ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2020 р. Справа № 911/2846/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Калатай Н.Ф.

Дідиченко М.А.

представники сторін не викликались,

розглянувши апеляційну скаргу Броницького Олександра Євгенійовича

на рішення господарського суду Київської області від 10.01.2020 р. (повний текст складено 22.01.2020 р.)

у справі № 911/2846/19 (суддя - Мальована Л.Я.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до Броницького Олександра Євгенійовича

про стягнення 77 596,33 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" (далі - ПАТ "Укртелеком") звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Броницького Олександра Євгенійовича про стягнення 77 596,33 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань зі сплати орендних платежів на суму 77 596,33 грн. за період із 11 жовтня 2016 року по серпень 2017 року за договором оренди комерційної нерухомості № 3316-82Е000 від 07.11.2016 р.

Рішенням господарського суду Київської області від 10.01.2020 р. у справі № 911/2846/19 позов задоволено повністю: стягнуто з Броницького О.Є. на користь ПАТ "Укртелеком" в особі Київської міської філії ПАТ "Укртелеком" 77 596,33 грн. боргу та 1 921,00 грн. судового збору за подання позову.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що в порушення умов укладеного 07.11.2016 р. сторонами договору оренди комерційної нерухомості № 3316-82Е000 відповідач, користуючись орендованим приміщенням з 11 жовтня 2016 року по серпень 2017 року, не сплачував орендних платежів, допустив заборгованість по оплаті оренди за користування приміщенням та експлуатаційних витрат у розмірі 77 596,33 грн., тож така заборгованість підлягає примусовому стягненню на користь орендодавця (позивача).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Броницький Олександр Євгенійович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Умотивовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач вказував, що судом першої інстанції не було враховано тієї обставини, що відповідач відмовився від оренди приміщення, письмово повідомивши позивача про розірвання договору оренди комерційної нерухомості № 3316-82Е000 від 07.11.2016 р., оскільки позивач зволікав у підписанні договору, і необхідність у відповідача в оренді приміщення відпала. За твердженням апелянта, приміщення позивачем йому не передавалось, він ним не користувався, а тому правових підстав для стягнення з нього орендних платежів не було.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2020 р., у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Дідиченко М.А., Калатай Н.Ф., поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення; відкрито апеляційне провадження без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження); зупинено дію оскаржуваного рішення до прийняття апеляційним господарським судом кінцевого рішення.

25.08.2020 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, 07.11.2016 р. між ПАТ "Укртелеком" в особі Київської міської філії ПАТ "Укртелеком" (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Броницьким Олександром Євгенійовичем (орендар) укладено договір оренди комерційної нерухомості № 3316-82Е000 (далі - договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар бере у строкове платне користування комерційну нерухомість, розташовану в смт. Баришівка Київської області на першому поверсі 1-поверхового будинку № 149 по вул. Жовтнева, загальною площею 430,60 кв.м. для розміщення складу.

За умовами пункту 2.1 договору передача орендареві об`єкта оренди в користування здійснюється одночасно з підписанням повноважними представниками сторін акту приймання-передачі майна, форма якого затверджена в додатку № 1 до цього договору.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що орендна плата складається з плати за приміщення та плати за послуги з утримання комерційної нерухомості. Місячна орендна плата за 1 кв.м. починаючи з 01.10.2016 р. становить 10,42 грн. без ПДВ, що складає 4 486,85 грн. за 430,60 кв.м. без ПДВ., а місячна плата за послуги з утримання комерційної нерухомості складає 1 050,66 грн. за 430,60 кв.м. без ПДВ. Оподаткування ПДВ здійснюється за ставкою, що діє на дату виникнення податкового зобов`язання.

Відповідно до п. 3.9 договору орендна плата сплачується орендарем шляхом перерахування у безготівковому порядку на поточний банківський рахунок орендодавця до 20 числа розрахункового місяця. Невиставлення рахунку орендодавцем не звільняє орендаря від сплати орендної плати за договором.

Згідно пункту 12.4 договору він може бути достроково припинений, зокрема, за взаємною згодою сторін з обов`язковим складанням письмового документу за підписами обох сторін; орендодавцем або орендарем в односторонньому порядку з будь-яких підстав за умови направлення іншій стороні письмового повідомлення про дострокове припинення договору не менш ніж за 180 календарних днів до дати припинення.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 30.09.2017 р. включно та до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Сторони домовилися, що згідно зі ст. 631 Цивільного кодексу України, умови договору застосовуються до відносин, що виникли з 11.10.2016 р. (п. 12.1 договору).

На виконання умов договору орендодавець передав орендарю об`єкт оренди, що підтверджується актом приймання-передачі майна від 07.11.2016 р., який підписаний сторонами без зауважень.

Підписання сторонами вказаного акту спростовує доводи відповідача (орендаря) про зволікання орендодавця у підписанні договору та передачі у користування орендарю предмету оренди.

02.01.2019 р. орендодавець направив орендарю претензію-вимогу № 14-07/1 щодо оплати заборгованості за договором на суму 77 596,33 грн.

Предметом спору у даній справі є право позивача на отримання орендної плати за використання відповідачем прийнятого в оренду приміщення.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Приписами частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частинами 2, 5 статті 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, за умовами укладеного договору орендар повинен був сплачувати орендну плату за приміщення та за послуги з його утримання шляхом перерахування у безготівковому порядку на банківський рахунок орендодавця до 20 розрахункового місяця. Однак, доказів сплати позивачу грошових коштів у розмірі 77 596,33 грн. станом на дату розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не надано.

Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач зазначав, що листом від 30.10.2017 р. він не визнав заборгованість на суму 77 596,33 грн. та відмовився від її оплати позивачу.

Згідно частин 3, 8 статті 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Частиною 3 статті 269 ГПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, у вирішенні питання щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із процесуальною нормою частини 3 статті 269 ГПК України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Таким чином, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, всі документи позивач та суд першої інстанції надсилали за адресою відповідача: Київська обл., Баришівський район, село Пасічна, вул. Зарічна, буд. 30, яка зазначена у довідці відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання.

У постанові Верховного Суду від 25.06.2018 р. по справі № 904/9904/17 зазначено, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою (повідомленою суду стороною), і повернуто підприємством зв`язку із посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника (позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), провадження № 11-268заі18)).

Відповідно до ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Враховуючи, що відповідач вважається повідомленим про відкриття провадження у справі за позовом до нього, а отже і про можливість подання заперечень на позов, то він не може посилатися на ту обставину, що процесуальні строки на подання заперечень та додаткових доказів пропущено ним з поважних причин.

Судова колегія вважає необхідним також зауважити, що згідно частиною 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, а отже невиконання відповідачем у спорі процесуального обов`язку подати заперечення на позов та докази, які їх підтверджують, не є підставою для їх прийняття судом апеляційної інстанції і підставою для скасування рішення, прийнятого судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів.

Водночас позивач реалізував своє право на звернення до суду та надав разом з позовом усі наявні докази на час підписання позову, проте обов`язок з спростування позовних вимог покладається саме на відповідача з дотриманням відповідних процесуальних норм права.

Окремо колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що положеннями п. 8 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 р. (далі - Правила) встановлено, що до внутрішніх поштових відправлень належать, зокрема, листи - прості, рекомендовані, з оголошеною цінністю.

За змістом пунктів 59, 61 Правил поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Згідну абз. 27 п. 2 Правил визначено, що документом, який підтверджує надання послуг поштового зв`язку є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Тож, з огляду на викладене, надані відповідачем клопотання від 21.11.2016 р., від 11.04.2017 р., а також рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень; заява від 30.10.2017 р. з актом звіряння від 30.10.2017 р. та описом вкладення у цінний лист, не можуть підтверджувати надсилання та отримання саме вказаних документів позивачем у справі. При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував отримання наданих відповідачем документів.

Існування заборгованості в оплаті орендних платежів за договором у розмірі 77 596,33 грн. під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не спростував, а отже суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення, засноване на наявних у справі документах, у зв`язку з чим підстави для скасування чи зміни рішення апелянтом не доведені.

Та обставина, що позивач заявив позов до фізичної особи, не означає, що спір, який розглядався судом, не є господарським спором. При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач вважається таким, що припинив підприємницьку діяльність, - з дати внесення запису про це до вказаного реєстру.

Запис про це зроблено 21.12.2016 р., номер запису 4001558.

Відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін, які виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинилися, отже спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 р. по справі № 910/8729/18.

Інші доводи апелянта правомірності висновків суду першої інстанції не спростовують, тож судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Броницького Олександра Євгенійовича на рішення господарського суду Київської області від 10.01.2020 р. у справі № 911/2846/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 10.01.2020 р. у справі № 911/2846/19 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/2846/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 27.10.2020 р.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Н.Ф. Калатай

М.А. Дідиченко