Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2020 р. м. Рівне Справа № 903/1048/14

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М.,

розглянувши матеріали справи

за позовом: фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до відповідача: Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам"

про стягнення 582 494,03 грн.

секретар судового засідання: Коваль С.М.;

представники:

від позивача: Хохлов В.О.;

від відповідача: Саюк С.П.;

СУТЬ СПОРУ

22 жовтня 2014 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся з позовом до Дочірнього підприємства Агрофірма Луга-Нова приватного підприємства "Універсам" про стягнення 375 306,77 грн.

19 грудня 2018 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з відповідача 582 494,03 грн., з яких: 170 800,00 грн. боргу, 170 800,00 грн. штрафу, 214 895,00 грн. інфляційних втрат, 25 999,03 грн. 3% річних.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги аргументовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №11 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 02 вересня 2013 року.

Позивач зазначає, що після надання послуг, які були погоджені сторонами в договорі, відповідач не оплатив надані послуги. У зв`язку з цим позивач нарахував штраф, а також інфляційні втрати та відсотки річних, що передбачені положеннями статі 625 ЦК України.

Відповідач позовних вимог не визнав, зазначивши, що сторони уклали додаткову угоду від 23 вересня 2013 року, якою змінено порядок розрахунків за договором. Відповідно до пункту 4.2. додаткової угоди оплата проводиться на підставі рахунку, виписаного виконавцем на підставі акту виконаних робіт. Позивач не надав відповідачу рахунок на оплату, що на переконання відповідача свідчить про відсутність порушеного права позивача.

Однак позивач заперечує факт укладення додаткової угоди.

Інші процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 23 жовтня 2014 року порушено провадження у справі, справу призначено до розгляду на 12 листопада 2014 року.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 12 листопада 2014 року провадження у справі зупинено до вирішення Господарським судом Волинської області справи №903/1112/14 та набрання судовим рішенням законної сили.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 19 лютого 2015 року провадження у справі поновлено, а розгляд справи призначено на 04 березня 2015 року.

04 березня 2015 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог.

04 березня 2015 року відповідачем подано пояснення по суті позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 04 березня 2015 року розгляд справи відкладено на 30 березня 2015 року.

30 березня 2015 року позивачем подано заперечення на письмові пояснення відповідача, в яких позивач зазначив, що додану до письмових пояснень відповідача додаткової угоди від 23 вересня 2013 року не укладав та не підписував.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 30 березня 2015 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів, в судовому засіданні 30 березня 2015 року оголошено перерву до 03 квітня 2015 року.

02 лютого 2015 року відповідачем подано додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 03 квітня 2015 року оголошено перерву до 08 квітня 2015 року.

08 квітня 2015 року позивачем подано для долучення до матеріалів справи довіреність від 15 серпня 2013 року.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 08 квітня 2015 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено до отримання висновку експертизи.

11 червня 2015 року надійшов висновок експерта №366 від 21 травня 2015 року за результатами судової почеркознавчої експертизи (том 1/а.с.186).

Постановою Вищого господарського суду України від 01 вересня 2015 року, частині оскарження призначення судової експертизи касаційне провадження з перегляду ухвали Господарського суду Волинської області від 08 квітня 2015 року та постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 02 червня 2015 року припинено. У частині зупинення провадження зі справи №903/1048/14 ухвалу Господарського суду Волинської області від 08 квітня 2015 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 02 червня 2015 року із зазначеної справи залишено без змін, а касаційну скаргу дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" без задоволення.

10 вересня 2015 року провадження у справі поновлено, судове засідання призначено на 23 вересня 2015 року.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 18 вересня 2015 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 03 грудня 2015 року поновлено провадження у справі, та відразу зупинено до повернення матеріалів справи до суду.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 01 лютого 2016 року поновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 16 лютого 2016 року.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 16 лютого 2016 року позов задоволено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 09 вересня 2016 року, апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Агрофірма Луга-Нова приватного підприємства "Універсам" на рішення Господарського суду Волинської області від 16 лютого 2016 року залишено без задоволення, а рішення без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 вересня 2016 року касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" задоволено, рішення Господарського суду Волинської області від 16 лютого 2016 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 09 серпня 2016 зі справи № 903/1048/14 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Волинської області.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 28 вересня 2016 року призначено розгляд справи на 25 жовтня 2016 року.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року розгляд справи відкладено на 14 листопада 2016 року.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 14 листопада 2016 року розгляд справи відкладено на 28 листопада 2016 року.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 21 листопада 2016 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 15 березня 2017 року розгляд справи поновлено.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 16 березня 2017 року розгляд справи призначено на 28 березня 2017 року.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 28 березня 2017 року розгляд справи відкладено на 24 квітня 2017 року.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 24 квітня 2017 року розгляд справи зупинено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27 червня 2017 року ухвалу Господарського суду Волинської області від 24 квітня 2017 року про зупинення провадження у справі скасовано.

Постановою Вищого господарського суду України від 26 вересня 2017 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27 червня 2017 року залишено без змін.

26 червня 2017 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог.

21 червня 2017 року начальником СВ Іваничівського ВП ГУНП у Волинській області подано до суду оригінал додаткової угоди №1 до договору №11 про надання послуг по збиранню врожаю від 02 вересня 2013 року (том 4/а.с.79).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 28 листопада 2018 року розгляд справи поновлено та призначено судове засідання на 06 грудня 2018 року.

19 грудня 2018 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог.

19 грудня 2018 року фізичною особою - підприємця Власюком Василем Тихоновичем подано до суду клопотання про заміну сторони у справі первісного кредитора ФОП ОСОБА_2 на нового кредитора ФОП Власюка Василя Тихоновича.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 26 грудня 2018 року здійснено процесуальне правонаступництво у справі та замінено позивача фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 на фізичну особу - підприємця Власюка Василя Тихоновича, призначено у справі судову експертизу, провадження у справі зупинено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01 липня 2019 року ухвалу Господарського суду Волинської області від 26 грудня 2018 року скасовано, прийнято рішення про відмову в задоволенні клопотання про заміну сторони у справі первісного кредитора ФОП ОСОБА_2 на нового кредитора ФОП Власюка Василя Тихоновича, в задоволенні клопотання ФОП Власюка Василя Тихоновича про призначення судової експертизи відмовлено.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 11 жовтня 2019 року поновлено провадження у справі, підготовче засідання призначено на 21 жовтня 2019 року.

Згідно з розпорядженням №01-144/2 від 28 жовтня 2019 року, в.о. Голови Господарського суду Волинської області розпорядився на підставі пункту 2 частини 1 та частини 4 статті 31 ГПК України здійснити передачу справи №903/1048/14 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до відповідача Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" про стягнення 582 494,03 грн. для продовження судового розгляду до Господарського суду Рівненської області.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 07 листопада 2019 року прийнято справу №903/1048/14 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" про стягнення 582 494,03 грн. до провадження, підготовче засідання призначено на 26 листопада 2019 року.

Ухвалою суду від 26 листопада 2019 року зупинено провадження у справі до перегляду ухвали у справі в порядку апеляційного чи касаційного провадження та повернення матеріалів справи №903/1048/14.

02 січня 2020 року позивачем подано клопотання про призначення у справі повторної судової експертизи.

Ухвалою суду від 05 лютого 2020 року поновлено провадження у справі, підготовче засідання призначено на 18 лютого 2020 року.

Ухвалою суду від 18 лютого 2020 року відкладено підготовче засідання на 03 березня 2020 року.

03 березня 2020 року відповідачем подано заперечення проти проведення у справі судової експертизи.

В судовому засідання 03 березня 2020 року оголошено перерву до 10 березня 2020 року

Ухвалою суду від 10 березня 2020 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено.

31 березня 2020 року від Північно-західного апеляційного господарського суду до Господарського суду Рівненської області надійшов лист про витребування матеріалів справи.

09 квітня 2020 року до Господарського суду від експертної установи надійшло клопотання експерта та супровідний лист з матеріалами справи №903/1048/14.

Супровідним листом від 09 квітня 2020 року Господарського суду Рівненської області направлено до Північно-західного апеляційного господарського суду всі матеріали справи №903/1048/14.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02 вересня 2020 року апеляційну скаргу ДП "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" залишено без задоволення ухвалу Господарського суду Рівненської області від 10 березня 2020 року залишено без змін.

У період перебування матеріалів справи в суді апеляційної інстанції до Господарського суду Рівненської області від експертної установи надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи, у зв`язку з ненаданням додаткових матеріалів необхідних для проведення експертизи.

Ухвалою суду від 18 вересня 2020 року поновлено провадження у справі, судове засідання призначено на 01 жовтня 2020 року.

01 жовтня 2020 року відповідачем подано клопотання про заміну позивача у справі.

В судовому засіданні 01 жовтня 2020 року оголошено перерву до 06 жовтня 2020 року.

06 жовтня 2020 року відповідачем подано доповнення до клопотання про заміну позивача у справі.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 20 жовтня 2020 року.

15 жовтня 2020 рок відповідачем подано заяву про відвід судді у справі.

Ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року визнано необґрунтованою заяву Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" про відвід судді, в задоволенні заяви про відвід судді Качура А.М. від розгляду №903/1048/14 - відмовлено.

В судовому засідання позивачем подано додаткові письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з врахуванням поданих заяв про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським суд встановив наступне.

02 вересня 2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (виконавець, позивач) та Дочірнім підприємством "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" (замовник, відповідач) було укладено договір №11 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року (надалі - договір) (том 1/ а.с. 10-11), відповідно до предмету якого виконавець надає послуги по збиранню врожаю зернових та технічних культур на площах замовника у відповідності з агротехнічними вимогами в слідуючих обсягах: сої на площі 427 га., за ціною 400грн. за 1 га. збирання на загальну суму 170 800,00 грн.

Договір зі сторони виконавця підписаний представником ОСОБА_1 на підставі довіреності від 15 серпня 2013 року (том1/а.с. 92).

Згідно з умовами пункту 1.2. договору, орієнтовна сума договору складає 170 800,00 грн.

Відповідно до пункту 1.4. договору, сільськогосподарські роботи проводяться на пальному замовника.

Розділом 2 договору сторони погодили зобов`язання замовника, а саме замовник зобов`язується забезпечити:

- щоденний контроль за якістю виконання робіт;

- належні умови для проведення робіт по ремонту та технічному обслуговуванню техніки виконавця під час виконання сільськогосподарських робіт, передбачених даним договором;

- своєчасну заправку комбайнів виконавця якісними паливно - мастильними матеріалами;

- безперебійне транспортування зерна від збиральної техніки;

- житлом та щоденним триразовим харчуванням працівників виконавця;

- охорону та належне зберігання техніки виконавця, погрузку, вигрузку і транспортування навісного обладнання в "польових умовах" по замовленню виконавця;

- забезпечити облік намолоченого зерна і зібраної площі по полях, культурах і щоденно видавати комбайнеру, або представнику виконавця реєстр відправки зерна з поля, вказуючи в ньому обсяги виконаних робіт (намолоченого зерна в кг., зібрана площа в га .

У відповідності до положень пункту 2.1.5. договору, в день закінчення виконавцем робіт сторони оформляють "Акт здачі-приймання виконаних робіт" в двох примірниках з зазначенням обсягів та вартості наданих послуг за підписом керівника, або осіб за дорученням, скріпити його печатками.

Відповідно до пункту 2.1.6. договору, замовник зобов`язується оплатити повну вартість виконаних робіт по збиранню сільськогосподарських культур.

В розділі 3 договору сторонами визначені зобов`язання виконавця, зокрема виконавець зобов`язується здійснити: сільськогосподарською технікою обсяг робіт, передбачений в п. 1.1. даного договору, власними силами та засобами та ін.

У відповідності до положень пункту 4.1. договору, після виконання робіт складається акт приймання-передачі виконаних робіт, в якому зазначаються обсяги виконаних робіт, якість та їх вартість згідно з умовами пункту 1.1. даного договору.

Пунктом 4.2. договору сторони узгодили, що оплата проводиться шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця на підставі рахунку, виписаного за фактичний обсяг наданих послуг, підтверджених актами виконаних робіт і підписаними особами замовника та виконавця протягом 10 банківських днів після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт.

Згідно з умовами пункту 8.1. договору, термін його дії встановлюється з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2013 року, а в частині розрахунку - до повного виконання договірних зобов`язань.

Укладений сторонами договір за своєю правовою природою має ознаки договору про виконання підрядних робіт.

07 листопада 2013 року замовником та виконавцем оформлено акт приймання виконаних робіт №11 на суму 170 800,00 грн.(том1/а.с.12).

Даний акт, як і договір було підписано зі сторони ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_1, що діяв на підставі довіреності від 15 серпня 2013 року.

12 листопада 2013 року позивач виписав відповідачу рахунок №11/2013 на суму 170 800,00 грн.(том1/а.с.73).

19 вересня 2014 року позивач на адресу відповідача направив претензію від 16 вересня 2014 року з вимогою оплатити заборгованість в розмірі 170 800,00 грн. Дану претензію відповідач отримав 23 вересня 2014 року, проте залишив її без задоволення.

Таким чином, в процесі розгляду справи суд встановив, що позивач надав відповідачу послуги на підставі укладеного сторонами договору на загальну суму 170 800, грн. Доказів оплати вказаних послуг відповідач суду не надав.

Суд також враховує, що рішенням Господарського суду Волинської області від 23 грудня 2014 року у справі 903/1112/14, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17 лютого 2015 року (том 1,/а.с. 45-47) та постановою Вищого господарського суду України від 22 квітня 2015 року, встановлено, що договір №11 від 02 вересня 2013 року в частині виконання взятих на себе зобов`язань виконавцем повністю виконаний і замовником були прийняті проведені ним роботи в повному обсязі без зауважень, а також підписано акт №11 прийняття виконаних робіт на загальну суму 170 800,00 грн.

Згідно з уомвами пункту 5.7 договору, оплата за виконані послуги проводиться протягом 10 банківських днів після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт.

В разі несвоєчасного розрахунку з виконавцем, замовник сплачує штраф в розмірі всієї суми простроченого платежу.

Керуючись положеннями пункту 5.7. договору позивач нарахував відповідачу штраф в розмірі простроченого платежу, що становить 170 800,00 грн.

Також позивач, керуючись положеннями статті 625 Цивільного кодексу України, нарахував відповідачу 214 895,00 грн. інфляційних втрат за період з 22 листопада 2013 року по листопад 2018 року та 25 999,03 грн. 3 відсотків річних за період з 22 листопада 2013 року по 17 грудня 2018 року.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач надав додаткову угоду №1 від 23 вересня 2013 року до договору №11 від 02 вересня 2013 року. Відповідач стверджує, що вказаною додатковою угодою сторонами змінено порядок розрахунків на надані послуги, оскільки сторони встановили, що оплату послуг слід проводити після отримання замовником рахунку.

Позивач заперечує проти вказаних обставин, та зазначає, що дану додаткову угоду з відповідачем не укладав.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими, договірними та стосуються надання послуг (виконання робіт) по збиранню врожаю. Зобов`язання, що склалися між сторонами даного спору на підставі договору, мають ознаки підрядних відносин. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої права порушеними через невиконання відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості наданих послуг, а відповідач вважає передчасними вимоги позивача.

Предметом доказування у даному спорі є встановлення наявності підстав для стягнення оплати виконаних позивачем робіт та штрафних нарахувань. Окрім цього, на думку суду, до предмета доказування у цьому випадку відносяться обставини щодо можливого укладення сторонами спору додаткової угоди, за умовами якої змінено порядок оплати за договором, а також встановлення інших юридично значимих фактів для вирішення даного спору.

Як унормовано положеннями статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами частин 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Нормами статті 843 ЦК України врегульовано, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту (стаття 846 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Як встановив суд, пунктом 4.2. договору сторони встановили, що оплата проводиться протягом 10 банківських днів після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт.

Акт приймання виконаних робіт підписано 07 листопада 2013 року, таким чином замовник повинен був оплатити надані послуги до 21 листопада 2013 року (включно). А проте виконані роботи відповідач не оплатив, відтак позовні вимоги про стягнення 170 800,00 грн. боргу є законними та такими, що мають бути задоволені.

Посилання відповідача на той факт, що акт №11 прийняття виконаних робіт від 07 листопада 2013 року не відповідає вимогам до оформлення первинних документів, відхиляються судом, оскільки вказаний акт містить обов`язкові реквізити первинних та зведених облікових документів, що зазначені в статті 9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Згідно з нормами статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У частині першій статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з умовами пункту 5.7 договору, оплата за виконані послуги проводиться протягом 10 банківських днів після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт. В разі несвоєчасного розрахунку з виконавцем, замовник сплачує штраф в розмірі всієї суми простроченого платежу.

Суд встановив прострочення оплати наданих послуг, а відтак позовна вимога про стягнення 170 800,00 грн. штрафу є законною, обґрунтованою та такою, що має бути задоволена.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За прострочення грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачу 214 895,00 грн. інфляційних втрат за період з 22 листопада 2013 року по листопад 2018 року, зокрема за період з 22 листопада 2013 року по січень 2015 року 50 187,00 грн., з лютого 2015 року по листопад 2018 року 164 708,00 грн. Проте суд не може погодитись з таким розрахунком позивача, так як за розрахунком суду з лютого 2015 року по листопад 2018 року розмір інфляційних втрат становить 159 435,97 грн.

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
01.02.2015 - 30.11.1.933159435.97330235.97
Відтак, необхідно задоволити позовні вимоги про стягнення 209 622, 97 грн. інфляційних втрат, а в задоволенні вимог про стягнення 5 272,03 грн. інфляційних втрат суд відмовляє.

За прострочення грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачу 25 999,03 грн. відсотків річних на підставі норм статті 625 ЦК України за період з 22 листопада 2013 року по 17 грудня 2018 року. А проте за розрахунком суду за вказаний період правильним є нарахування 25 985,00 грн. 3% річних.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
17080022.11.2013 - 17.12.201818523 %25985.00
Відтак, на думку суду, мають бути задоволені позовні вимоги про стягнення 25 985,00 грн. 3% річних. В задоволенні вимог про стягнення 14,03 грн. 3 % річних суд відмовляє.

Щодо аргументів відповідача про укладення сторонами спору додаткової угоди, за умовами якої, як стверджує відповідач, змінено порядок оплати за договором, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 3 статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами; довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За змістом цієї норми довіреністю є письмовий документ, що підтверджує повноваження представника діяти від імені довірителя у відносинах з третіми особами. Тому довіреність є чинною незалежно від того, чи ґрунтується вона на договорі, акті органу юридичної особи, чи не ґрунтується, а випадки, наведені у частині першій та другій статті 244 ЦК України, не складають виключного переліку випадків, у яких може видаватися довіреність.

При цьому суд ураховує, що основна функція довіреності - оформлення відносин представництва. У свою чергу представництво - це правовідносини, у яких одна сторона (представник) зобов`язана або має право здійснити правочин від імені іншої сторони, яку вона представляє.

Як визначено положеннями частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

А отже, здійснюючи представництво представник вчиняє правочини, що створюють, змінюють, припиняють цивільні права та обов`язки довірителя. Однак вчиняючи такі правочини як договори, представник повинен використовувати саме свій особистий підпис - як один з обов`язкових реквізитів документа, а не особистий підпис довірителя. Саме власноручний підпис представника на договорі надає документу юридичної сили як такому, що вчинений через представництво, створює правові наслідки для довірителя.

Суд встановив, що письмова довіреність від 15 серпня 2013 року, яка видана ФОП ОСОБА_2 на підписання договорів та актів про їх виконання, підтверджує повноваження представника ОСОБА_1 діяти від імені довірителя у відносинах з третіми особами.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на додаткову угоду №1 від 23 вересня 2013 року до договору №11 від 02 вересня 2013 року.

Відповідач стверджує, що вказаною додатковою угодою сторонами змінено порядок розрахунків на надані послуги, оскільки сторони встановили, що оплату послуг слід проводити після отримання замовником рахунку.

У постанові від 13 вересня 2016 року скасовуючи рішення Господарського суду Волинської області та постанову Рівненського апеляційного господарського суду касаційний суд зазначив, що задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій зазначили про неналежне виконання відповідачем умов договору (без урахування положень додаткової угоди до нього) в частині оплати наданих позивачем послуг. При цьому, посилання відповідача на додаткову угоду від 23.09.2013 № 1 до договору, якою фактично змінено порядок розрахунків за надані послуги (оплата здійснюється після отримання рахунку на оплату замовником) та виключено договірну відповідальність у формі штрафу, суди попередніх інстанцій оцінили критично, зазначаючи, що згідно з поясненнями представника позивача від 30.03.2015 підприємець не укладав і не підписував вказану додаткову угоду до договору.

При цьому касаційний суд зазначив, що висновок судів попередніх інстанцій прямо суперечить приписам статті 204 ЦК України, якою передбачено презумпцію правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає, що права, які виникли на підставі правочину, не повинні порушуватися та ігноруватися.

Вказаний висновок касаційного суду пов`язаний зокрема з тим, що призначаючи у справі почеркознавчу експертизу підпису у полі "Виконавець" на додатковій угоді до договору, суди залишити поза увагою ними ж встановлені обставини, а саме: як договір, так і акт прийняття виконаних робіт фактично були підписані не самим підприємцем, а ОСОБА_1 , який діяв на підставі довіреності від 15.08.2013. Однак, питання щодо того, чи не міститься на додатковій угоді до договору підпис ОСОБА_1 у полі "Виконавець" судами не досліджувалося.

Відповідно до положень статті 316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Зважаючи на вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, суд вважає за необхідне дослідити питання щодо того, чи не міститься на додатковій угоді до договору підпис ОСОБА_1 у полі "Виконавець".

Так, ухвалою суду від 10 березня 2020 року задоволено клопотання позивача у справі про призначення експертизи, та призначено у справі почеркознавчу експертизу, на вирішення експерту поставлено наступне питання: "Чи виконано підпис на додатковій угоді №1 від 23 вересня 2013 року до договору №11 від 02 вересня 2013 року в графі "Виконавець" ОСОБА_1 , чи іншою особою?".

Проведення експертизи доручено Рівненському Науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, провадження у справі зупинено.

Для проведення експертизи, у відповідності до пункту 1.3. - 1.4. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (Затверджених наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5)), у судовому засіданні 03 березня 2020 року відібрано у ОСОБА_1 експериментальні зразки підпису та почерку.

09 квітня 2020 року до Господарського суду від експертної установи надійшло клопотання експерта та супровідний лист з матеріалами справи №903/1048/14.

У поданому клопотанні від 07 квітня 2020 року судовий експерт вказує, що в наданих матеріалах справи наявні тільки вільні та експериментальні зразки звичного підпису ОСОБА_1, що транскрипційно не співставимі із досліджуваним підписом. Експериментальні зразки підписів ОСОБА_1 виконані від імені ОСОБА_2 відсутні.

Таким чином, встановивши, що на дослідження надані вільні та експериментальні зразки звичного підпису ОСОБА_1, які транскрипційно не співставимі із досліджуваним підписом, експерт запитував про надання йому зразків експерементальних підписів виконаних ОСОБА_1 та які б наслідували підписи ОСОБА_2 . А проте, ймовірне наслідування/підроблення ОСОБА_1 підписів ОСОБА_2 у наданій відповідачем додатковій угоді №1 від 23 вересня 2013 року до договору №11 від 02 вересня 2013 року не входить до предмету доказування у даній справі. Таке наслідування підписів ОСОБА_2 у додатковій угоді з боку ОСОБА_1 позбавлене логіки, оскільки, маючи повноваження на представництво позивача, ОСОБА_1 міг би скористатися своїм звичним підписом, що зокрема мало місце при підписанні договору №11 від 02 вересня 2013 року, а не наслідувати підпис свого довірителя. З огляду на таке, клопотання судового експерта про надання йому зразків експерементальних підписів виконаних ОСОБА_1 та які б наслідували підписи ОСОБА_2 суд залишив без задоволення.

Надалі, 04 червня 2020 року судовим експертом подано до суду повідомлення від 26 травня 2020 року про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку з незадоволенням клопотання судового експерта.

Після поновлення провадження у справі ні позивач, ні відповідач не заявляли клопотань про призначення повторної експертизи.

Водночас, досліджуючи питання щодо того, чи не міститься на додатковій угоді до договору підпис ОСОБА_1 у полі "Виконавець", суд виходив з наступного.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В розумінні статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 207 ЦК України ввизначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

При цьому положення статті 215 ЦК України визначають підстави недійсності правочину - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Водночас, частина перша статті 638 ЦК України унормовує, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

А отже, якщо сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Таким чином, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункти 7.4-7.7, 7.17-7.18 постанови).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц зауважила, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (пункти 7.21., 7.26 постанови).

Позивач заперечує факт укладення додаткової угоди від 23 вересня 2013 року, та зазначає, що додаткова угода не підписувалась стороною - виконавцем ФОП ОСОБА_2 чи його представником.

Дослідивши наданий відповідачем доказ (додаткову угоду) суд встановив, що документ складений як такий, що підписаний зі сторони виконавця ( ОСОБА_2 ) самим ФОП ОСОБА_2 Документ містить відповідний підпис, який за зовнішніми ознаками візуально повністю відповідає підпису особи яка підписала позовну заяву у справі ( ОСОБА_2 ). Аналогічний за ознаками власноручний підпис відображений і у паспорті ОСОБА_2 , копія якого долучена до справи (том1/а.с.85).

А проте, згідно із висновком судового експерта №366 від 21 травня 2015 року (том1/а.с.187-192) експерт вказав, що підпис розміщений в графі "Виконавець ФОП ОСОБА_2___" додаткової угоди №1 від 23 вересня 2013 року до договору №11 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 02 вересня 2013 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Окрім того, розглянувши питання, чи не міститься на додатковій угоді до договору підпис ОСОБА_1 у полі "Виконавець", суд встановив, що підпис представник позивача ОСОБА_1 є транскрипційно не співставним із досліджуваним підписом, який відображений в додатковій угоді від 23 вересня 2013 року.

Суд зауважує, що даний доказ (копію додаткової угоди №1 від 23 вересня 2013 року до договору №11 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 02 вересня 2013 року) подав відповідач. Саме відповідач повинен доводити суду ті обставини, на які він посилається обґрунтовуючи свої заперечення проти позову. Водночас, процесуальна поведінка відповідача під час розгляду даної справи була непослідовною. Стверджуючи, що додаткову угоду до договору підписано позивачем або його представником, відповідач водночас не сприяв встановленню та дослідженню обставин справи, зокрема оскаржуючи ухвалу про призначення експертизи для дослідження підписів на вказаній додатковій угоді.

Суд також враховує, що сторона яка заперечує вчинення правочину не повинна доводити обставин щодо того, хто саме виконав підпис на документі.

Водночас суд зауважує, що підпис фізичної особи на певному документі є відображенням формалізованої волі цієї особи та передбачає власноручне нанесення особистого підпису у відповідних реквізитах документів. Суд розуміє особистий підпис як власноручно виконаний зразок почерку, що дозволяє ідентифікувати особу, що його виконала, а також відображає певну презумпцію походження документу від конкретної особи. Підпис фізичної особи має індивідуальні та повторювані ознаки, що проявляються при кожному його відтворенні. Така наявність індивідуальних та повторюваних ознак є очевидною для сторонніх спостерігачів, що дозволяє щоразу проводити верифікацію особи та вчиненої нею відповідної дії (підпис на документі). Кожна особа, що проставляє особистий підпис на документі, таким чином підтверджує своє волевиявлення. При цьому, такий механізм "підтвердження особистим підписом" дає змогу використовувати особисті підписи у повсякденному житті без застосування спеціальних знань щодо належності певного підпису тій чи іншій особі. З огляду на таку природу особистого підпису фізичної особи, суд переконаний, що має спроможність самостійно оцінити транскрипційну спорідненість та схожість підпису ОСОБА_1 із підписом, що виконаний у додатковій угоді та зробити узагальнений висновок щодо приналежності такого підпису представнику позивача.

Суд враховує, що підставою для проведення експертизи є необхідність застосування спеціальних знань, зокрема в галузі науки. Під спеціальними знаннями, необхідними для призначення експертизи, суд розуміє такі, що лежать за межами правових знань, загальновідомих уявлень, які випливають з досвіду людей, тобто такі, якими володіє вузьке коло фахівців.

В даному випадку суд не потребує застосування спеціальних знань, оскільки наявні в матеріалах справи докази, у яких відображені справжні власноручні підписи ОСОБА_1 , а також додаткова угода №1 від 23 вересня 2013 року, містять обєктивні ознаки, що дають можливість стверджувати про характерні відмінності, транскрипційну неспівставність та несхожість підписів ОСОБА_1 та підпису наявного на додатковій угоді. Дослідження зразків підпису ОСОБА_1 , які відображені на копії паспорту ОСОБА_1 (том4/а.с.161), договору про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року, акту прийняття виконаних робіт №11 від 07 листопада 2013 року, інших доказах які підписані ОСОБА_1 , надають суду змогу зробити висновок про очевидну невідповідність підпису в графі "Виконавець ФОП ОСОБА_2___" додаткової угоди підписам ОСОБА_1 .

При цьому суд приймає до уваги думку експерта відображену у клопотанні від 07 квітня 2020 року, у якому судовий експерт вказує, що в наданих матеріалах справи наявні тільки вільні та експериментальні зразки звичного підпису ОСОБА_1 , що транскрипційно не співставимі із досліджуваним підписом (підпис в графі "Виконавець ФОП ОСОБА_2___" додаткової угоди). У цьому клопотанні експерт витребував зразки які були б виконані ОСОБА_1 , але наслідували б підпис ОСОБА_2 . В даному випадку суд не оцінює таку думку експерта відображену в клопотані як висновок експерта чи письмовий доказ.

Окремо слід звернути увагу на те, що у висновку експерта №366 від 21 травня 2015 року (том1/а.с.187-192) судовий експерт вказав, що наявність в досліджуваному підписі таких діагностичних ознак, як зниження координації рухів та сповільнений темп свідчить про незвичне його (підпису) виконання.

При порівнянні досліджуваного підпису розміщеного в графі "Виконавець ФОП ОСОБА_2___" додаткової угоди №1 від 23 вересня 2013 року до договору №11 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 02 вересня 2013 року з вільними та експериментальними зразками підписів ОСОБА_2 , встановлено співпадіння (транскрипції, виробленості, формі рухів, нахилу рухів, зв`язності рухів, розміру та розгону) та розбіжності (координації рухів, напрям лінії підпису в рядку, форма лінії підпису, темп рухів при письмі) за загальними ознаками але поряд з співпадаючими та розрізняючими загальними ознаками встановлені наступні розрізняючі ознаки (Рисунок №4-5 Ілюстрованої таблиці, що додається до всиновку експерта. Співпадаючі ж ознаки являються не суттєвими, можуть пояснюватись наслідуванням підпису ОСОБА_2 , та на висновок експерта не впливають. (том1/а.с.188 на звороті та а.с. 189).

Отже експерт зробив висновок про незвичне виконання підпису, наявність суттєвих розбіжних ознак та наслідування підпису ОСОБА_2 виконавцем такого підпису.

А тому, із сукупності наведених обставин суд робить висновок, що додаткова угода №1 від 23 вересня 2013 року до договору №11 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 02 вересня 2013 року не була підписана ОСОБА_2 чи його представником ОСОБА_1

Статтею 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином судом зроблено висновок про те, що вказаний правочин не підписаний його стороною, а підписаний іншою особою, відтак в розумінні статті 207 ЦК України, правочин є таким, що не вчинений у письмовій формі.

Відповідно правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може і не повинен визнаватися недійсним; наслідки недійсності правочину до правочину який не вчинено також не можуть застосовуватися.

Відтак твердження позивача про те, що він не підписував та не укладав додаткову угоду від 23 вересня 2013 року знаходять підтвердження у доказах з матеріалів справи. Відповідно вказана додаткова угода є такою, що неукладена та такою яка не спричинила юридичні наслідки, оскільки не підписана однією із сторін, а саме ОСОБА_2 чи його представником. А тому, така додаткова угода не може встановлювати, змінювати або припиняти зобов`язання для вказаної сторони.

Окрім цього, як видно з матеріалів справи, 27 березня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Іваничівського РВ УМВС України у Рівненській області з заявою про вчинення злочину, а саме складення завідомо неправдивого офіційного документу, а саме додаткової угоди №1 до договору №11 від 02 вересня 2013 року, чим здійснено підробку документів (том1/а.с. 88).

Також в матеріалах справи знаходиться лист старшого слідчого СВ Іваничівського РВ УМВС України у Волинській області №1789 від 14 травня 2015 року, в якому зазначено, що в ході розслідування кримінального провадження за заявою про залучення до провадження в якості потерпілого звернувся колишній директор ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" ОСОБА_3 , оскільки з його слів вказану вище додаткову угоду №1 від 29 вересня 2013 року він з ФОП ОСОБА_2 не укладав і в ній стоїть не його підпис. В ході допиту ОСОБА_4 останній вказав, що ФОП ОСОБА_2 повністю виконав умови договору №11 від 02 вересня 2013 року, після чого сторонами було складено відповідний акт виконаних робіт. Претензій по виконаних роботах до ФОП ОСОБА_2 зі сторони ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" на той час не було (том1/а.с.145).

Станом на час розгляду справи, в матеріалах справи відсутні результати проведення кримінального провадження за заявою ОСОБА_2 .

Стосовно тверджень відповідача про необхідність заміни позивача правонаступником внаслідок уступлення позивачем права вимоги за спірним договором, суд зауважує таке.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02 вересня 2020 року апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 10.03.2020 у справі № 903/1048/14 залишено без задоволення, ухвалу без змін.

У вказані постанові апеляційний суд серед іншого зазначив (арк. 6 постанови), що безпідставними є також посилання апелянта на те, що місцевим судом було допущено порушення норми статті 52 ГПК України, а саме не замінивши сторону по справі суд продовжував розгляд справи з неналежним позивачем, оскільки враховуючи принцип диспозитивності господарського процесу та враховуючи відмінність між поняттями матеріального та процесуального правонаступництва у місцевого господарського суду були відсутні підстави для здійснення заміни позивача. Крім того суд апеляційної інстанції у своїй постанові зазначив, що вбачається непослідовність в діях ДП "Агрофірма "Луга Нова", зокрема, наполягаючи на необхідності здійснення судом заміни позивача на належного - ФОП Власюка В.Т., стороною в той же час не визнається договір про відступлення права вимоги від ФОП ОСОБА_5 до ФОП Власюка В.Т., у зв`язку з чим існує спір у справі №903/249/20, за розглядом якого Господарським судом Волинської області ухвалено рішення від 03.08.2020, яким позов задоволено, визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги від 11 липня 2017 року, укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Фізичною особою-підприємцем Власюком Василем Тихоновичем, посвідчений приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу Волинської області Гордійчуком Б.І. та зареєстрований за №1435.

Отже суд апеляційної інстанції 02 вересня 2020 року вже вирішив питання щодо заміни позивача за заявою відповідача у цій справі та зробив висновок про відсутність підстав для такої заміни.

Крім цього суд зауважує, що за принципом диспозитивності, який є однією із основних засад господарського судочинства, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. А отже, подання заяв про заміну позивача його можливим правонаступником не відноситься до процесуальної правомочності відповідача.

Відхиляючи доводи відповідача щодо відсутності підстав для висновків про порушення прав позивача з боку відповідача, суд звертає увагу сторін на положення статті 79 Господарського процесуального кодексу України (Вірогідність доказів). Так, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В даному випадку суд розуміє вірогідність як переконаність, що певний стан речей був саме таким, а не іншим, і такий стан речей зафіксовано відповідними доказами. Вирішення судом питання про вірогідність доказів для встановлення обставин справи передбачає застосування різної міри переконаності щодо протилежних позицій сторін відносно стверджуваних ними обставин (наприклад "дуже вірогідно", "мало вірогідно"). А отже вірогідність допускає певні ступені переконаності. При цьому, визначаючи ступінь вірогідності доказів для встановлення певних обставин, суд ураховує об`єктивні критерії, на основі яких оцінює ступінь можливості певної події чи стану речей. Такі об`єктивні критерії ґрунтуються на даних та інформації, отриманих судом з доказів наданих сторонами на підтвердження або спростування обставин справи.

Таким чином, докази подані позивачем на підтвердження обставин щодо наявності невиконаного відповідачем зобов`язання суд вважає більш вірогідними ніж докази подані відповідачем на спростування таких обставин. А тому, наявність обставин щодо порушення прав позивача внаслідок невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань суд вважає доведеною. Суд визнає встановленими обставини щодо порушення відповідачем прав позивача з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів позивача.

Відповідно до приписів частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, згідно з нормами статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Правилами статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України").

Суд також зауважує, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Висновки суду

З урахуванням аналізу та оцінки усіх обставин справи в їх сукупності, суд зробив висновок, що позивачем надано відповідачу послуги на загальну суму 170 800,00 грн. Однак, відповідач надані послуги не оплатив. З цього суд встановив обставини порушення прав позивача внаслідок невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань. А тому суд зробив висновок про обґрунтованість позову в цій частині.

Суд також визнав правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі суми простроченого платежу. Підставами для такого висновку стали встановлені обставини щодо неоплати відповідачем виконаних позивачем робіт та відповідні положення договору, що передбачають таку відповідальність відповідача, як замовника.

Крім того суд встановив, що обґрунтованими є вимоги про стягнення 209 622 грн. 97 коп. інфляційних втрат та 25 985 грн. 00 коп. 3 відсотків річних. При цьому за розрахунком суду в задоволенні вимог про стягнення 5 272,03 грн. інфляційних втрат та 14,03 грн. 3 відсотків річних необхідно відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю, що спричинена помилковим розрахунком позивача.

Поряд з тим суд зробив висновок, що правочин, на який посилався відповідач, та який за його твердженням змінив порядок оплати наданих послуг, є таким, що не відповідає положенням статті 207 Цивільного кодексу України, а отже є неукладеним. Таким чином неукладений правочин не може спричиняти правові наслідки для позивача.

Таким чином, за результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами статей 75-79, 86 ГПК України, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позову, за виключенням частини інфляційних втрат та відсотків річних, що помилково обрахована позивачем.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до частини 9 статті 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

У зв`язку з задоволенням позовних вимог, та тими обставинами, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, судові витрати в сумі 10 729 грн. 12 коп. судового збору 900 грн. 48 коп. витрат понесених у зв`язку з проведення експертизи, 9 грн. 00 коп. витрат по оплаті комісійних доходів банку підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 236 - 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" (45325, Волинська обл., Іваничівський р-н, село Мишів, ) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (44836, Волинська обл., Турійський р-н, село Замости, рнокпп НОМЕР_1 ) 170 800 (сто сімдесят тисяч вісімсот) грн. 00 коп. заборгованості, 170 800 (сто сімдесят тисяч вісімсот) грн. 00 коп. штрафу, 209 622 (двісті дев`ять тисяч шістсот двадцять два) грн. 97 коп. інфляційних втрат, 25 985 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 00 коп. 3 відсотків річних, 900 (дев`ятсот) грн. 48 коп. витрат понесених у зв`язку з проведення експертизи, 9 (дев`ять) грн. 00 коп. витрат по оплаті комісійних доходів банку, 10 729 (десять тисяч сімсот двадцять дев`ять) грн. 12 коп. судового збору.

3. В задоволенні позовних вимог про стягнення 5 272,03 грн. інфляційних втрат, 14,03 грн. 3 відсотків річних відмовити.

Позивач (стягувач): фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (44836, Волинська обл., Турійський р-н, село Замости, рнокпп НОМЕР_1 ).

Відповідач (боржник): Дочірнє підприємство "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" (45325, Волинська обл., Іваничівський р-н, село Мишів, ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Повне рішення складено 29 жовтня 2020 року.

Суддя Качур А.М.