ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2020 р. Справа№ 911/956/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Разіної Т.І.

Коробенка Г.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Центрального регіону України

на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.05.2019

у справі №911/956/19 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Фонду державного майна України та Міністерства оборони України

до 1) Виконавчого комітету Клавдієво-Тарасівської селищної ради;

2) Виробничо-комерційного підприємства «Військовий мисливець» Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України;

3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик»;

4) Відділу державної реєстрації прав на нерухомість та бізнес Бородянської районної державної адміністрації

про скасування рішень та свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору, визнання права власності на майно, витребування майна з чужого незаконного володіння

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Заступник військового прокурора Центрального регіону України (далі, прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі, позивач-1 або ФДМУ) та Міністерства оборони України (далі, позивач-2) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Виконавчого комітету Клавдієво-Тарасівської селищної ради (далі, відповідач-1), Виробничо-комерційного підприємства «Військовий мисливець» товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України (далі, відповідач-2 або ВКП «Військовий мисливець»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик» (далі, відповідач-3 або ТОВ «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик»), Відділу державної реєстрації прав на нерухомість та бізнес Бородянської районної державної адміністрації (далі, відповідач-4 або Відділ державної реєстрації), в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету від 24.06.2008 №288 «Про оформлення за ВКП «Військовий мисливець» права власності на нерухоме майно майновий комплекс за адресою: с. Пороскотень, вул. Миру, 23, у тому числі: службовий будинок, єгерська, літня кухня-столова, будинок мисливський, готель, побутове приміщення, 2 вбиральні, накриття, конюшня склад, 2 накриття, колодязь, огорожа;

- скасувати свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 22.07.2008 про реєстрацію права власності на майновий комплекс за адресою: Київська обл., Бородянський р-н, смт Клавдієво-Тарасове, вул. Миру, 23, за ВКП «Військовий мисливець»;

- визнати недійсним договір оренди нерухомого майна за адресою: Київська обл., Бородянський р-н, смт Клавдієво-Тарасове, вул. Миру, 23, укладений 01.01.2016 між ТОВ «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик» та ВКП «Військовий мисливець»;

- скасувати рішення державного реєстратора філії комунального підприємства Новопетрівської сільської ради «Результат» Рибалко В. М. від 17.01.2017 № 33464542 про реєстрацію за ТОВ «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик» нерухомого майна - громадський (виробничий) будинок (приміщення) «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик», загальною площею 1649,6 кв.м, розташованого на вул. Миру, 23 в с. Пороскотень Київської області;

- визнати право власності за державою в особі ФДМУ на нерухоме майно: громадський (виробничий) будинок (приміщення) «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик», зальною площею 1649,6 кв.м, розташоване на вул. Миру, 23 в с. Пороскотень Київської області, яке включає: нежитлове приміщення (готель) літ. «Ф» площею 1206,6 кв.м, побутова літ «И» площею 124,2 кв.м, господарська літ. «Ї» площею 45,4 кв.м, єгерська літ. «О» площею 54,00 кв. м, конюшня склад літ. «Є» площею 219,4 кв.м, навіси літ. «Й», «Х», «Ц», «Ч», «Я», вольєр літ. «Ш» (далі, спірне нерухоме майно);

- витребувати з незаконного володіння ТОВ «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик» на користь держави в особі ФДМУ та Міністерства оборони України спірне нерухоме майно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилався на те, що спірне нерухоме майно - майновий комплекс Дубраво-Ленінського мисливського господарства є державною власністю в особі ФДМУ та перебувало в тимчасовому управлінні Міністерства оборони України. Прокурор вважав, що мисливське господарство та його майно, у тому числі спірне, перебувало у державній власності, тому Виконавчий комітет не міг видавати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 22.07.2008 та приймати рішення від 24.06.2008 №228 про визнання за ВКП «Військовий мисливець» права власності на майновий комплекс за адресою: с. Пороскотень, вул. Миру, 23, у тому числі: службовий будинок, єгерська, літня кухня-столова, будинок мисливський, готель, побутове приміщення, 2 вбиральні, накриття, конюшня склад, 2 накриття, колодязь, огорожа.

Історія справи, короткий зміст оскарженої ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.04.2019 залишено без руху позовну заяву заступника військового прокурора Центрального регіону України у даній справі та встановлено строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків шляхом надання письмового обґрунтування правових підстав пред`явлення даного позову заступником військового прокурора Центрального регіону України із зазначенням об`єктивних причин, які перешкоджають пред`явленню такого позову безпосередньо Фондом державного майна України та Міністерством оборони України як належними суб`єктами владних повноважень; належних та допустимих доказів на підтвердження факту не здійснення чи здійснення неналежним чином Фондом державного майна України та Міністерством оборони України захисту інтересів держави; доказів доплати судового збору за подання до суду двох вимог майнового характеру - про визнання права власності на майно та про витребування майна, в розмірі 66 358,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.05.2019 у справі №911/956/19 (оскарженою ухвалою) позовну заяву Заступника військового прокурора Центрального регіону України повернуто на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Приймаючи вказану ухвалу, суд зазначив, що прокурор не усунув недоліки позовної заяви, про які було вказано в ухвалі Господарського суду Київської області від 15.04.2019 про залишення позовної заяви прокурора без руху, та не обґрунтував правових підстав звернення прокурора з цим позовом, не довів належними та допустимими доказами факту нездійснення чи здійснення неналежним чином ФДМУ та Міністерством оборони України захисту інтересів держави. Суд установив, що Міністерство оборони України звернулося з позовом у справі №911/337/19 до ТОВ «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик», за участю третіх осіб: Всеукраїнської громадської організації Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, ВКП «Військовий мисливець», ФДМУ, ОСОБА_1, про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння майна, а саме: громадського (виробничого) будинку (приміщення) загальною площею 1649,6 кв.м, який складається з нежитлового приміщення (готель) літ. «Ф» площею 1206,6 кв.м, побутова літ. «И» площею 124,2 кв.м, господарська літ. «Ї» площею 45,4 кв.м, єгерська літ. «О» площею 54,0 кв.м, конюшня-склад літ. «Є» площею 219,4 кв.м, навіси літ. «Й», «Х», «Ц», «Ч», «Я», вольєр літ. «Ш», яке розташоване за адресою: Київська обл., Бородянський р-н, с. Пороскотень, вул. Миру, 23. Суд зазначив, що наведене майно аналогічне за місцезнаходженням та загальною площею із спірним нерухомим майном у цій справі №911/956/19. Отже, місцевий господарський суд дійшов висновку, що подання Міністерством оборони України позову у справі №911/337/19 свідчить про вчинення особою, в інтересах якої звернувся прокурор у цій справі №911/967/19, заходів щодо захисту прав та інтересів держави самостійно. Що стосується доводів прокурора про нездійснення Фондом державного майна України заходів щодо повернення спірного майна до державної власності, суд зазначив, що Фонду не було відомо про необхідність здійснення заходів щодо повернення Дубраво-Ленінського мисливського господарства до державної власності.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 у справі №911/956/19 апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Центрального регіону України на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.05.2019 про повернення позовної заяви у справі №911/956/19 задоволено. Ухвалу Господарського суду Київської області від 02.05.2019 про повернення позовної заяви у справі №911/956/19 скасовано. Справу №911/956/19 направлено до Господарського суду Київської області для вирішення питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував, чи потребують захисту державні інтереси у цьому випадку, чи замінює прокурор у цьому судовому провадженні орган, уповноважений на виконання відповідних функцій, який не здійснює захисту або робить це неналежно. Суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий господарський суд не перевірив наведені прокурором причини, які, на його думку, свідчать про невжиття позивачами заходів щодо захисту інтересів держави шляхом припинення їх порушення, не з`ясував, чи вжив прокурор усіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, та обмежився висновком про те, що позивачі, в особі яких в інтересах держави звернувся прокурор, мають підстави і можливість самостійно захищати свої права у спірних правовідносинах, і прокурор не довів неможливості реалізації такого захисту самими позивачами. З огляду на це суд апеляційної інстанції зазначив про передчасність висновків суду першої інстанції щодо непідтвердження прокурором правових підстав для представництва інтересів держави та ненабуття процесуального статусу органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (спеціальної процесуальної правоздатності).

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.09.2020 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик» задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 у справі №911/956/19 скасовано, справу передано до Північного апеляційного господарського суду на новий розгляд.

Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваної постанови порушив положення статей 86, 236, 269, пункту 6 частини 1 статті 275, 282 Господарського процесуального кодексу України. Так, мотивувальна частина оскаржуваної постанови, всупереч вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України, не містить обставин, установлених судом першої інстанції щодо самостійного вжиття Міністерством оборони України заходів для захисту прав та інтересів держави шляхом звернення до суду у справі №911/337/19. Суд апеляційної інстанції не спростував доводи місцевого суду щодо необізнаності Фонду державного майна України про необхідність здійснення заходів щодо повернення Дубраво-Ленінського мисливського господарства до державної власності і про факт вибуття з державної власності Дубраво-Ленінського мисливського господарства. Не встановив суд апеляційної інстанції і фактичних обставин щодо дотримання/недотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», зокрема щодо звернення/незвернення прокурора до компетентного органу до подання позову для надання йому можливості відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, вчинення дій для виправлення ситуації. Крім того, у постанові апеляційного господарського суду відсутні мотиви відхилення аргументів, викладених ТОВ «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик» у відзиві на апеляційну скаргу, відсутні також власні висновки щодо наявності чи відсутності правових підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Міністерства оборони України та Фонду державного майна України. При новому розгляді апеляційному суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та докази, самостійно надати правову оцінку документів, поданих прокурором та об`єктивно оцінити відповідні докази, що мають юридичне значення для вирішення питання про прийняття позовної заяви прокурора до розгляду та відкриття провадження у цій справі чи повернення позовної заяви прокурора.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Заступник військового прокурора Центрального регіону України звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 02.05.2019 у справі №911/956/19 та направити справу №911/956/19 для продовження судового розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального (статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статей 131-1, 142 Конституції України) та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що призвело до винесення незаконної ухвали.

Прокурор зазначає, що в позові належним чином обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах. Вказує, що правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з державної власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності держави цьому суспільному інтересу не відповідає. На думку прокурора незаконне відчуження об`єктів нерухомого державного майна безпосередньо порушує інтереси держави в особі Фонду державного майна України та Міністерства оборони України як органів державної влади, що наділені повноваженнями здійснювати управління нерухомим майном, позбавляє права володіння та користування державним майном, та як наслідок підриває економічні основи України. Прокурор звертається до суду із позовом у даній справі, оскільки уповноважені органи - ФДМУ та Міністерство оборони України не вживають заходів щодо захисту інтересів держави та повернення майна у державну власність більше, ніж 25 років.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

05.06.2019 від ТОВ «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик» через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній наголосив на тому, що прокурор, звертаючись до суду з даною позовною заявою, не обґрунтував виключність даного спірного випадку, що відповідно до закону є обов`язковою умовою звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави. Відповідач-3 звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Так, до звернення прокурора до суду із позовом у даній справі до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Міністерства оборони України (справа №911/337/19), що свідчить про відсутність у прокурора повноважень на подання позовної заяви у даній справі в інтересах Міністерства оборони України. Також відповідач-3 звернув увагу суду на те, що прокурор вже звертався до Господарського суду Київської області з аналогічним позовом, однак ухвалою Господарського суду Київської області від 19.03.2019 у справі №911/374/19 позовну заяву було повернуто прокурору.

Представники позивачів та відповідачів 1, 2, 4 письмових відзивів на апеляційну скаргу суду не надали, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2020 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Разіна Т.І., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника військового прокурора Центрального регіону України на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.05.2019 у справі №911/956/19; розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), оскільки Заступником військового прокурора Центрального регіону України оскаржується ухвала про повернення позовної заяви; зобов`язано Заступника військового прокурора Центрального регіону України протягом семи днів з дня отримання даної ухвали надати суду оригінал позовної заяви (вх. №996/19) від 09.04.2019; встановлено учасникам справи строк на подання відзивів, заперечень на відзив, заяв, клопотань.

16.10.2020 скаржник на виконання вимог ухвали суду від 07.10.2020 подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду оригінал позовної заяви вх. №996/19 від 09.04.2019 та додані до неї документи.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів належного повідомлення учасників справи про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження, закінчення встановленого ухвалою суду від 07.10.2020 строку для подачі сторонами документів, подання прокурором на виконання вимог ухвали суду від 07.10.2020 оригіналу позовної заяви, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судом

Обґрунтовуючи позов у справі №911/956/19, прокурор посилався на те, що за результатами вивчення додержання вимог законодавства про охорону державного майна військовою прокуратурою Центрального регіону України встановлені підстави для представництва в суді інтересів держави в особі Фонду державного майна України та Міністерства оборони України.

Прокурор зазначав, що незаконне відчуження об`єктів нерухомого державного майна безпосередньо порушує інтереси держави в особі Фонду державного майна України та Міністерства оборони України як органів державної влади, що наділені повноваженнями здійснювати управління нерухомим майном, позбавляє права володіння та користування державним майном, та, як наслідок, підриває економічні основи України.

Прокурор стверджував, що рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2002 у справі №18/375, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 18.11.2003, задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України; зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України разом з фахівцями Міністерства оборони України здійснити інвентаризацію майна, у тому числі спірного; зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України повернути з чужого незаконного володіння на користь Міністерства оборони України майно, у тому числі спірне.

Прокурор наголошував, що уповноважені органи - Фонд державного майна України та Міністерство оборони України не вживають заходів щодо захисту інтересів держави та повернення майна у державну власність більше ніж 25 років, оскільки спірне майно - Дубраво-Ленінське мисливське господарство не повернуто до державної власності.

Зокрема, з моменту прийняття Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України» (1991 рік), постанов Верховної Ради України від 10.04.1992 № 2268 та від 04.02.1994 №3943 та до цього часу спірне майно - Дубраво-Ленінське мисливське господарство не повернуто до державної власності.

У серпні 2012 року Територіальним управлінням внутрішнього аудиту військових частин, безпосередньо підпорядкованих Міністерству оборони України та Генеральному штабу Збройних Сил України, проведено внутрішній аудит Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України та підпорядкованих йому квартирно-експлуатаційних управлінь, частин та відділів щодо забезпечення обліку майна, що належало Військово-мисливському товариству Збройних Сил України за період з 01.01.1992 по 01.08.2012 (звіт №234/40/98 від 31.08.2018, перебуває в розпорядженні Територіального управління внутрішнього аудиту військових частин, безпосередньо підпорядкованих Міністерству оборони України та Генеральному штабу Збройних Сил України).

За результатом вищевказаного аудиту встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2002 у справі №18/375, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 18.11.2003, задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України; зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України разом з фахівцями Міністерства оборони України здійснити інвентаризацію майна, у тому числі спірного; зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України повернути з чужого незаконного володіння на користь Міністерства оборони України майно, у тому числі спірне.

Разом з тим, аудиторами наголошено, що Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України та його структурними підрозділами за оперативним обліком майно не відображено, у тому числі майно Дубраво-Ленінського мисливського господарства, робота щодо виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2002 не ведеться, заходи передбачені Законом України «Про виконавче провадження», не вживаються.

Згідно листа Макарівської квартирно-експлуатаційної частини (району) від 14.11.2018 №2123, яка відповідальна за Бородянський район Київської області, до частини будь-які накази та/або розпорядження від Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України та Міністерства оборони України щодо повернення до оборонного відомства Дубраво-Ленінського мисливського господарства не надходили.

Згідно листа Фонду державного майна України від 11.03.2019 №10-25-4690 вбачається, що фондом теж не здійснювалися заходи щодо повернення спірного майна до державної власності.

Зокрема, наказами Фонду державного майна України від 22.06.1992 №201 га від 19.01.1994 №36 майно колишнього Всеармійського товариства мисливців та риболовів Збройних Сил СРСР постановлено на загальнодержавний облік.

Разом з тим, в порушення вимог п. 11 частини 1 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» фонд не вів облік об`єктів державної власності та не здійснював контроль за його збереженням, що спричинило його незаконне відчуження.

Враховуючи викладене, прокурор вказує, що наявні підстави для звернення військової прокуратури Центрального регіону України в інтересах держави в особі Фонду державного майна України та Міністерства оборони України із позовом до виконавчого комітету Клавдієво-Тарасівської селищної ради, виробничо-комерційного підприємства «Військовий мисливець», ТОВ «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик» про скасування рішення виконкому, визнання недійсним договору оренди, визнання права власності та витребування майна.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Згідно статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву відповідача-3 на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, врахувавши вказівки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.09.2020 у даній справі, дійшов висновку щодо відсутності підстав для скасування ухвали Господарського суду Київської області від 02.05.2019 про повернення позовної заяви та відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 174 Господарського процесуального кодексу України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Згідно з вимогами частини 4 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Крім того, відповідно до положень пункту 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

У відповідності до абзаців 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини статті 4 Закону України «Про прокуратуру»).

За змістом частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Суд зазначає, що системне тлумачення положень частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Водночас, тлумачення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. При цьому, розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

У даній справі в обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на порушення інтересів держави, з огляду на незаконність винесеного рішення виконавчого комітету Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 24.06.2008 № 288, що в подальшому призвело до неправомірного відчуження спірного нерухомого майна, яке на переконання прокурора належить державі. Правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності держави цьому суспільному інтересу не відповідає. На думку прокурора незаконне відчуження об`єктів нерухомого державного майна безпосередньо порушує інтереси держави в особі Фонду державного майна України та Міністерства оборони України як органів державної влади, що наділені повноваженнями здійснювати управління нерухомим майном, позбавляє права володіння та користування державним майном, та як наслідок підриває економічні основи України. Прокурор звертається до суду із позовом у даній справі, оскільки уповноважені органи - ФДМУ та Міністерство оборони України не вживають, на думку прокурора, заходів щодо судового захисту порушених державних інтересів.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, зазначає про недоведення прокурором нездійснення чи неналежного здійснення позивачами захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, з огляду на наступне.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманими від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому, саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва. У такому разі прокурор повинен надати, зокрема, належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019 по справі №927/246/18.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та наголошував відповідач-3 у клопотанні про залишення позовної заяви без руху від 11.04.2019 та відзиві на апеляційну скаргу від 05.06.2019, у провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа №911/337/19 за позовом Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик», за участю третіх осіб: Всеукраїнської громадської організації Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, Виробничо-комерційного підприємства «Військовий мисливець» Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, Фонду державного майна України, ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, а саме громадський (виробничий) будинок (приміщення) загальною площею 1649,6 кв.м, який складається з нежитлового приміщення (готель) літ. «Ф» площею 1206,6 кв.м, побутова літ. «И» площею 124,2 кв.м, господарська літ. «Ї» площею 45,4 кв.м, єгерська літ. «О» площею 54,0 кв.м, конюшня-склад літ. «Є» площею 219,4 кв.м, навіси літ. «Й», «Х», «Ц», «Ч», «Я», вольєр літ. «Ш», розташований за адресою: Київська обл., Бородянський р-н, с. Пороскотень, вул. Миру, 23. Вказане майно аналогічне за місцезнаходженням та загальній площі спірному майну у даній справі №911/956/19. Провадження у справі №911/337/19 за позовом Міністерства оборони України відкрито ухвалою Господарського суду Київської області від 15.02.2019 та цією ж ухвалою залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Фонд державного майна України.

Із вказаного приводу прокурор у поясненнях від 26.04.2019 на виконання вимог ухвали суду від 15.04.2019 про залишення позовної заяви прокурора без руху, зазначив, що Міністерством оборони України ставиться вимога про визнання права власності на спірний майновий комплекс саме за міністерством, однак військовою прокуратурою підтримується позиція щодо визнання права власності за державою в особі Фонду державного майна України, оскільки Міністерство оборони України було тимчасовим володільцем державного майна та з прийняттям Закону України «Про управління об`єктами державної власності» за Фондом державного майна України закріплено повноваження щодо розпорядження майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього СРСР та має статус державного майна.

Однак, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, відхилив вказані доводи прокурора.

По-перше, як вже зазначалось вище, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

По-друге, подання Міністерством оборони України вказаного вище позову у справі №911/337/19 свідчить про вчинення особою, в інтересах якої, у тому числі, пред`явлено позов у справі №911/967/19, заходів щодо захисту прав та інтересів держави самостійно.

Підтверджуючи обставини щодо неналежного виконання Фондом державного майна України своїх обов`язків щодо повернення спірного майна до державної власності прокурор посилається на лист Фонду від 11.03.2019 №10-25-4690, адресований Військовій прокуратурі Центрального регіону України.

Разом із тим, зі змісту вказаного листа вбачається, що Фонду не було відомо про необхідність здійснення заходів щодо повернення Дубраво-Ленінського мисливського господарства до державної власності. У листі зазначається, що про факт вибуття з державної власності Дубраво-Ленінського мисливського господарства Фонду стало відомо з позовної заяви Міністерства оборони України у справі №911/337/19, де Фонд було залучено в якості третьої особи.

Отже, прокурором до позову не надано та матеріали справи не містять доказів про те, що визначений прокурором орган - позивач-1 у справі був обізнаний про допущені порушення, усвідомлював порушення інтересів держави, мав відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

У даному випадку прокурор фактично підмінив Міністерство оборони України та Фонд державного майна України, перебравши на себе їх функції та повноваження без наявних на те причин, що має ознаки порушення принципу розподілу повноважень між органами державної влади. Матеріали позовної заяви не містять доказів про відмову вказаних органів здійснювати свої повноваження щодо звернення до суду для захисту своїх прав.

Поруч із вищевикладеним, колегія суддів звертає увагу на наступне.

У частині 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено наступні правові висновки:

«Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим».

У даній справі прокурор звертався до суду саме за процедурою, передбаченою абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», вказуючи на те, що захист законних інтересів держави позивачі не здійснюють, хоча до їх компетенції належать повноваження захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор у позові зазначав, що про наявність підстав для судового захисту інтересів держави, а також про те, що судовий захист інтересів держави буде здійснено прокурором, позивачів було повідомлено письмово.

Колегією суддів встановлено, що до позовної заяви, оригінал якої разом із доданими документами було надано суду 16.10.2020, додані копії листів від 24.01.2019 вих.№05/2-128/1вих19 на адресу Фонду державного майна України та від 24.01.2019 вих.№05/2-128вих19 на адресу Міністерства оборони України, в яких прокурор повідомляє про те, що прокуратурою пред`явлено позов до Господарського суду Київської області в інтересах держави.

Позовну заяву в даній справі прокурором було подано до Господарського суду Київської області 09.04.2019, що підтверджується вхідним штемпелем місцевого господарського суду на позовній заяві.

Водночас, жодних доказів на підтвердження того, коли листи від 24.01.2019 вих.№05/2-128/1вих19 та вих.№05/2-128вих19 були направлені на адресу Фонду державного майна України та Міністерства оборони України та чи були направлені взагалі матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку про недотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», та непідтвердження підстав представництва, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що компетентні органи були обізнані про намір прокуратури подати позовну заяву, що, як наслідок, могло позбавити можливості, зокрема, ФДМУ протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно звернутися до суду з позовом в інтересах держави. Міністерством оборони України, у свою чергу, як встановлено судом вище, самостійно подано позов до Господарського суду Київської області - справа №911/337/19.

Враховуючи вищевикладене, оскільки прокурор не усунув недоліки позовної заяви та не обґрунтував правових підстав пред`явлення даного позову, не довів належними та допустимими доказами факт не здійснення чи здійснення неналежним чином Фондом державного майна України та Міністерством оборони України захисту інтересів держави, а відтак не підтвердив правових підстав для представництва та, відповідно, не набув процесуального статусу органа, якому законом (статтею 53 Господарського процесуального кодексу України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру») надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (спеціальної процесуальної правоздатності), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність передбачених пунктом 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України підстав для повернення позовної заяви із доданими до неї документами прокурору.

Доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставними та спростовуються вищенаведеними обставинами справи та правовими нормами.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Центрального регіону України необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду Київської області від 02.05.2019 у даній справі підлягає залишенню без змін.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 255, 269, 270, 271, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Центрального регіону України на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.05.2019 у справі №911/956/19 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Київської області від 02.05.2019 у справі №911/956/19 залишити без змін.

Матеріали справи №911/956/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Т.І. Разіна

Г.П. Коробенко