РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.10.2020Справа № 910/10412/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "ДАТАГРУП"

до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державне підприємство "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

про стягнення 234952,00 грн

представники сторін:

від позивача: Гудзевата Н.М.

від відповідача: не з`явився

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "ДАТАГРУП" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" про стягнення 234952,00 грн заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про надання телекомунікаційних послуг з передавання даних №Д/Ш 4-5-081253/НЮ від 12.05.2008.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 28.07.2020 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/10412/20, розгляд справи постановив здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 27.08.2020.

18.08.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позовну заперечив, посилаючись на те, що Акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" не стало правонаступником підприємств залізничного транспорту, розташованих на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, у тому числі ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ". Також відповідачем у відзиві на позов заявлено про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Протокольною ухвалою від 27.08.2020 суд відклав підготовче засідання на 17.09.2020.

09.09.2020 через канцелярію суд від позивача надійшла відповідь на відзив.

10.09.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення по справі щодо направлення відповідачу актів наданих послуг та оплати відповідачем телекомунікаційних послуг.

Протокольною ухвалою від 27.08.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 15.10.2020.

13.10.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі.

13.10.2020 через канцелярію суду від третьої особи надійшла заява про застосування строку позовної давності.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 15.10.2020 з розгляду справи по суті не з`явилися. Відповідач та третя особа були повідомлені про час та місце судового засідання ухвалою суду 17.09.2020.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У судовому засіданні 15.10.2020 представник позивача надав суду пояснення по суті позову, просив суд його задовольнити.

У судовому засіданні 15.10.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.05.2008 між Закритим акціонерним товариством "ДАТАГРУП" (позивач, оператор) та Державним підприємством "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (споживач) укладено договір про надання телекомунікаційних послуг № Д/Ш 4-5-081253/НЮ (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого, оператор зобов`язується надавати споживачу телекомунікаційні послуги з передавання даних по супутниковим каналам зв`язку між об`єктами визначеними цим договором (надалі - послуги), а споживач зобов`язується своєчасно та у повному обсязі сплачувати оператору належні за даним договором платежі. Технічні параметри кожного каналу зв`язку, об`єкти між якими здійснюється передавання даних по цьому каналу зв`язку, вартість послуг які надаються по цьому каналу зв`язку, зазначені у додатках до цього договору, які складаються за кожним каналом зв`язку окремо.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що прийом-передача наданих послуг за даним договором оформлюється шляхом підписання сторонами Акту наданих послуг, щомісячно, до 10 (десятого) числа кожного поточного місяця.

Згідно із п.4.2. договору, якщо споживач не підписав відповідні Акти у встановлені даним договором строки, або не надав письмову мотивовану відмову від їх підписання, то результати послуги вважаються такими, що прийняті згідно з відповідним Актом, який підписано оператором в односторонньому порядку.

У відповідності до пп.2.2.1. п.2.2. договору, споживач зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі сплачувати оператору належні за даним договором платежі.

Вартість послуг зазначена сторонами у Додатку № 1 до цього Договору. Споживач здійснює оплату вартості послуг щомісячно, у термін до 20 (двадцятого) числа кожного поточного місяця у розмірі, встановленому в Таблиці 3 Додатку № 1 до цього Договору на підставі Актів виконаних робіт згідно рахунків, які оператор надає споживачу не пізніше 10 (десятого) числа поточного місяця (п.5.1., 5.2. договору).

Згідно із Додатку №1 до договору, вартість послуг за один місяць становить 6800,00 грн.

Додатковою угодою №2 від 12.12.2011 сторонами погоджено, що вартість послуг за один місяць становить 7400,00 грн.

Додатковою угодою №4 від 19.09.2012 визначено, що вартість послуг за один місяць становить 33200,00 грн.

Вартість послуг за один місяць, згідно із додатковою угодою №5 від 01.01.2016, становить 13128,00 грн.

Вартість послуг за перший та останній місяці надання послуг розраховується шляхом ділення суми щомісячної вартості послуг на 30 та помноженням на кількість днів фактичного надання послуг в першому (останньому) місяці, починаючи з дати підписання акту виконаних робіт (п.5.3. договору).

Відповідно до п.6.1. договору, споживач оплачує надані Оператором послуги за ціною, вказаною у таблиці 3 (Додаток №1), та на підставі виставленого рахунку.

Згідно із п.5.4. договору всі платежі за цим договором здійснюються шляхом перерахування коштів на поточний рахунок оператора з обов`язковим посиланням на номер відповідного рахунку виставленого оператором.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що за період з 20 жовтня 2015 року по 20 грудня 2016 року у ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" виник борг за надані позивачем телекомунікаційні послуги у розмірі 234952,00 грн, який станом на час звернення до суду ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" не погашений.

Оскільки Акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" є правонаступником Державного підприємства "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" позивач звернуся до суду позовом про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 234952,00 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним виконанням Державним підприємством "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" укладеного з позивачем договору про надання телекомунікаційних послуг № Д/Ш 4-5-081253/НЮ від 12.05.2008.

Водночас, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем вказано, що Акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" не стало правонаступником Держаного підприємства "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ", у тому числі за зобов`язаннями, що виникли за договором про надання телекомунікаційних послуг №Д/Ш 4-5-081253/НЮ від 12.05.2008.

Однак суд зазначає, що виключна правова проблема правонаступництва Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" за зобов`язаннями Державного підприємства "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" була вирішена у постанові від 16.06.2020 Великої Палати Верховного Суду по справі №910/5953/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду було визначено наступне.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України "Про акціонерні товариства" акціонерне товариство може бути створене шляхом заснування або злиття, поділу, виділу чи перетворення підприємницького (підприємницьких) товариства, державного (державних), комунального (комунальних) та інших підприємств у акціонерне товариство. Товариство вважається створеним і набуває прав юридичної особи з дати його державної реєстрації в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.15 ст.37 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" (в редакції, яка діяла на дату реєстрації Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ") злиття вважається завершеним з моменту державної реєстрації новоутвореної юридичної особи та державної реєстрації припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття.

Законом України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" визначено правові, економічні та організаційні особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі, управління і розпорядження його майном та цей Закон спрямований на забезпечення економічної безпеки і захисту інтересів держави.

Відповідно до частин третьої, шостої, сьомої та дев`ятої статті 2 цього Закону: товариство утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття; товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту; оприлюднення затвердженого КМУ переліку підприємств залізничного транспорту, на базі яких утворюється товариство, є офіційним повідомленням для кредиторів про припинення таких суб`єктів господарювання; одночасно з прийняттям рішення про утворення товариства КМУ формує комісію з утворення товариства, до складу якої входять представники КМУ, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Фонду державного майна України, центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики, профспілок, що діють у галузі; комісія у чотиримісячний строк з дня затвердження її складу подає центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, для затвердження у місячний строк зведений передавальний акт, зведений акт оцінки майна залізничного транспорту загального користування, а також проект статуту товариства для подання КМУ; зведені передавальний акт та акт оцінки складаються на основі узагальнених даних передавальних актів та актів оцінки, складених стосовно цілісного майнового комплексу кожного підприємства залізничного транспорту; розмір статутного капіталу товариства визначається під час його утворення згідно зі зведеним актом оцінки майна залізничного транспорту загального користування.

Пунктом 2 розділу ІІІ "Перехідні та прикінцеві положення" цього Закону встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Державну реєстрацію Акціонерного товариства "Укрзалізниця" здійснено 21 жовтня 2015 року. Згідно зі статутом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 735, АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ". Товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації в установленому законом порядку.

При реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво. При універсальному правонаступництві все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент.

Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а усієї їх сукупності.

У процедурі реорганізації підприємств залізничного транспорту у формі злиття все майно, права та обов`язки державних підприємств, які припиняються, переходять до правонаступника - Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ". Держава не має права вилучити якусь частину майна, зокрема ту, що знаходиться на неконтрольованій території, і не передати її (частину) правонаступнику.

При реорганізації в формі злиття немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків.

У п.44 постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність у передавальному акті Державного підприємства "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" від 05 серпня 2015 року певного майна чи зобов`язань не свідчить про те, що відповідач не став правонаступником за ними, оскільки Акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" як єдиним правонаступником прийнято усе майно та усі зобов`язання підприємств, які припиняються шляхом злиття.

У постанові Великої Палати Верховного Суду також вказано, що Законом України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" передбачено, що оприлюднення затвердженого Кабінетом Міністрів України переліку підприємств залізничного транспорту, на базі яких утворюється Товариство, є офіційним повідомленням для кредиторів про припинення таких суб`єктів господарювання (частина сьома статті 2 цього Закону).

Також відповідно до частини восьмої статті 2 Закону про особливості утворення Укрзалізниці під час утворення товариства, формування його статутного капіталу та припинення Державної адміністрації залізничного транспорту України і підприємств залізничного транспорту, у тому числі під час відступлення права вимоги, переведення боргу, проведення реорганізації, не застосовуються положення законодавства щодо: необхідності одержання згоди кредиторів стосовно заміни боржника у зобов`язанні (переведення боргу), якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; права кредиторів вимагати у зв`язку з проведенням реорганізації забезпечення виконання зобов`язань, їх дострокового припинення або виконання та відшкодування збитків; неможливості завершення реорганізації до задоволення вимог, заявлених кредиторами.

Таким чином, законодавець встановив для кредиторів юридичних осіб, які припиняються шляхом злиття, інші гарантії захисту законних інтересів їх прав, аніж встановлені статтями 105 і 107 Цивільного кодексу України. Такий підхід зумовлений унікальним статусом Акціонерного товариства "Укрзалізниця" для економіки України як монополіста на ринку перевезень залізничним транспортом, будь-які процеси реорганізації якого не повинні перешкоджати роботі такого підприємства, зокрема перевезенням вантажів та пасажирів. Права кредиторів можуть вважатися належним чином захищеними закріпленням в частині шостій статті 2 Закону про особливості утворення Укрзалізниці положень про правонаступництво Акціонерного товариства "Укрзалізниця" щодо усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 37 Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (в редакції, що діяла станом на 21 жовтня 2015 року - дату реєстрації АТ "Укрзалізниця") злиття вважається завершеним з моменту державної реєстрації новоутвореної юридичної особи та державної реєстрації припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття.

Законом про особливості утворення Укрзалізниці, постановою КМУ № 200 передбачено наступні етапи проведення реорганізації: 1) інвентаризація майна юридичних осіб, які підлягають злиттю, та складення передавального акта, 2) затвердження статуту нової юридичної особи (АТ "Укрзалізниця"), 3) державна реєстрація АТ "Укрзалізниця"; 4) припинення державних підприємств залізничного транспорту.

Передавальний акт складено 05 серпня 2015 року, державну реєстрацію АТ "Укрзалізниця" здійснено 21 жовтня 2015 року, однак припинення ДП "Донецька залізниця" не зареєстровано.

Враховуючи, що відповідно до частини шостої статті 2 Закону про особливості утворення Укрзалізниці товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, а кредиторам не надавалося право вимагати дострокового виконання вимог у порядку, передбаченому статтею 107 ЦК України, тобто всі їхні вимоги перейшли в повному обсязі до АТ "Укрзалізниця", датою виникнення універсального правонаступництва АТ "Укрзалізниця" щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації - 21 жовтня 2015 року, з якої воно є правонаступником ДП "Донецька залізниця".

У постанові Великої Палати Верховного Суду наголошено, що пунктами 51, 52 розділу ІІІ "Перехідні та прикінцеві положення" Закону про особливості утворення Укрзалізниці зі змінами, внесеними згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підприємств залізничного транспорту, майно яких розташоване на території проведення антитерористичної операції" та Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене в районі відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, проведення антитерористичної операції", встановлено, що до проведення відповідно до законодавства інвентаризації і оцінки майна підприємств залізничного транспорту, що розміщене на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та затвердження передавального акта щодо цього майна Товариству як правонаступнику прав і обов`язків зазначених підприємств встановити мораторій на звернення стягнення на активи Товариства за зобов`язаннями таких підприємств. Мораторій на звернення стягнення на активи Товариства, встановлений згідно з пунктом 5-1 цього розділу, втрачає чинність після проведення відповідно до законодавства інвентаризації і оцінки майна підприємств залізничного транспорту, що розміщене на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та затвердження передавального акта щодо цього майна Товариству, але не пізніше ніж через шість місяців з дня припинення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та відновлення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей.

Ці норми також свідчать про перехід майна (прав та обов`язків) підприємств залізничного транспорту, розміщених на території проведення антитерористичної операції, до Акціонерного товариства "Укрзалізниця". Якщо вважати, що обов`язки таких підприємств не перейшли до Акціонерного товариства "Укрзалізниця", то введення мораторію позбавлене юридичного змісту.

З урахуванням наведеного вище, Велика Палата Верховного Суду визначила, що Акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" є правонаступником Державного підприємства "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" з дати державної реєстрації Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

З огляду на вище наведене, позивач правомірно звернувся до суду з позовом до АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" як правонаступника ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" за зобов`язаннями, що виникли за договором про надання телекомунікаційних послуг №Д/Ш 4-5-081253/НЮ від 12.05.2008.

Згідно із ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Спірним у цій справі періодом за який, як стверджує позивач, у ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" виник борг за телекомунікаційні послуги у розмірі 234952,00 грн є період з 20 жовтня 2015 року по 20 грудня 2016 року.

На підтвердження заборгованості позивач надав у матеріали справи Акти приймання-передачі наданих послуг від 31.10.2015, від 30.11.2015, від 31.12.2015, від 31.01.2016, від 29.02.2016, від 31.03.2016, від 30.04.2016, від 31.05.2016, від 30.06.2016, від 31.07.2016, від 31.08.2016, від 30.09.2016, від 31.10.2016, від 30.11.2016, від 31.12.2016 та рахунки за жовтень 2015 року по грудень 2016 року.

За змістом умов договору, прийом-передача наданих послуг за даним договором оформлюється шляхом підписання сторонами Акту наданих послуг, щомісячно, до 10 (десятого) числа кожного поточного місяця (п.4.1. договору); якщо споживач не підписав відповідні Акти у встановлені даним договором строки, або не надав письмову мотивовану відмову від їх підписання, то результати послуги вважаються такими, що прийняті згідно з відповідним Актом, який підписано оператором в односторонньому порядку (п.4.2. договору).

Споживач здійснює оплату вартості послуг щомісячно, у термін до 20 (двадцятого) числа кожного поточного місяця у розмірі, встановленому в Таблиці 3 Додатку № 1 до цього Договору на підставі Актів виконаних робіт згідно рахунків, які оператор надає споживачу не пізніше 10 (десятого) числа поточного місяця (п.5.1., 5.2. договору).

Споживач оплачує надані Оператором послуги за ціною, вказаною у таблиці 3 (Додаток №1), та на підставі виставленого рахунку (п. 6.1. договору).

Отже, у відповідності до умов договору, оплата за надані позивачем послуги здійснюється споживачем підставі підписаних між сторонами Актів виконаних робіт (у разі відсутності мотивованої відмови споживача від підписання отриманих актів - підписаних в односторонньому порядку позивачем) та згідно рахунків.

Судом враховано, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №915/641/19, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18.

Судом встановлено, що Акти приймання-передачі наданих послуг за спірний період підписані в односторонньому порядку позивачем.

На підтвердження направлення споживачу Актів приймання-передачі наданих послуг та рахунків позивач надав суду реєстр направлених рахунків та актів наданих послуг. Однак наданий позивачем реєстр підписаний ПрАТ "ДАТАГРУП" та скріплений печаткою товариства, за відсутності відміток підприємства поштового зв`язку не може бути прийнятий судом як доказ направлення актів приймання-передачі наданих послуг.

Водночас як встановлено судом умови договору передбачають, що споживач здійснює оплату вартості послуг щомісячно, у термін до 20 (двадцятого) числа кожного поточного місяця у розмірі, встановленому в Таблиці 3 Додатку № 1 до цього Договору.

При цьому у відповідності до норм процесуального законодавства, при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання телекомунікаційних послуг №Д/Ш 4-5-081253/НЮ від 12.05.2008 період з 20 жовтня 2015 року по 20 грудня 2016 року позивачем повинно бути доведено обставини наявності у відповідача у спірний період заборгованості у заявленій до стягнення сумі.

Отже, для підтвердження заявленої до стягнення суми боргу позивач повинен був надати суду первинні документи на підтвердження факту надання послуг (у даному випадку акти наданих послуг, докази їх направлення споживачу) та докази часткових оплат заборгованості.

Окрім того, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року по справі №911/19/19 зазначив, що з огляду на вимоги частини п`ятої статті 236, статті 237 і статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Судом досліджено надані позивачем у матеріали справи банківські виписки від 21.10.2015, від 25.11.2015, від 23.12.2015, від 01.02.2016, від 24.02.2016, від 28.03.2016, від 24.05.2016 на підтвердження здійснених ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" оплат та встановлено, що за спірний у даному спорі період відповідач здійснив наступні оплати: за жовтень 2015 року - у сумі 16600,00 грн, за листопад 2015 року - у сумі 16600,00 грн, за грудень 2015 року - у сумі 33200,00 грн, за січень 2016 року - у сумі 13128,00 грн, за лютий 2016 року - у сумі 13128,00 грн, за березень 2016 року - у сумі 13128,00 грн.

Згідно із наданих позивачем у матеріали справи банківських виписок ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" здійснено часткову оплату заборгованості за спірний період у сумі 105784,00 грн.

Натомість позивачем у розрахунку заявлених вимог враховано лише оплату у сумі 22184,00 грн за жовтень 2015 року, у період з листопада 2015 року по грудень 2016 року позивач не врахував наведених вище оплат здійснених відповідачем.

У той же час згідно із п.5.4. договору сторонами погоджено, що всі платежі за цим договором здійснюються шляхом перерахування коштів на поточний рахунок оператора з обов`язковим посиланням на номер відповідного рахунку виставленого оператором. Умов щодо зарахування оплат за певні місяці в рахунок погашення заборгованості за попередні періоди договір не містить.

При цьому, згідно із наявного у матеріалах справи підписаного в односторонньому порядку позивачем акту звірки розрахунків позивачем надавались послуги за весь період дії договору, тобто з 2008 року.

Первинних документів на підтвердження обсягу наданих послуг, а також здійснених відповідачем оплат за весь період дії договору позивач суду не надав.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Водночас, у частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частиною 3 ст.162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Приписами частини другої статті 80 Господарського процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

У відповідності до ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач у відповідності наведених приписів процесуального закону не довів суду належними доказами факту наявності у відповідача заборгованості за договором про надання телекомунікаційних послуг №Д/Ш 4-5-081253/НЮ від 12.05.2008 у період з 20 жовтня 2015 року по 20 грудня 2016 року у сумі 83600,00 грн.

Приписами ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено наявність у ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" заборгованості за період з жовтня 2015 року по грудень 2016 року у сумі 151352,00 грн.

Водночас відповідачем у відзиві на позов заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог позивача. Відповідач зазначає, що спірні правові відносини між сторонами виникли у період з жовтня 2015 року по грудень 2016 року, а позовна заява подана 16 липня 2020 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Згідно зі ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові 14.08.2018 Верховного Суду у справі № 922/1425/17.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

Оскільки спірним періодом у справі є період з жовтня 2015 року по грудень 2016 року, з урахуванням погоджених сторонами у договорі строків оплати, перебіг позовної давності розпочався з 20.10.2015 року по 20 грудня 2016 року та відповідно закінчився у період з 21.10.2018 року по 21 грудня 2019 року щодо кожного періодичного платежу окремо.

Позивач у позові просить суд визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити з 01.07.2020 пропущений строк за зверненням до суду щодо захисту порушеного права.

Обґрунтовуючи поважність причини пропуску позовної давності позивач зазначає, що протягом усього строку позовної давності об`єктивно не мав змоги звернутись до суду щодо стягнення заборгованості ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ", яке знаходилось на не підконтрольній Україні території - місто Донецьк, вул. Артема, 68 та до відповідача, так як згідно даних ЄДР - АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" не стала правонаступником ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ".

Позивач наголошує, що лише із прийняттям постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 справа № 910/5953/17, яка оприлюднена 01.07.2020, у якій було вказано, що АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" є правонаступником ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" з дати державної реєстрації АТ "Укрзалізниця", позивач отримав змогу на звернення до суду за захистом порушеного права.

Отже, за доводами позивача, причина пропуску строку позовної давності пов`язана з обставинами, що залежать не тільки від позивача, а й з обставинами, які знаходяться поза межами його контролю.

Частиною 5 ст.267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

Суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:

- особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропущення позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);

- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропущення позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

За відсутності будь-якої з наведених умов, у суду відсутні підстави визнавати існування поважних причин пропущення позовної давності у спірних правовідносинах, надавати у зв`язку з цим особі (позивачу) судовий захист порушеного права та задовольняти відповідні вимоги (аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16).

При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що відсутність єдиної судової практики та відмінність правових позицій касаційних судів Верховного Суду у вирішенні питання щодо правонаступництва Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" за зобов`язаннями Державного підприємства "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" не є підставою вважати поважними причини пропущення позовної давності.

Відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про припинення ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" та відомостей про те, що АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" стала правонаступником ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ", а також місцезнаходження ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" не позбавляло позивача права звернутися до за захистом своїх порушених прав.

На думку суду, зазначені позивачем обставини жодним чином не свідчать про наявність поважних причин для поновлення пропущеного строку позовної давності, адже, не підтверджують наявність обставин, які зробили своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до частини п`ятнадцятої статті 37 Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (в редакції, що діяла станом на 21 жовтня 2015 року - дату реєстрації АТ "Укрзалізниця") злиття вважається завершеним з моменту державної реєстрації новоутвореної юридичної особи та державної реєстрації припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття.

Державну реєстрацію Акціонерного товариства "Укрзалізниця" здійснено 21 жовтня 2015 року та передавальний акт складено 05 серпня 2015 року.

Згідно зі статутом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 735, АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ".

З урахуванням наведеного позивач об`єктивно міг звернутися до суду із позовом до АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" як правонаступника усіх прав і обов`язків ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ".

Разом з тим наведені позивачем доводи не підтверджують обґрунтованої неможливості самостійно звернутися до суду за захистом порушеного права.

У статті 264 Цивільного кодексу України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як встановлено судом останню оплату за договором ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" було здійснено 24.05.2016 за березень 2016 року, у той час як позивач звернувся до суду 17.07.2020 (дата направлення позову), тобто вже після спливу строку позовної давності.

Наданий позивачем у матеріали справи лист ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" за вих. №2005/03-09, у якому останнє зазначає про наявність заборгованості за договором Д/Ш 4-5-081253/НЮ від 12.05.2008 датований 02.06.2016, та окрім того не може вважатись дією, що перериває перебігу строку позовної давності за вимогами у цій справі, оскільки у вказаному листі не зазначено за які конкретно періоди наявна заборгованість.

За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність переривання на підставі частин 1 та 2 статті 264 ЦК України позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості у сумі 234952,00 грн за період з 20 жовтня 2015 року по 20 грудня 2016 року.

Направлення позивачем на адресу ДП "ДОНЕЦЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" кредиторської вимоги вих.№38184 від 08.05.2020 та на адресу відповідача претензії вих.№38182 від 08.05.2018 у розумінні статті 264 ЦК України не підтверджує переривання строку позовної давності.

З урахуванням наведеного, оскільки позивачем заявлено вимоги з пропуском позовної давності, а відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності, то у задоволенні заявлених позивачем вимог слід відмовити.

Щодо заяви про застосування позовної давності до вимог позивача, поданої третьою особою у справі, то суд зазначає наступне.

Згідно з ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом цієї норми, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише", та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Частиною 5 статті 50 ГПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, мають процесуальні права та обов`язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу. При цьому права сторони, визначені, зокрема, ст. 46 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис ст. 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

Таким чином, подання третьою особою по справі заяви про застосування строку позовної заяви не є підставою для застосування позовної давності.

Підсумовуючи вище викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "ДАТАГРУП" до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" про стягнення 234952,00 грн заборгованості.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129-130, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 02.11.2020

Суддя С. О. Турчин