ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/2851/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Успіх-Плюс 2012", м.Мелітополь
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Машинобудівний завод "Витязь", м.Харків
про стягнення 87888,00 гривень
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальність «УСПІХ-ГІЛЮС 2012» звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Машинобудівний завод «Витязь» про стягнення 87888,00 грн. боргу за договором поставки обладнання №2012/17 від 20.12.2017 року, а також 2102,00 грн. судового збору, 5000,00 грн. правничої допомоги.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/2851/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, встановивши учасникам справи строки для надання заяв по суті спору.

Копія даної ухвали суду 15.10.2020 року повернулась на адресу суду без вручення відповідачу, з відміткою пошти "адресат відсутній".

Згідно з ст.93 Цивільного кодексу України місцезнаходження юридичної особи визначається місцем її державної реєстрації, якщо інше не встановлено законом.

Ухвала суду направлялась на юридичну адресу відповідача відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що є належним повідомленням відповідача.

Згідно з п.5 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Однак, відповідач своїми процесуальними правами не скористався, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не подав, відзив на позов не надав.

При цьому, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

20 грудня 2017 року між ТОВ «УСПІХ-ГІЛЮС 2012» (далі - Постачальник, позивач) та ТОВ «Машинобудівний завод «Витязь» (далі - Покупець, відповідач) було укладено договір поставки обладнання № 2012/17 від 20.12.2017 (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. умов Договору Постачальник зобов`язується виготовити та передати у власність Покупцю певне обладнання для виробничої промисловості, у подальшому пойменоване «Обладнання», згідно з додатком № 1 даного Договору, який є невід`ємною його частиною, а Покупець зобов`язується прийняти це обладнання та своєчасно здійснити його оплату на умовах даного Договору.

Згідно з п.1.1.1. Договору Постачальник зобов`язується здійснити пуско- наладочні роботи згідно з додатком №1, у строк узгоджений Сторонами, після передачі Обладнання Покупцю та здійснення останнім оплати у порядку та розмірі передбаченому дійсним договором.

Згідно з п.2.1. Договору ціна на Обладнання становить - 298316,00 гривень з ПДВ 20%, включає вартість транспортної упаковки.

Відповідно до п. 2.2 Договору сума Договору визначається загальною вартістю обладнання, що постачається згідно умов даного Договору і становить 298316,00 гривень, включає ПДВ 20% - 59663,20 гривень, що еквівалентно 10700 доларів США згідно курсу валют НБУ на день укладання договору.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що розрахунки між Постачальником і Покупцем за поставлене обладнання здійснюються з безготівковому порядку, шляхом переведення коштів на розрахунковий рахунок.

Відповідно до п. 4.2 Договору прийняття обладнання здійснюється Покупцем на складі Постачальника по кількості і якості відбувається відповідно до прикладеної супроводжувальної документації, а також відповідно до інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення й товарів народного споживання, затверджених Постановами державного Арбітражу при Раді Міністрів СРС № П-6 і № П-7 (зі змінами).

Згідно з п.9.1 Договору, даний Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині гарантійних зобов`язань - до їх закінчення.

На виконання цього Договору позивачем було надіслано засобами електронного зв`язку відповідачу рахунок - фактуру № УП-0000046 від 01.02.2018 року на загальну суму 297888,00 гривень, в якому зазначено перелік Обладнання, кількість, ціну та суму до сплати. За домовленістю Сторін видаткова накладна видавалась після повного розрахунку.

Відповідачем на підтвердження отримання продукції було частково оплачено рахунок-фактуру № УП-0000046 від 01.02.2018, на суму 200000,00 грн., що підтверджується доданими до позовної заяви виписками з банківського рахунку від 01.02.2018 та 29.05.2018 (а.с.41-42).

Сторонами було підписано Акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2018 по 30.04.2019, відповідно до якого у відповідача перед позивачем станом на 01.05.2019 залишилася заборгованість за договором в сумі 97888,00 гривень.

Після підписання Акту звірки взаєморозрахунків відповідачем на виконання своїх зобов`язань за Договором було перераховано на рахунок позивача 10000,00грн., отже, сума заборгованості за Договором зменшилась і станом на 04.09.2019 складала 87888,00 гривень.

Відповідачу було направлено Претензію (вих.31 від 04.09.2019) з вимогою погасити заборгованість за договором поставки обладнання № 2012/17 від 20.12.2017 у сумі 87888,00 гривень в строк до 31.12.2019 року.

Відповідачем було надано відповідь (вих. 06/11-1 від 06.11.2019) на Претензію Позивача, за якою Відповідач вважає вимоги Позивача правомірними і планує провести ліквідацію заборгованості у визначений в претензії термін.

В подальшому Відповідач листами вих. № 17/12-1 від 17.12.2019 та № МЗВ 0401/20-1 від 04.02.2020 пропонував Позивачу провести ліквідацію заборгованості за всіма договорами в декілька етапів і в листах наводив запропоновані період погашення заборгованості, кінцевий термін якого - до 31.07.2020 року.

Однак, на даний час заборгованість за спірним договором відповідач не погасив. Таким чином, заборгованість відповідача за договором поставки обладнання №2012/17 від 20.12.2017 на час звернення до суду становить 87888,00 гривень.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У ч.1 ст.174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) закріплено, що господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Ст.692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується матеріалами справи, та було дотримано порядок виконання умов Договору поставки обладнання.

Відповідач здійснив оплату за отриманий товар лише частково.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На виконання умов договору позивач свої зобов`язання по поставці товару виконав у повному обсязі згідно з умовами договору, повернень товару або претензій щодо кількості та якості товару від відповідача не надходило.

Відповідно до вимог ст.ст.610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приймаючи до уваги те, що відповідач не вчинив необхідних дій, передбачених сторонами у договорі та повністю не розрахувався за поставлений товар у визначений умовами договору строк, доказів протилежного суду не надав, суд дійшов висновку, що останній є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором на суму 87888,00 грн.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 78 ГПК України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписами статті 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 ГПК України, відповідно до яких, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, з вини якого виник спір.

Крім того, 31.08.2020 позивачем з адвокатом Сивовою Я.В. (свідоцтво №987, ордер - а.с.10-11) укладено Договір №138/20 про надання правової допомоги (а.с.12-13) з додатком № 1 від 31.08.2020 (а.с.14).

Відповідно до п.1 Додатку до Договору сума винагороди за надання правничої допомоги складає 5000,00 грн.

31.08.2020 адвокатом виставлено рахунок №138/20, 01.09.2020 позивачем підписано Акт приймання-передачі послуг.

Надані адвокатом послуги оплачені позивачем, що підтверджується випискою від 01.09.2020 (а.с.17-18).

Згідно з ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Суд оцінює підписаний між сторонами акт приймання-передачі послуг як достатній доказ на підтвердження факту надання послуг і, відповідно, виконання зобов`язань за договором.

Враховуючи вищевикладене та повне задоволення позову, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Керуючись ст.ст.13, 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247, 252 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність "Машинобудівний завод "Витязь" (юридична адреса: 61054, м.Харків, вул.Академика Павлова, буд.120Ж; ; Р/р НОМЕР_1 , МФО 380805 АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ") на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УСГІІХ-ПЛЮС 2012" (юридична адреса: 72313 Запорізька обл., м.Мелітополь, вул.Дмитра Донцова, буд.15/19; ; Р/р НОМЕР_2 у АТ "ОТГІ Банк" м.Києва, МФО 300528) заборгованість за Договором поставки обладнання №2012/17 від 20.12.2017 року в сумі 87888,00 грн., а також 2102,00 грн. судового збору, 5000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "29" жовтня 2020 р.

Суддя К.В. Аріт