ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2020 р. Справа №907/113/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого - судді: Матущака О.І.

суддів: Кравчук Н.М.

Плотніцького Б.Д.

за участю представників сторін від:

позивача: не з' явився;

відповідача-1: ОСОБА_1 - особисто; Ракущинець А.А. (адвокат);

відповідача-2: Пушкаш М.І. - особисто; Ракущинець А.А. (адвокат);

третьої особи 1,2,3: Ракущинець А.А. (адвокат);

третьої особи 4: не з`явилася;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м.Ужгород

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2020, повний текст 08.04.2020 (суддя О.Ф. Ремецькі)

у справі № 907/113/18

за позовом ОСОБА_1 , м.Ужгород

до відповідача-1: ОСОБА_1 , м.Будапешт

до відповідача-2: ОСОБА_3 , м.Ужгород

за участю третіх осіб, які

не заявляють вимог на предмет

спору на стороні відповідачів: 1. Приватного акціонерного товариства "Ужгородський завод Електродвигун", м.Ужгород

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Гал ЛТД", м.Ужгород

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Матяш і Матяш", м.Ужгород

4. ОСОБА_4 , м.Ужгород

про визнання вчиненим під впливом насильства і недійсним правочини та витребування з володіння майна на загальну вартість 281 082,34 грн

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_1 за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ПрАТ "Ужгородський завод Електродвигун", ТОВ "Гал ЛТД", ТОВ "Матяш і Матяш" про визнання вчиненим під впливом насильства і недійсним правочини, а саме: договір дарування цінних паперів від 29.12.2009 №2851, договір про передачу шляхом дарування частки в статутному капіталі ТОВ "Гал ЛТД" від 29.12.2009 №2846, договір про передачу шляхом дарування частки в статутному капіталі ТОВ "Матяш і Матяш" від 29.12.2009 №2847 та витребування з володіння майна на загальну вартість 281082,34 грн. відповідно до ст.ст.203,215,216,231, 261 та 388 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 10.08.2018, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.11.2018, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 27.03.2019 частково задоволено скаргу ОСОБА_1 , рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.08.2018 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 скасовано, справу №907/113/18 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд, скасовуючи рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.08.2018 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.11.2018, зазначив про те, що господарські суди належним чином не врахували і не перевірили доводи позивача про те, що оспорювані правочини було вчинено ним під впливом психологічного тиску (залякування) щодо нього чи членів його сім`ї, родини або їх майна з боку відповідача-1 чи третіх осіб. Не враховано зазначені у вироку обставини, за яких було порушено цю кримінальну справу щодо ОСОБА_1 , і не досліджено чи не свідчать вони про вчинення спірних правочинів за відсутності справжньої волі позивача.

Передаючи справу № 907/113/18 на новий розгляд Верховний Суд також зазначив, що при новому розгляді справи суду необхідно взяти до уваги вказане, належним чином дослідити всі наявні в матеріалах справи докази згідно з вимогами ст. 86 ГПК України, «почути сторони». Надати належну правову оцінку вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.09.2016, яким визнано позивача невинуватим у пред`явленому йому за заявою відповідача-1 обвинуваченні за ч. ч. 1, 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України та виправдано. З урахуванням вказаного, на підставі ретельного дослідження всіх доказів, встановити чи є факт виправдання ОСОБА_1 за ч. ч. 1, 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України свідченням того, що спірні правочини було ним вчинено під час розслідування кримінальної справи за відсутності його внутрішньої волі, під психологічним тиском.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2020 у позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено факт вчинення відповідачами насильства, яке виражається в незаконних діях, як і не доведено позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину, згідно з вимогами ст.ст.203, 215, 231 Цивільного кодексу України. У зв`язку з чим не доведено та судом не встановлено, що укладення спірних правочинів відбувалося за допомогою втручання «стороннього фактора» в супереч реальної волі особи.

При цьому, суд зазначив, що сам факт притягнення до кримінальної відповідальності, яке відбулося без порушення законодавства та результатом якого стало ухвалення виправдувального вироку суду, свідчить лише про відсутність у діях ОСОБА_1 складу злочину. Сама наявність виправдувального вироку суду не доводить, що досудове розслідування проводилось до завідомо невинної особи, з метою завдання страждань, чи погроз, метою яких було спонукання позивача до укладення спірних договорів.

Укладення спірних договорів за обставин порушення кримінальної справи не є прямим доказом вчинення спірних договорів під тиском, а сам вирок та обставини, за якими було укладено спірні договори є доказом який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами у справі, однак суд не пов`язаний з його висновками при розгляді даної справи, а правова оцінка, надана судом певним фактам, зокрема щодо обставин психічного тиску чи примусу при укладенні спірних договорів при розгляді кримінальної справи, не є обов`язковою для господарського суду при розгляді даної справи відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України

Суд першої інстанції також зазначив, що оскільки суд при розгляді справи по суті не дійшов висновку щодо наявного порушеного права та встановив наявність підстав для відмови у задоволенні позову по суті повністю, відтак строк позовної давності до спірних правовідносин у даній справі не застосовуються, у зв`язку з чим, у задоволенні клопотання відповідачів про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин належить відмовити повністю.

Узагальнення доводів апеляційної скарги та інших учасників процесу.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У своїй апеляційній скарзі скаржник покликається на те, що суд першої інстанції, в порушення вказівок Верховного Суду, не дослідив матеріали кримінальної справи №308/18782/13-к та не взяв до уваги конкретні дані, фактичні докази тиску, примусу та психологічного тиску на позивача. Апелянт зазначає, що для визнання правочину недійсним як такого що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину. У зв`язку з цим, позивач зазначав, що 27.11.2009 за безпідставною заявою відповідача-1 було порушено кримінальну справу щодо нього за ч.ч. 1,3 ст. 358, ч.4 ст.190 КК України (шахрайство, підроблення документів). Суд першої інстанції повинен був, окрім всього іншого, надати правову оцінку та дослідити сам факт незаконного порушення щодо позивача вищезазначеної кримінальної справи.

Позивач також наголошує, що укладення оспорюваних договорів обґрунтовується позивачем не тільки за обставин самого порушення кримінальної справи, як це зазначив суд першої інстанції, їх укладення зумовлене саме низкою дій, які продовжувалися з моменту фактичного незаконного порушення такої кримінальної справи та продовжуються по сьогоднішній день. Так, скаржник зазначає, що у матеріалах справи немає інших доказів, які б спростовували позицію позивача або давали можливість суду виходити з принципу "балансу вірогідностей". Всі обставини тільки і підтверджуються одними і тими ж доказами, в тому числі матеріалами кримінальної справи №308/18782/13-к, які сторона відповідачів намагається спростувати своїми голослівними доводами та поясненнями, а не іншими доказами, які б давали можливість суду вагатися і застосовувати принцип вірогідностей.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги письмові свідчення свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які також були учасниками кримінальної справи, а також фактичні докази зловживання владою та службовим становищем слідчим СЧ СУ ГУ МВС України у Закарпатській області ОСОБА_7 та заступником прокурора міста Ужгорода ОСОБА_8 , за явною домовленістю з відповідачами.

Скаржник наголошує, що місцевий господарський суд не надав жодної оцінки такому доказу, як свідчення відповідача-1 під присягою в межах судового провадження у кримінальній справі, де він чітко зазначив, що після того, як було укладено спірні правочини, він надав вказівку слідчому про закриття провадження по відношенню до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідачами подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просять залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідачі зазначають, що всі доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень апелянта про те, суд першої інстанції при новому розгляді не виконав вказівки Верховного Суду, не дослідив та не надав належної правової оцінки всім доказам, наявних у матеріалах справи. Однак, такі покликання є безпідставними, оскільки місцевим господарським судом ретельно перевірено доводи позивача щодо вчинення оспорюваних правочинів під впливом психологічного тиску (залякування) щодо нього чи членів його сім`ї та правомірно встановлено, що сама наявність виправдувального вироку суду не доводить, що досудове розслідування проводилось до завідомо невинної особи, з метою завдання страждань чи погроз, метою яких було спонукання позивача до укладення спірних договорів.

Відповідачі також стверджують, що копія диску із звукозаписом судового засідання у кримінальній справі №308/18782/13-к та фотокопії окремих фотокопій документів кримінальної справи №9707109 від 27.11.2009 не встановлюють самого факту протиправної поведінки прокурора ОСОБА_8 і слідчого ОСОБА_9 під час розслідування кримінальної справи №308/18782/13-к, яка би могла бути спрямована на спонукання позивача до укладення спірних договорів, та не доводять фактів можливості впливу відповідача-1 на органи слідства, на які посилається позивач.

Крім цього, відповідачі зазначають, що судом надано правову оцінку вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.09.2016, який є обов`язковим для господарського суду виключно лише щодо обставини чи мали місце шахрайські дії ОСОБА_1 у заволодінні чужим майном та підробці низки документів.

У своїх запереченнях відповідачі також зазначають, що безпідставними є посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не взято до уваги свідчення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , враховуючи те, що судом проаналізовані такі належним чином. Одночасно, відповідачі стверджують, що такі свідчення неодноразово були змінені самими свідками під час досудового та судового розгляду справи. А тому, зважаючи на взаємовиключні показання свідків, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про більшу вірогідність відсутність обставин, з якими пов`язується визнання спірних договорів недійсними на підставі ст.ст. 203, 215, 231 ЦК України.

При цьому, відповідачі звертають увагу на те, що апелянт не оспорює рішення суду про пропуск позивачем строку позовної давності.

На адресу апеляційного господарського суду 21.10.2020 від позивача та від представника позивача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи без відображення електронного цифрового підпису, що підтверджується довідками провідного спеціаліста відділу документального забезпечення суду від 21.10.2020.

Представник відповідачів заперечив щодо відкладення розгляду справи, з огляду на те, що доводи позивача були заслухані судом у попередньому судовому засіданні.

Статтею 170 ГПК України встановлено загальні вимоги до форми та змісту письмових заяв і клопотань. Так, частина 2 зазначеної статті передбачає, що письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Частиною 8 статті 42 ГПК України передбачено, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Так, ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачає, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.6 вказаного Закону електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.

Отже, без такого реквізиту як електронний цифровий підпис (ЕПЦ) вважається, що електронний документ не створений, і тому не може розглядатися судом як доказ.

Частина 4 ст. 170 ГПК України регламентує, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання) подано без додержання вимог частини першої чи другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

З огляду на зазначене, судова колегія дійшла висновку про повернення без розгляду вищезазначених клопотань.

Водночас, від позивача надійшло клопотання від 21.10.2020 про долучення додаткових доказів.

Представник відповідачів заперечив щодо задоволення зазначеного клопотання.

Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність оскаржуваного рішення суду на момент його прийняття. Враховуючи те, що долучене рішення апеляційного суду прийняте після оскаржуваного рішення господарського суду, таке рішення та встановлені у ньому обставини можуть слугувати нововиявленою обставиною у розумінні ст.320 ГПК України для перегляду рішення у вказаній справі, якщо буде встановлено, що таке рішення має значення для обставин у цій справі.

Одночасно, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказане клопотання про долучення доказів не містить ЕЦП, а відтак підлягає поверненню без розгляду, з підстав, передбачених ч.4 ст.170 ГПК України.

Інших клопотань сторонами в порядку ст. 207 ГПК України подано не було.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 29.12.2009 між позивачем та відповідачем-1 ОСОБА_1 , який є батьком позивача, були укладені правочини щодо передачі корпоративних прав позивача, а саме:

- договір дарування цінних паперів, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич H.A. за реєстром № 2851, згідно п.1 якого дарувальник (позивач) зобов`язався безоплатно передати у власність, а обдаровуваний (відповідач-1) зобов`язався прийняти у власність (дар) належне дарувальнику (позивачу) на праві особистої приватної власності майно - акції ВАТ «Ужгородський завод Електродвигун» в кількості 19608234 штуки. Згідно п.8 договору дарування цінних паперів № 2851 до обдаровуваного з моменту набуття права власності на акції одночасно переходять всі права та обов`язки, які належали дарувальнику в межах наданих цими акціями Товариства;

- договір про передачу шляхом дарування частки в статутному капіталі ТОВ «Гал Лтд», посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич H.A. за реєстром №2846, згідно п.1 якого дарувальник (позивач) безоплатно передав обдаровуваному (відповідачу-1), а обдаровуваний (відповідач-1) прийняв у власність частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Гал ЛТД», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 100% загального розміру статутного капіталу Товариства. Сторони оцінили цей дар у 52500,00 грн. Пунктом 7 договору визначено, що право власності на відчужувану частку в статутному капіталі переходу обдаровуваного з моменту прийняття дарунку. Сторони домовились, що підписання та нотаріальне посвідчення та отримання цього договору обдаровуваним є прийняттям дарунку. У пункті 6 договору сторонами підтверджено, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їхнім інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі, і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; зміст ст.ст. 229, 230, 231, 233, 234, ЦК України нотаріусом роз`яснено;

- договір про передачу шляхом дарування частки в статутному капіталі ТОВ "Матяш і Матяш", посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич H.A. за реєстром № 2847, п.1 якого дарувальник (позивач) безоплатно передав обдаровуваному (відповідачу 1), а обдаровуваний (відповідач 1) прийняв у власність частку в статутному капіталі ТОВ "Матяш і Матяш", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 51% загального розміру статутного капіталу Товариства. Сторони оцінили цей дар у 32500,00 грн. Пунктом 7 договору визначено, що право власності на відчужувану частку в статутному капіталі переходу обдаровуваного з моменту прийняття дарунку. Сторони домовились, підписання та нотаріальне посвідчення та отримання цього договору обдаровуваним є прийняттям дарунку. У п. 6 договору сторонами підтверджено, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їхнім інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі, і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; зміст статей 229, 230, 231, 233, 234, ЦК України нотаріусом роз`яснено.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що всі наведені договори дарування були укладені ним під примусом при здійсненні на нього психічного впливу, що, як вважає, дає йому право звернутися до суду про визнання цих договорів недійсними. Посилається на те, що наявність цього психічного впливу як зі сторони відповідача 1-Горвата Йожефа, так і зі сторони третіх осіб, не давала можливості звернутися з вимогою про визнання договорів недійсними раніше, оскільки лише 08.12.2017 з винесенням ухвали Апеляційним судом Закарпатської області про залишення без змін вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.09.2016 стосовно ОСОБА_1 - про визнання його невинуватим та виправданим за ч.4 ст.190, ч.ч.1,3 ст.258 КК України, з моменту прийняття якої, припинилося кримінальне переслідування щодо нього, яке дало йому підстави вважати обставини, якими йому погрожували і впливали на його свідомість і волю, припиненими.

Позивач наводить доводи, що обставини наявності психічного тиску та примусу підтверджуються наявністю кримінальної справи щодо позивача, яка порушена 29.11.2009 за заявою відповідача-1 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

Як підтверджується матеріалами справи, 20.09.2016 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ухвалено вирок у даній справі, яким позивача було визнано невинуватим та виправдано за всіма статтями обвинувачення та залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 08.12.2017.

Позивач (підсудний) органом досудового розслідування обвинувачувався в тому, що діючи самостійно з метою заволодіння чужим майном - сертифікатом акцій про володіння акціями 74.4% (всіх акцій) ВАТ «Ужгородський завод «Електродвигун» м. Ужгород, загальною вартістю 189188,00 грн, за допомогою підроблених документів, діючи без відома свого батька (відповідача 1- ОСОБА_1 ), при цьому спонукавши інших осіб ( ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ) допомогти йому у переоформленні акцій, не пояснюючи їм свій злочинний намір, заволодів акціями ВАТ «Ужгородського заводу Електродвигун", загальною вартістю 189188,00 грн, чим завдав ОСОБА_1 (відповідачу-1) матеріальної шкоди в особливо великих розмірах, на загальну суму 189188,00 грн, тобто за ч.ч.1,3 ст.358, ч.4 ст.190 КК України.

Позивачем до матеріалів справи додано вищезазначені документи, які, на його думку, свідчать та підтверджують здійснення відповідачами психологічного тиску для укладення спірних правочинів, а саме:

копію клопотання від 23.10.2015 щодо перевірки за фактом наявності примусу при відчуженні об`єктів нерухомості, автомобіля та корпоративних прав на користь відповідача-1 та постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.10.2015 про його часткове задоволення;

копію постанови від 18.06.2019 у кримінальній справі, внесеній в ЄРДР №0000120 від 07.05.2019, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.364 КК України, якою визнано позивача потерпілим на стадії досудового розслідування, яке проводиться у зв`язку з зловживанням владою та службовим становищем прокурором ОСОБА_8 та ОСОБА_7 під час розслідування кримінальної справи №308/18782/13-к;

копію ухвали Галицького районного суду Львівської області від 13.08.2019 у справі №461/5966/19 якою скасовано постанову слідчого Слідчого відділу прокуратури Львівської області Савчука Л.О від 31.01.2019 про закриття кримінального провадження №0000030 за ч.1 ст.365 КК України;

копію диску із звукозаписом судового засідання у справі №308/18782/13-к та фотокопії окремих документів кримінальної справи №9707109 від 27.11.2009.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо встановлення факту вчинення правочинів під впливом насильства та відповідно наявність підстав для визнання таких недійсними та витребування майна, переданого на підставі таких правочинів.

Оцінка суду.

Згідно приписів ч. 1 ст. 167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 116 ЦК України учасник господарського товариства має право здійснити відчуження належної йому частки у статутному (складеному) капіталі товариства. Порядок відчуження частки у статутному капіталі залежить від виду господарського товариства.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Виходячи із змісту вищенаведених норм, для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 ЦК України позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (вказана позиція викладена у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством необхідно розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

В підтвердження своїх доводів щодо вчинення правочинів під впливом насильства, апелянт покликається на обставини, які визначені у вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.09.2016 та ухвалі Апеляційного суду Закарпатської області від 08.12.2017 у справі №308/18782/13-к.

Скасовуючи постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.11.2018, Верховний Суд зазначив про необхідність при новому розгляді справи дослідити той факт, що позивача визнано невинуватим у пред`явленому йому за заявою відповідача -1 обвинуваченні за ч. ч. 1, 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України та виправдано, а також встановити чи є факт виправдання ОСОБА_1 за ч. ч. 1, 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України свідченням того, що спірні правочини було ним вчинено під час розслідування кримінальної справи за відсутності його внутрішньої волі, під психологічним тиском.

Так, апелянт покликається на те, що у вищезазначеному вироку зазначено, що «в судовому засіданні підсудний ОСОБА_1 , свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ствердили, що під психологічним тиском слідчого, який погрожував їхнім затриманням та під тиском і залякуванням з боку потерпілого переписали все належне їм майно на користь потерпілого і тільки після таких дій тиск відносно них припинився». Аналогічні покази позивачем ОСОБА_1 та свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були надані в судовому засіданні апеляційного суду Закарпатської області, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 08.12.2017 у справі №308/18782/13-к.

Відповідно до ч.ч. 4, 6, 7 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

При цьому, на виконання вказівок Верховного Суду, місцевий господарський суд здійснив аналіз та дослідження вищезгаданих процесуальних рішень у кримінальній справі та дійшов правомірного висновку про те, що в силу положень ст.75 ГПК України, вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.09.2016 є обов`язковим для господарського суду виключно лише щодо обставин, які підтверджують чи мали місце шахрайські дії ОСОБА_1 у заволодінні чужим майном - сертифіката акцій про володіння акціями 74,7 % всіх акцій ВАТ «Ужгородського заводу «Електродвигун», підроблення документів та завдання ОСОБА_1 матеріальної шкоди в особливо великих розмірах на загальну суму 189188,00 грн.

Окрім цього, місцевий господарський суд звернув увагу, що у вказаному вироку суду зроблено висновок, що «незважаючи на наявні у справі докази нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження з підсудним та свідком ОСОБА_6 , на виконання постанови суду від 23.10.2015 про застосування недозволених методів слідства, ретельне та ефективне розслідування проведено не було. В матеріалах кримінальної справи відсутні результати такого службового розслідування, проте, наявна відповідь начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Закарпатської області, згідно якої із зібраних матеріалів підстав для проведення службової перевірки щодо ОСОБА_8 не встановлено та наявний висновок заступника начальника відділу СУ ГУ НП в Закарпатській області про те, що відомості з приводу недозволених методів слідства стосовно підсудного свого підтвердження не знайшли; позивач особисто в органи прокуратури з будь-якими скаргами не звертався, претензій до працівників правоохоронних органів не висловлював. Проте, наведені у цій відповіді факти не відповідають встановленим судом обставинам справи. Таким чином, суд вказав, що прокуратурою м. Ужгорода не було проведено ефективного офіційного розслідування з метою виявлення покарання відповідальних осіб по фактах, які були викладені у постанові суду, проте, що підсудний та свідок ОСОБА_6 , були піддані неналежному поводженню зі сторони слідчого Мателеги В.В.»

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що висновки суду у вироку щодо нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження з підсудним та свідком ОСОБА_6 без відповідних доказів не містять вказівок на конкретні обставини в матеріалах кримінальної справи, якими вони встановлені, та які можна перевірити.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в силу ст.75 ГПК України, такі обставини є лише оцінкою суду, з огляду на надані свідчення учасників процесу та не мають преюдиційного значення для господарського суду.

Щодо вказівок Верховного Суду про встановлення, чи є факт виправдання ОСОБА_1 за ч. ч. 1, 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України свідченням того, що спірні правочини було ним вчинено під час розслідування кримінальної справи за відсутності його внутрішньої волі, під психологічним тиском, апеляційний господарський суд також зазначає таке.

Як зазначено вище, з аналізу диспозиції ст.231 ЦК України випливає, що для встановлення факту та відповідно визнання недійсним з цих підстав правочину щодо вчинення його під впливом насильства має бути сукупність таких обставин: 1) факт застосування фізичного чи психологічного тиску; 2) вчинення правочину всупереч волі конкретної особи; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Як встановлено місцевим господарським судом, в межах кримінальної справи надано правову оцінку свідченням підсудного та свідків та зроблено висновок про наявність зі сторони відповідачів та інших осіб погроз та психологічного впливу. При цьому, такі обставини є лише оцінкою суду та не мають обов`язкової сили для даних правовідносин.

Крім цього, наявні договори дарування, які є предметом спірних відносин, і які, як стверджує позивач, вчинені проти його волі.

Одночасно, суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази причинного зв`язку між вищезгаданими обставинами у вироку щодо здійснення психологічного тиску та спірними правочинами.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в межах кримінальної справи №308/18782/13-к судом досліджувалися та встановлювалися обставини щодо вчинення ОСОБА_1 злочинів, передбачених ч.1,ч.3 ст.358, ч.4 ст.190 КК України.

А отже, проведення правоохоронними органами слідчих дій, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, зокрема, допитів, обшуків, обрання запобіжних заходів, накладення арешту на майно на підставі відповідних ухвал слідчого судді під час здійснення досудового розслідування в межах кримінального провадження не може вважатися доказом наявності тиску на позивача до укладання правочинів, що оспорюються, оскільки такі дії вчиняються відповідно до законодавства відповідними органами та виходячи з тяжкості інкримінованого злочину та санкції за його вчинення.

Більше того, вчинення законодавчо встановлених повноважень органу досудового розслідування в межах кримінального провадження не може у жодному разі свідчити про психологічний тиск зі сторони прокурора чи слідчого.

Щодо покликань апелянта на заяви відповідача-1 у судовому засіданні під час час розгляду кримінальної справи про надання вказівки органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження, то такі не можуть слугувати доказом для встановлення факту психологічного тиску на позивача, оскільки орган досудового розслідування не вправі закрити кримінальне провадження за клопотанням сторони, за винятком справ приватного обвинувачення, якою дана справа не є.

При цьому, судова колегія також зазначає таке.

Кримінальна справа №308/18782/13-к щодо вчинення ОСОБА_1 злочинів, передбачених ч.1,ч.3 ст.358, ч.4 ст.190 КК України була порушена 27.11.2009.

Оскаржувані договори дарування укладені 29.12.2009.

Виправдувальний вирок у справі ухвалений лише 20.09.2016, а ухвала Апеляційного суду Закарпатської області про залишення вироку без змін - 08.12.2017.

При цьому, як стверджував сам позивач під час здійснення кримінального провадження, тиск та примус щодо нього припинився з моменту укладення спірних договорів, тобто з 29.12.2009, одночасно, в апеляційній скарзі зазначивши, про існування такого по сьогоднішній день.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що тривалість кримінального провадження понад 7 років свідчить про відсутність причинного зв`язку між укладеними договорами та обставинами щодо здійснення психологічного тиску на позивача. Позаяк у разі, якби метою психологічного тиску було укладення оскаржуваних договорів, то такий тиск би припинився 29.12.2009, а справа би не тривала 7 років, оскільки у разі встановлення відсутності кримінального правопорушення на етапі досудового розслідування, орган досудового розслідування мав би закрити кримінальне провадження.

Якщо ж виходити з того, що тиск не припинився, то тоді порушення кримінальної справи взагалі ніяким чином не пов`язується з укладеними договорами, оскільки відсутні підстави вважати, що така була порушена з метою укладення спірних правочинів.

За викладених обставин та враховуючи вказівки Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що слідчі дії проводилися з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення та не свідчать про вчинення тиску на позивача, а лише про виконання вимог Кримінального процесуального кодексу України уповноваженими особами.

При цьому, необхідно зазначити, що відповідно до ст. 373 КК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п. 1 та 2 ч.1 ст. 284 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладену норму КК України, виправдувальний вирок суду ухвалюється у законодавчо встановлених випадках, а відтак у даному випадку підтверджує лише те, що органом досудового розслідування не доведено вчинення відповідних кримінальних правопорушень ОСОБА_1 та в жодному випадку не свідчить про вчинення на нього психологічного тиску з метою укладення спірних договорів.

Апеляційний господарський суд також зазначає таке.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Brualla Gomez de La Torre v. Spain» від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

З огляду на вищевикладене, виправдувальний вирок суду від 20.09.2016, ухвала апеляційного суду від 08.12.2017, показання свідків та інші матеріали кримінального провадження, які подані позивачем (апелянтом) у підтвердження вчинення на нього психологічного тиску, не дозволяє суду дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Тобто, виправдувальний вирок суду, ухвалений через 7 років здійснення кримінального провадження та через 7 років після укладення спірних договорів, а також показання свідків, які змінювались неодноразово та надана щодо цього оцінка суду у кримінальній справі, не свідчить про укладення спірних правочинів під вчиненням психологічного тиску на позивача.

При цьому, судова колегія зазначає, що покликання скаржника на те, що відповідачем не надано інших доказів, а тому застосування принципу вірогідностей не може мати місця, є безпідставними, з огляду на те, що позивач стверджує, що під час укладення спірних договорів, до нього було застосовано психологічний вплив, водночас відповідачі, заперечуючи факт вчинення психологічного впливу, не можуть надати доказів того, чого не було.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи в суді першої інстанції, місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, виконав вказівки Верховного Суду щодо надання оцінки та дослідження факту виправдувального вироку суду та обставин щодо вчинення спірних правочинів під час розслідування кримінальної справи.

Під час розгляду справи апелянт не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які послався у позові як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту застосування до нього психічного тиску з боку відповідача-1 чи інших осіб, вчинення оспорюваного правочину проти своєї справжньої волі.

Щодо застосування позовної давності у даній справі, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ст. 257, ч.ч. 4, 5 ст.267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Одночасно, враховуючи те, що судом встановлено, що право та інтерес позивача не порушені, суд відмовляє у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності.

У даному випадку, судом апеляційної інстанції встановлено, що право позивача не порушене, а отже, заява відповідачів, подана до суду першої інстанції про застосування строків позовної давності, не підлягає до задоволення.

Водночас, суд звертає увагу на те, що якщо виходити з того, що психологічний тиск був, то такий для визнання правочинів недійсними з цих підстав, повинен був припинитися у 2009 році, а отже, строк позовної давності пройшов.

Якщо виходити з того, що дії, пов`язані з психологічним тиском, ще досі тривають (як стверджував апелянт у апеляційній скарзі), то як зазначалось вище, такий тиск не має жодного відношення до оспорюваних договорів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Водночас, ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України»).

З огляду на вищевикладене, рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 74, 129, 269, 270, 275, 276, 281- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2020 у справі №907/113/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо або через Західний апеляційний господарський суд до Верховного Суду (п.17.5 Перехідних положень ГПК України).

Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанову підписано 02.11.2020.

Головуючий суддя О.І. Матущак

Судді Н.М. Кравчук

Б.Д. Плотніцький