ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року Справа № 906/102/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуюча суддя Коломис В.В., суддя Дужич С.П. , суддя Миханюк М.В.

секретар судового засідання Полюхович І.Г.

за участю представників сторін:

позивача - Муліванцева І.М., Чижевський А.П.;

відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 14 вересня 2020 року (повний текст складено 18.09.2020) у справі № 906/102/19 (суддя Макаревич В.А.)

за позовом ОСОБА_1

до Комунального підприємства "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області

про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно

у межах справи № 906/102/19

за заявою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 14 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно у межах справи № 906/102/19 за заявою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області про банкрутство - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ОСОБА_1 звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Житомирської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

Ліквідатор КП "Комунальник" - арбітражний керуючий Нестеренко О.А. у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останній був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Крім того, ухвалою апеляційного суду від 21.10.2020 явка представників сторін обов`язковою не визнавалась.

Безпосередньо в судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали вимоги та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши пояснення позивачf та її представника, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити, рішення місцевого господарського суду - скасувати, прийнявши нове рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно протоколу засідання комісії КП "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області №9 від 22.02.2011, переможцем конкурсу з продажу частини нежитлової будівлі - складського приміщення по АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_1 , оскільки нею було запропоновано більшу суму та рекомендовано директору КП "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області оформити договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі (позиція 7) - складське приміщення загальною площею 32,2 м. кв. на ОСОБА_1 після оплати нею за приміщення 41 105 грн на поточний рахунок підприємства та оплати коштів за оцінку приміщення (а.с. 7-8).

Оплата ОСОБА_1 решти коштів в розмірі 38 638,20 грн (без врахування гарантійного внеску) за частину нежитлової будівлі (позиція 7) підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією №171/242 від 03.03.2011 (а.с.11).

19.12.2016 ОСОБА_1 видана довідка КП "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області №337 від 19.12.2016 про те, що відповідно до протоколу засідання комісії КП "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області №9 від 22.02.2011 переможцем конкурсу на побутове приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 32,2 м. кв. визнано ОСОБА_1 та сплату нею коштів за придбане майно в сумі 41 105 грн (а.с.9).

Розпорядженням Овруцького міського голови №167 від 14.12.2015 перейменовано вулиці в м. Овруч без зміни нумерації будівель, зокрема, вулицю Леніна на вулицю Гетьмана Виговського (а.с.13).

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що її відповідно до протоколу засідання комісії Комунального підприємства "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області від 22.02.2011 №9 було визнано переможцем конкурсу щодо купівлі частини нежитлової будівлі - складського приміщення та сплачено за нього відповідні кошти, однак договір купівлі-продажу між сторонами не укладений та нотаріально не посвідчений через ухилення відповідача від вчинення таких дій, звернулася до суду з позовом до КП "Комунальник" Овруцької міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Натомість, з такими висновками місцевого господарського суду колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (ч.2 ст.209 ЦК України).

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч.1 ст.181 ЦК України).

Враховуючи наведені положення чинного законодавства, законом встановлена нотаріальна форма договору купівлі - продажу нерухомого майна та його державна реєстрація.

Як вбачається, позивач у своїй позовній заяві, як на підставу звернення до суду із позовом, зокрема, посилається на ч.2 ст.220 ЦК України.

Відповідно до ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Тобто, зазначена стаття надає стороні, яка повністю або частково виконала договір право розраховувати на визнання судом цього договору дійсним за наявності таких умов: недотримання нотаріальної форми настало не за її вини, а за вини іншої сторони; інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення договору. При цьому, таке ухилення може виражатись як у бездіяльності так і в активній протидії посвідченню договору; сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору; домовленість сторін підтверджується письмовими доказами; сам договір не суперечить закону.

Отже, при вирішенні справи про визнання дійсним договору купівлі-продажу для суду має першочергове значення з`ясування питання чи була наявна між сторонами домовленість щодо всіх істотних умов договору. При цьому, допустимими доказами такої домовленості можуть бути лише письмові докази, якими відповідно до ч.1 ст.91 ГПК є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме КП "Комунальник" оголосило конкурс з продажу нежитлового приміщення, в якому позивач прийняла участь, сплативши заставу; за результатами конкурсу позивача визнано переможцем, після чого сплачено КП "Комунальник" визначену конкурсом суму вартості нежитлового приміщення, тобто виконано у повному обсязі взяті на себе зобов`язання, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанцією №171/242 від 03.03.2011 та довідкою КП "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області №337 від 19.12.2016 (а.с. 9,11).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, фактично на конкурсі позивач придбав частину нерухомого майна, яке не було виділено в натурі і на яке не було документів, що засвідчують право власності на таке майно.

Відтак, нотаріусом, зважаючи на відсутність у відповідача повного комплекту документів необхідних для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, придбаного на конкурсі, було відмовлено в його посвідченні.

Водночас, апеляційним судом встановлено, що відповідач КП "Комунальник" Овруцької міської ради протягом значного періоду жодних дій для підготовки повного комплекту документів не вживало. Зазначене підтверджується, зокрема, нотаріально завіреними заявами свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 134-135), які в період з 22 лютого 2011 року до відкриття провадження у справі про банкрутство КП "Комунальник" перебували на посаді керівника даного підприємства.

Вказані заяви свідків суду першої інстанції не надавались, а вже були надані в суді апеляційної інстанції. При цьому, обгрунтовуючи подання даних заяв свідків лише в суді апеляційної інстанції позивач посилається на те, що факт ухилення від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу відповідачем протягом всього часу перебування справи у провадженні суду першої інстанції арбітражним керуючим не оспорювався. Лише 14.09.2020 у судовому засіданні стало відомо про те, що відповідачем в особі арбітражного керуючого Нестеренка О.А. з порушенням визначених ч.8 ст.165 ГПК України строків подано відзив на позовну заяву, в якому заперечувались факти звернення позивача до КП "Комунальник" з вимогою про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу.

Враховуючи викладене та вимоги ч.3 ст.269 ГПК України заяви свідків беруться апеляційним судом до уваги при вирішенні даного спору.

Слід зазначити, що для захисту прав добросовісної сторони за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, законодавцем і була передбачена можливість визнання його дійсним за рішенням суду.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пасивне небажання відповідача - КП "Комунальник" здійснити дії, необхідні для нотаріального посвідчення договору, порушують права позивача, як покупця за договором, оскільки без нотаріального посвідчення останній не може оформити своє право власності на майно і в повній мірі користуватися правами власника щодо майна.

Таким чином, враховуючи, що відбулося повне виконання сторонами договору купівлі - продажу, але відповідач - КП "Комунальник" ухиляється від його нотаріального посвідчення, то апеляційний суд вважає встановленими і доведеними всі обставини, які є підставою для застосування до спірних правовідносин правового механізму, встановленого ч.2 ст.220 ЦК України, що в свою чергу є підставою для задоволення позовних вимог в цій частині.

При цьому, апеляційним судом взято до уваги те, що однією з умов застосування ч.2 ст.220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом не лише факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, а і втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Апеляційним судом встановлено, що постановою господарського суду Житомирської області від 15.01.2020 у справі №906/102/19 КП "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області визнано банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Нестеренка О.А.

В той же час, згідно ч.1 ст.62 Кодексу України з процедур банкрутства усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

При цьому, суд зауважує, що спірний договір купівлі - продажу укладений 22.02.2011, тобто до порушення провадження у справі про банкрутство та введення ліквідаційної процедури.

Аналізуючи вказане, суд приходить до висновку, що об`єкт договору купівлі-продажу - нежитлове приміщення по вул. Леніна, 35 в м. Овручі загальною площею 32,2 м. кв. не входить до складу ліквідаційної маси.

У поданій позовній заяві ОСОБА_1 також просить визнати право власності на складське приміщення площею 32,2 м.кв., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч.2 вказаної статті ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів визначено визнання права.

За приписами ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, як зазначалося судом вище, статті 210 та 640 ч.3 ЦК України, відповідно, передбачають, що правочин, який підлягає реєстрації у випадках і в порядку, встановленими законом, є вчиненим з моменту його державної реєстрації, а договір, який потребує за законом і нотаріального посвідчення і державної реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

В той же час, частина 3 ст.334 ЦК України встановлює, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, але не посвідчений нотаріально, виникає з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання такого договору дійсним.

По відношенню до статей 210 та 640 норма частини 3 ст.334 ЦК є спеціальною, оскільки передбачає визнання судом дійсним договору навіть без його державної реєстрації. Отже, наступної державної реєстрації, після визнання договору дійсними судом, договір купівлі - продажу, укладений між ОСОБА_1 та Комунальним підприємством "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області, щодо купівлі-продажу складського приміщення площею 32,2 м.кв., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , за законом не потребує.

Частиною 4 ст.334 ЦК України встановлена ще одна спеціальна норма, а саме - якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Суд вважає, що норми частини 3 та частини 4 статті 334 ЦК України співвідносяться між собою як норма спеціальна та загальна, причому спеціальною нормою, яка має пріоритет над іншою, є частина 3 цієї статті. Такий висновок ґрунтується на тому, що в частині 3 статті 334 можливість визнання судом дійсним договору та, відповідно, виникнення права власності набувача за договором, який потребує не тільки нотаріального посвідчення, але й державної реєстрації, не поставлена в залежність від попередньої або наступної державної реєстрації договору, визнаного судом дійсним.

Апеляційним судом встановлено, що фактично на конкурсі, який відбувся 22.02.2011, позивач придбав нерухоме майно, на яке не було документів, що засвідчують права власності на таке майно. При цьому, позивачем зобов`язання щодо повної оплати придбаного майна були виконані в повному обсязі. Однак, зобов`язання відповідача щодо оформлення договору купівлі-продажу складського приміщення по сьогоднішній день не виконано.

За вказаних обставин, враховуючи такий загальний принцип засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач з моменту передання майна придбаного на конкурсі набув на нього право власності.

Отже, позов про визнання права власності на нерухоме майно необхідний позивачеві, оскільки унеможливлюється реалізація останнім свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів в інших осіб, які оспорюють або не визнають таке право позивача.

У ст.392 Цивільного кодексу України зазначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права є його визнання.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Ухилення відповідача від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу призвело до ситуації, коли наявність у позивача права власності на придбаний на конкурсі об`єкт нерухомого майна по суті (фактично) не підтверджена відповідними доказами і підлягає сумніву для третіх осіб, що порушує відповідні права позивача, як власника.

З огляду на зазначене, колегія суддів прийшла до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на складське приміщення площею 32,2 м.кв., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Щодо заяви ліквідатора КП "Комунальник" Овруцької міської ради про застосування позовної давності, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3,4 ст.267 ЦК України).

Судом встановлено, що ліквідатор КП "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області є у даній справі стороною у спорі, а тому має право на подання заяви про застосування строку позовної давності.

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз понять "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 924/1114/18, від 03.04.2018 у справі № 910/31767/15).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України у визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок позивача довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вже зазначалось вище, згідно протоколу засідання комісії КП "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області №9 від 22.02.2011, переможцем конкурсу з продажу частини нежитлової будівлі - складського приміщення по АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_1 , оскільки нею було запропоновано більшу суму та рекомендовано директору КП "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області оформити договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі (позиція 7) - складське приміщення загальною площею 32,2 м. кв. на ОСОБА_1 після оплати нею за приміщення 41 105 грн на поточний рахунок підприємства та оплати коштів за оцінку приміщення (а.с. 7-8).

Квитанція №171/242 від 03.03.2011 підтверджує сплату коштів в розмірі 38 638,20 грн ОСОБА_1 за частину нежитлової будівлі (позиція 7) (а.с.11). З пояснень позивача вбачається, що 38 638,20 грн - це сума коштів, яку необхідно було сплатити за придбання нежитлової будівлі (позиція 7) - складського приміщення загальною площею 32,2 м. кв., оскільки решту суми було сплачено для участі у конкурсі. Всього ж ОСОБА_1 за частину нежитлової будівлі - приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 32,2 м. кв. було сплачено 41 105 грн (а.с.9).

Також довідка КП "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області №337 від 19.12.2016 підтверджує те, що відповідно до протоколу засідання комісії КП "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області №9 від 22.02.2011 переможцем конкурсу на побутове приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 32,2 м. кв. визнано ОСОБА_1 та сплату нею коштів за придбане майно в сумі 41 105 грн (а.с.9).

Отже, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що від 03.03.2011 після сплати всієї суми 41 105 грн згідно протоколу засідання комісії КП "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області №9 від 22.02.2011, переможцем конкурсу з купівлі частини нежитлової будівлі - складського приміщення по АДРЕСА_1 Муліванцевою І.М., були виконані всі вимоги для оформлення договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі.

Відтак, з 04.03.2011 позивачу могло бути відомо про необхідність оформлення договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі та про порушення свого цивільного права (інтересу), а тому з 04.03.2011 розпочався перебіг позовної давності.

При цьому, встановлений законом трирічний строк звернення до суду сплинув 04.03.2014.

Разом з тим, позивачем подано до суду заяву про поновлення строку для звернення до суду за захистом свого порушеного права з позовом та визнання причин пропуску поважними.

Так, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частинах першій та четвертій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.ч. 4,5 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом наведених норм, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у спорі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу. Тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України (аналогічні позиції викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.08.2019 у справі №910/11614/18, від 22.08.2019 у справі № 910/15453/17, від 03.09.2019 у справі № 920/903/17, від 19.11.2019 у справі № 910/16827/17).

Водночас позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17).

Поновлення позовної давності полягає в тому, що суд, визнавши, що строк пропущено з поважної причини, поновлює перебіг позовної давності шляхом винесення рішення про захист порушеного права.

Закон не наводить переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлена позовна давність, і покладає розв`язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих сторонами доказів.

До висновку про поважність причин пропуску позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. Одночасно, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Отже, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:

- особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);

- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

За відсутності будь-якої з наведених умов, суд не має права визнавати існування поважних причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, надавати у зв`язку з цим особі (позивачу) судовий захист порушеного права та задовольняти відповідні вимоги (аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фінікарідов проти Кіпру" механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Як встановлено судом апеляційної інстанцїії, при зверненні позивача до нотаріальної контори нотаріусом за наслідками вивчення пакету документів було роз`яснено, що для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу необхідно здійснити реєстрацію нежитлового приміщення в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно як окремий об`єкт, для чого необхідно присвоїти приміщенню поштову адресу.

Однак, відповідач - КП "Комунальник" Овруцької міської ради жодних дій для цього не вживав. Лише після неодноразових візитів позивача до КП "Комунальник" та звернень до Овруцької міської ради було виготовлено технічний паспорт та здійснено державну реєстрацію права власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Поштова адреса приміщенню була присвоєна рішенням виконавчого комітету Овруцької міської ради №82 від 18.06.2015 року, право власності на нежитлове приміщення за КП "Комунальник" зареєстровано лише 06.10.2015.

В подальшому, при зверненні до нотаріальної контори після реєстрації права власності на приміщення в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно нотаріусом було роз`яснено, що обов`язковою умовою для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу приміщення є кадастровий номер земельної ділянки.

20.04.2018 рішенням Овруцької міської ради №459 надано дозвіл КП "Комунальник" на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га по вул. Гетьмана Виговського, 34/3.

Оскільки вказане рішення не відповідало вимогам Земельного кодексу України, рішенням від 14.03.2019 №1112 до вказаного рішення внесено зміни та надано дозвіл КП "Комунальник" на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування орієнтовною площею 0,01 га по вул. Гетьмана Виговського, 34/3. З витягу з Державного земельного кадастру вбачається, що земельна ділянка зареєстрована 20.05.2019.

Однак, на той час у провадженні Господарського суду Житомирської області вже перебувала справа про банкрутство Комунального підприємства "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області, що унеможливлювало нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу.

Постановою Господарського суду Житомирської області від 15.01.2020 Комунальне підприємство "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Нестеренка О.А.

Крім того, в поясненнях щодо поважності причин пропуску позовної давності позивач також посилається на те, що з моменту сплати повної вартості нежитлового приміщення вона постійно хворіла, у тому числі на онкологічні захворювання, є інвалідом 2 групи, інвалідність пов`язана з наслідками Чорнобильської катастрофи, є потерпілою від наслідків Чорнобильської катастрофи категорії 1, неодноразово перебувала на амбулаторному та стаціонарному лікуванні, перенесла декілька складних хірургічних операцій, які супроводжувались тривалими періодами реабілітації, що підтверджується доданими до апеляційної скарги довідками (а.с. 136-142). При цьому, придбане нерухоме майно використовується позивачем для задоволення власних потреб (як гараж), а не для здійснення підприємницької дяльності.

Приймаючи до уваги доводи позивача щодо поважності причин пропуску позовної давності, а також враховуючи відсутність будь-яких інших способів захистити своє порушене право, апеляційний суд визнає поважними причини пропуску позовної давності щодо вимог заявлених в межах справи №906/102/19, а тому порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з огляду на що, апеляційну скаргу позивача слід задоволити, а рішення місцевого господарського суду - скасувати, прийнявши нове рішення, яким позов задоволити.

Керуючись ст.ст. 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 14 вересня 2020 року у справі №906/102/19 скасувати. Прийняти нове рішення.

"Позов задоволити.

Визнати договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та Комунальним підприємством "Комунальник" Овруцької міської ради Житомирської області, щодо купівлі-продажу складського приміщення площею 32,2 м.кв., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 - дійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на складське приміщення площею 32,2 м.кв., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ."

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

4. Справу №906/102/19 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "04" листопада 2020 р.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Миханюк М.В.