонент сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% суми, від оплати якої він відмовився.

Крім того, згідно п. 4.3. договору за несвоєчасну оплату платіжної вимоги абонент сплачує постачальнику пеню у розмірі 1% від суми платежу за кожний день прострочки.

Згідно ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 ГК України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, і встановив, що обчислення виконано арифметично правильно, відповідно заявлені суми підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія "Київводоканал"» задовольнити.

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Енергетик-2» (03056, місто Київ, вулиця Борщагівська, будинок 139/141; ідентифікаційний код 22885602) на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія "Київводоканал"» (01015, місто Київ, вулиця Лейпцизька, будинок 1-А; ідентифікаційний код 03327664) 218 543 (двісті вісімнадцять тисяч п`ятсот сорок три) грн 44 коп. - основного боргу, 4 596 (чотири тисячі п`ятсот дев`яносто шість) грн 64 коп. - інфляційних втрат, 3 582 (три тисячі п`ятсот вісімдесят дві) грн 67 коп. - 3% річних, 3 986 (три тисячі дев`ятсот вісімдесят шість) грн 63 коп. - пені, 43 708 (сорок три тисячі сімсот вісім) грн 69 коп - штрафу та 4 116 (чотири тисячі сто шістнадцять) грн 27 коп. - судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено: 04.11.2020.

Суддя В.В. Бондарчук