ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2020 справа № 914/2663/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Гоменюк З.П., при секретарі судового засідання Зусько І.С., розглянув матеріали справи

за позовом Антона Іммеля, Німеччина

до відповідача Приватного підприємства «Наттекс», Львівська область, Жидачівський район, с.Волиця-Гніздичівська

про визнання недійсним рішення зборів співвласників підприємства

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Рісний М.Б.

Обставини розгляду справи.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Наттекс» про визнання недійсним рішення зборів співвласників підприємства.

Ухвалою суду від 23.12.2019 р. позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу 10-денний строк з дня вручення ухвали на виправлення допущених недоліків шляхом надання суду відомостей про місце проживання чи перебування позивача; відомостей про наявність у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви; попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Ухвалою суду від 20.01.2020 р. відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13.02.2020 р.

Ухвалою суду від 13.02.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 13.02.2020 р., суд відклав підготовче засідання на 24.02.2020 р.

В судовому засіданні 24.02.2020 р. оголошено перерву до 18.03.2020 р.

Ухвалою суду від 18.03.2020 р. задля дотримання карантинного режиму та з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 і убезпечення населення від вказаної особливо небезпечної хвороби суд постановив відкласти підготовче засідання у справі та повідомити учасників справи про дату, час і місце розгляду справи додатково ухвалою суду.

Ухвалою суду від 11.06.2020 р. датою підготовчого засідання визначено 02.07.2020 р.

В судовому засіданні 02.07.2020 р. оголошено перерву до 09.07.2020 р.

Ухвалою суду від 09.07.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 09.07.2020 р., підготовче засідання у справі відкладено на 06.08.2020 р.

04.08.2020 р. відповідач подав супровідний лист (вх.№23341/20), в якому зазначив, що під час проведення підготовчого судового засідання 02.07.2020 р. в нього як учасника справи виникла необхідність у подачі доказів, а саме фотокопій витягів із реєстраційної справи відповідача, на яких міститься підпис позивача, у зв`язку з чим долучив дані докази та просив суд врахувати їх при вирішенні справи по суті.

Відповідно до ч.5 ст.161 Господарського процесуального кодексу України, суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Згідно з ч.8 ст.80 ГПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи те, що при проведенні підготовчого провадження виникла необхідність в ознайомленні з установчими документами, які існували до прийнятих змін, а також те, що подані докази було надіслано представникові позивача, суд приймає такі документи та здійснює розгляд справи з їх врахуванням.

Водночас відповідач в процесі розгляду справи не підтримував заявленого у відзиві клопотання про витребування у нотаріуса реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, а суд не вбачав підстав для такого витребування у зв`язку його безпідставністю та непов`язаністю доказів з предметом доказування.

Ухвалою суду від 06.08.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 06.08.2020 р., підготовче засідання у справі відкладено на 07.09.2020 р.

В судовому засіданні 07.09.2020 р. оголошено перерву до 09.09.2020 р.

09.09.2020 р. представник позивача подав клопотання (вх.№26248/20), в якому заявив, що позивач повідомив про всі відомі йому обставини і подав всі докази на їх обгрунтування, просив суд провести підготовче засідання за його відсутності, закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті.

Відповідач супровідним листом (вх.№26267/20 від 09.09.2020 р.) подав копію статуту, затвердженого 17.12.2016 р.

Ухвалою суду від 09.09.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 09.09.2020 р., закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 12.10.2020 р.

12.10.2020 р. надійшло клопотання (вх.№29470/20), в якому представник позивача зазначив, що позивач повідомив про всі обставини справи та подав всі докази, тому нез`явлення позивача не перешкоджає вирішенню спору, та просив провести судове засідання у справі за відсутності представника позивача і задовольнити позовні вимоги.

В судове засідання 12.10.2020 р. з`явився представник відповідача.

В цьому судовому засіданні суд розпочав розгляд справи по суті. Присутній представник відповідача виступив з вступним словом та надав усні пояснення, просив відмовити в задоволенні позову. Суд з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідив докази та заслухав пояснення відповідача з приводу доказів.

У зв`язку з неможливістю вирішити спір в даному судовому засіданні ухвалою від 12.10.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 12.10.2020 р., суд відклав судове засідання з розгляду справи по суті на 22.10.2020 р.

В судове засідання 22.10.2020 р. з`явився представник відповідача.

В судовому засіданні 22.10.2020 р. суд продовжив дослідження доказів та заслухав заключне слово відповідача, після чого, проаналізувавши зібрані у справі докази та через відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність прийняття рішення у справі та вийшов до нарадчої кімнати для його ухвалення.

В судовому засіданні 22.10.2020 р. після повернення з нарадчої кімнати судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору та правова позиція учасників справи.

В обгрунтування позовних вимог позивач ствердив, що він був одноосібним засновником Приватного підприємства «Наттекс» та призначив на посаду директора підприємства ОСОБА_2 , з яким на той момент перебував у дружніх відносинах.

Позивач зазначив, що в кінці 2016 року у нього виник намір прийняти до складу засновників підприємства іншого учасника - ОСОБА_3 , яка є дружиною директора, і, згідно домовленостей, в новій редакції статуту повноваження співвласників мали бути розподілені таким чином, щоб позивач приймав остаточні рішення стосовно управління підприємством.

Як заявляє позивач, 17.12.2016 р. в приміщенні нотаріальної контори відбулось підписання протоколу рішення загальних зборів, яким було викладено в новій редакції статут ПП «Наттекс», зокрема вказано, що частка в статутному капіталі кожного співвласника складає 50%, і будь-які рішення щодо управління підприємством приймаються виключно за спільною згодою співвласників.

Позивач вважає таке рішення недійсним, виходячи з того, що йому не направлялось повідомлення про скликання загальних зборів із відповідним порядком денним, а текст нової редакції статуту підприємства був наданий тільки в день підписання протоколу, тобто він не мав змоги належним чином підготуватися до таких зборів шляхом, наприклад, перекладу тексту цих документів чи забезпечення присутності перекладача під час підписання відповідних документів, оскільки він є громадянином Німеччини та не розуміє української мови.

За твердженнями позивача, враховуючи довірливі відносини з директором підприємства та його дружиною, підписання протоколу загальних зборів відбулося позапланово, без попереднього скликання загальних зборів та без можливості забезпечити супровід перекладача у вихідний день, проте позивач сподівався на те, що оскільки його підпис на протоколі підлягає нотаріальному посвідченню, нотаріус забезпечить захист його прав, однак ні нотаріус, ані будь-який інший перекладач не переклали йому підписуваний текст протоколу, що підтверджується відсутністю відповідної відмітки у посвідчувальному написі.

Позивач звернув увагу суду на те, що необхідність перекладу була очевидною для нотаріуса, адже єдиним можливим документом, на підставі якого нотаріус міг встановити особу позивача, був його паспорт громадянина Німеччини, проте нотаріус посвідчив підпис позивача на протоколі та на оновленій редакції статуту, не встановивши дійсного волевиявлення особи, і за відсутності в неї фактичного розуміння юридично значимої дії, яка вчинялась.

Позивач зазначив, що, підписуючи документи, він був переконаний в тому, що його голос матиме переважне право, що підписання не спричинить втрату права на прийняття остаточних кінцевих рішень, проте насправді внаслідок внесення змін до статуту підприємства позивач може приймати будь-які рішення виключно за спільною згодою із іншим співвласником.

З огляду на порушення всім вищенаведеним його корпоративних прав, позивач просив суд визнати недійсним рішення зборів співвласників ПП «Наттекс», які оформлені протоколом №1 від 17.12.2016 р.

Відповідач вказав, що позивач не надав доказів того, що проекти протоколу та статуту були запропоновані та складені саме ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 , а не самим позивачем, тому, враховуючи те, що позивач був ініціатором підписання та був присутній при підписанні та нотаріальному засвідченні підписів, він не міг не знати про збори, учасником яких безпосередньо був.

Відповідач зауважив, що твердження про незнання позивачем української мови спростовуються самим підписом позивача на документах, вчиненим українською мовою, тому нотаріус не був зобов`язаний забезпечити переклад документів перед вчиненням нотаріальної дії, зміст посвідчувальних написів на

протоколі та статуті є правильними, а волевиявлення осіб, які звернулися для вчинення нотаріальної дії, - встановленим.

Заперечуючи проти можливості задоволення позову, відповідач заявив і про пропуск позивачем при зверненні з позовом до суду річної позовної давності та зазначив, що про нібито порушення своїх корпоративних прав позивач дізнався у 2018 році внаслідок звернення за правовою допомогою до адвокатів, як вбачається з заяви свідка від 21.06.2018 р., тому строк позовної давності сплив ще 21.06.2019 р., тобто до подання позову.

В свою чергу, позивач ствердив, що відповідач не спростував факт неповідомлення позивачеві про скликання зборів підприємства, а з тексту протоколу не вбачається, шо саме позивач був ініціатором таких зборів.

На думку позивача, не заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що позивач розуміє українську мову, адже текст протоколу не є рукописним, написання позивачем власного імені українською мовою не свідчить про те, що він володіє такою мовою, та могло бути здійснене шляхом копіювання із наслідуванням надрукованого українською мовою імені, що неодноразово згадувалось в тексті протоколу.

Крім того, позивач заперечив можливість застосування до вимог позовної давності в один рік, оскільки така давність може бути застосована лише до прав та обов`язків, що виникли після 17.06.2018 р., тобто після набрання чинності Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», який встановив скорочену позовну давність до вимог про визнання недійсним рішень загальних зборів, вимоги ж про визнання недійсними рішень, ухвалених до цього терміну, підпадають під дію загальної позовної давності у три роки.

На спростування наведеного позивачем, відповідач зазначив, що станом на час прийняття оспорюваного рішення позивач був одноосібним власником підприємства, тому він і був ініціатором проведення загальних зборів власників, і повідомлення про скликання зборів мало бути надіслане якраз ним.

Відповідач заявив, що версія про копіювання імені позивачем не підтверджується жодними фактичними даними, натомість норми українського законодавства не дають можливості особі підписати вчинюваний документ мовою іншою, аніж тією, якою вона володіє, і, незважаючи на те, що позивач є громадянином Німеччини, він все ж таки підписав протокол та статут не німецькою, а українською мовою, що свідчить про володіння українською мовою у достатньому для розуміння обсязі.

З огляду на вищенаведене відповідач вважає, що лише факт наявності у позивача громадянства Німеччини не передбачає автоматичної необхідності перекладу вчинюваних документів на німецьку мову у разі володіння мовою, якою ведеться нотаріальне діловодство та яку розуміє особа.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та об`єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Розпорядженням №1 від 10.02.2010 р. створено Приватне підприємство «Наттекс» із статутним фондом у розмірі 50000 доларів США; затверджено вартість майна, що вноситься до статутного фонду підприємства (9 найменувань загальною вартістю 35380 доларів США); затверджено статут підприємства; уповноважено ОСОБА_4 у встановленому порядку подати документи для державної реєстрації статуту; призначено директором Приватного підприємства «Наттекс» ОСОБА_5 . Розпорядження видано та підписано власником підприємства ОСОБА_1 .

Довіреністю від 10.02.2010 р. ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси, в тому числі представляти інтереси з питань, пов`язаних з державною реєстрацією Приватного підприємства «Наттекс», зареєструвати статут та отримати свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи. Відповідно до посвідчувального напису на довіреності, така посвідчена Спариняк Г.І., приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області, підписана ОСОБА_1 у її присутності, особу його встановлено, дієздатність перевірено. На довіреності наявний підпис ОСОБА_1 з рукописним іменем та прізвищем українською мовою.

Як вбачається з відмітки державного реєстратора на статуті Приватного підприємства «Наттекс», затвердженому власником підприємства 10.02.2010 р. розпорядженням №1, державну реєстрацію юридичної особи проведено також 10.02.2010 р. Статут містить аналогічні посвідчувальний напис приватного нотаріуса Спариняк Г.І. та підпис ОСОБА_1 , що й довіреність від 10.02.2010 р.

Змінами та доповненнями до статуту Приватного підприємства «Наттекс», затвердженими власником підприємства 01.10.2012 р., 02.04.2013р., 18.05.2013 р., 28.11.2014 р., статут було доповнено новими видами діяльності, викладено в нових редакціях пункти 4.1.- 4.2. статуту щодо розміру статутного фонду, переліку і вартості майна у формі іноземних інвестицій, яке власник зобов`язується внести на формування статутного фонду.

На змінах та доповненнях до статуту наявний підпис ОСОБА_1 з зазначенням імені та прізвища, написаних від руки літерами латинського алфавіту.

На звороті поданих суду змін та доповнень від 01.10.2012 р. та від 02.04.2013 р. є посвідчувальний напис про те, що в даних документах пронумеровано, прошито і скріплено печаткою по три аркуші, з підписом власника підприємства ОСОБА_1 , розшифрованим українською мовою.

У заяві власника від 28.11.2014 р. щодо підтвердження правомочності рішення власника №5 від 28.11.2014 р. йдеться про те, що: єдиним власником і засновником Приватного підприємства «Наттекс» є ОСОБА_1 ; відповідно до п.6.1. статуту Приватного підприємства «Наттекс», управління підприємством здійснює безпосередньо власник підприємства; відповідно до п.6.2. статуту, для реалізації своїх повноважень власник приймає рішення; відповідно до п.5.4. статуту, вищий орган управління підприємства може прийняти рішення про зміну (збільшення або зменшення) розміру статутного фонду підприємства. При цьому збільшення статутного фонду може бути зроблено за рахунок прибутку підприємства, а також за рахунок додаткових внесків чи прийому нових співвласників підприємства; рішення власника від 28.11.2014 р. №5 про збільшені статутного фонду і затвердження нової редакції статуту прийняте в межах повноважень власника, передбачених статутом підприємства і є правомочним.

Рішенням від 18.11.2016 р. ОСОБА_1 як єдиний власник і засновник Приватного підприємства «Наттекс» звільнив ОСОБА_5 з посади директора ПП «Наттекс» з 22.11. 2016 р. та призначив ОСОБА_2 на посаду директора з 01.12.2016 р.

17.12.2016 р. відбулись збори співвласників Приватного підприємства «Наттекс», прийняті на яких рішення оформлено протоколом №1.

В протоколі зазначено про присутність власника підприємства ОСОБА_1 та запрошеної на збори ОСОБА_3 .

Порядок денний зборів містив питання про прийняття ОСОБА_3 новим співвласником підприємства, збільшення розміру статутного капіталу підприємства, розподіл часток співвласників в ньому та затвердження нової редакції статуту підприємства.

По першому питанню власник ухвалив рішення прийняти ОСОБА_3 співвласником підприємства,

По другому питанню порядку денного співвласники вирішили збільшити статутний капітал підприємства до 3020000 грн.

По третьому питанню порядку денного співвласниками було прийнято рішення про затвердження розподілу часток співвласників у статутному капіталі з зазначенням, зокрема, розмірів грошових та майнових вкладів учасників, їхньої загальної вартості, а також того, що кожен зі співвласників володіє часткою у 50% від статутного капіталу підприємства.

По четвертому питанню порядку денного було вирішено затвердити нову редакцію статуту ПП «Наттекс» у зв`язку з прийняттям нового співвласника та збільшенням статутного капіталу.

Відповідно до п.1.2. затвердженої зборами співвласників підприємства (протокол №1 від 17.12.2016 р.) нової редакції статуту ПП «Наттекс», державну реєстрацію якого проведено 19.12.2016 р., співвласниками підприємства є громадянин Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_3 .

Згідно з п.1.3. нової редакції статуту, підприємство має статус підприємства з іноземними інвестиціями.

Дія забезпечення діяльності підприємства за рахунок грошових га майнових внесків співвласників формується статутний капітал в розмірі 3020000 грн (п.4.1. статуту).

Пунктом 4.2. статуту передбачено, зокрема, що частки кожного зі співвласників у статутному капіталі дорівнюють 50% від статутного капіталу підприємства.

Як встановлено п.6.1. статуту, управління підприємством здійснюють співвласники або уповноважені ними особи (представники).

За умовами п.6.3. статуту, рішення співвласників з питань, що належать до їх компетенції, приймаються за їх взаємною згодою на зборах співвласників (їх представників), що оформляється протоколом, який підписується всіма співвласниками, або шляхом письмового опитування.

Як протокол зборів, так і статут в новій редакції підписано співвласниками підприємства ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з рукописним зазначенням українською мовою їхніх прізвища, імені та прізвища, імені і по батькові відповідно.

За змістом посвідчувальних написів на цих документах, справжність підписів посвідчена ОСОБА_11 , приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області, підписи зроблені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у її присутності, їхні особи встановлено, дієздатність перевірено.

Заявою свідка від 20.06.2018 р. ОСОБА_1 повідомив наступні обставини. В 2010 році він створив Приватне підприємство «Наттекс», ставши його одноосібним власником, а у 2016 році вирішив призначити директором ПП «Наттекс» ОСОБА_2 , якому довіряв, та вони домовились, що дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 стане співзасновннком ПП «Наттекс» і вони будуть ділити прибутки порівну, натомість подружжя ОСОБА_3 поверне йому частину інвестицій, які він вклав в підприємство. При цьому основною умовою було те, що ОСОБА_1 залишить за собою контроль над підприємством і матиме право прийняття остаточних рішень, а також те, що в будь-який момент він зможе безперешкодно забрати обладнання, яке передав підприємству. Також ОСОБА_2 запевнив його в тому, що щотижнево/щомісячно буде надсилати звіти щодо діяльності підприємства. Підписання протоколу рішення загальних зборів про затвердження нової редакції статуту відбулося 17.12.2016 р. у нотаріуса, яка, за його даними, є другом подружжя ОСОБА_3 . Про проведення загальних зборів ОСОБА_1 заздалегідь не повідомили, тому в цей день ніхто із україномовних друзів його не супроводжував. При підписанні протоколу загальних зборів були присутніми тільки він та ОСОБА_3 . Текст протоколу був українською мовою, яку особа практично не розуміє (не вміє читати і писати), перекладача також не було, нотаріус не зачитала текст документа, а за результатами нотаріальних дій ОСОБА_1 не отримав примірника документа, проте ОСОБА_3 запевняла його в своїй добросовісності і сказала, що він все одно є кінцевим бенефіціарним власником ПП «Наттекс», тобто прийматиме кінцеві рішення і це все прописано в статуті. Після підписання документа ставлення директора ОСОБА_2 до своїх обов`язків змінилося, одразу ж відбулося підняття цін на товари ПП «Наттекс», що призвело до втрати замовлень та клієнтів, додзвонитися та зустрітись з ним ОСОБА_1 не вдавалось, крім одного разу, коли в телефонній розмові ОСОБА_2 в грубій формі повідомив, що їм немає чого обговорювати. Директор ОСОБА_2 звільняв працівників підприємства в той же час як ПП «Наттекс» було нездатне виконати замовлення через нестачу робочої сили, відбувались зриви поставок товару, встановлювались завищені ціни, що, на думку ОСОБА_1 , призводить до того, що підприємство може стати банкрутом. В 2018 році ОСОБА_1 звернувся за правовою допомогою до адвокатів, які повідомили йому, що згідно статуту всі рішення щодо ПП «Наттекс» він повинен приймати тільки спільно із ОСОБА_3 і не має права самостійно прийняти жодного рішення, наприклад про звільнення директора, та зможе забрати обладнання тільки за згодою ОСОБА_3 . ОСОБА_1 зазначив, що у випадку якби йому забезпечили перекладача і він ознайомився із текстом рішення загальних зборів, то він ніколи б не погодився на такі зміни.

У підписаній ОСОБА_1 заяві свідка міститься вказівка на те, що він ознайомлений із змістом закону про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань та виявляє готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

Справжність підпису ОСОБА_1 , зробленого у присутності приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т., засвідчено нотаріусом, який також вказав, що ним зроблено усний переклад тексту документа з української мови на російську, встановлено особу ОСОБА_1 , його дієздатність перевірено.

У заяві про свідчення свідка від 11.02.2020 р. ОСОБА_2 повідомив наступні обставини. Між ним та ОСОБА_1 існували дружні відносини, той часто дзвонив і просив позичити йому грошові кошти для створення свого бізнесу в Україні. Про факт позики свідчать розписки, написані ОСОБА_1 протягом кількох років. В листопаді 2016 року ОСОБА_1 знову попросив подружжя ОСОБА_3 допомогти йому фінансово, оскільки на його фірмі «Наттекс» виникли труднощі, і запропонував ОСОБА_2 стати директором ПП «Наттекс» і ОСОБА_2 з 01.12.2016 р. приступив до виконання обов`язків. Через складне фінансове становище на підприємстві ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_3 стати співвласником ПП «Наттекс» та внести грошові кошти у статутний фонд фірми і подружжя погодилось з умовою розподілу часток співвласників у статутному капіталі по 50% кожному. ОСОБА_1 доручив знайомому юристу підготувати протокол зборів співзасновників та зміни до статуту підприємства і коли вони були готові терміново приїхав до Трускавця для їх швидкого підписання. 17.12.2016р. в м.Трускавці приватним нотаріусом Іванною Кенц-Березюк було завірено підписи співзасновників підприємства ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , під час оформлення документів ніяких пропозицій та зауважень не було і не виникало, всі умови між сторонами були прописані у протоколі зборів та новій редакції статуту підприємства, ніяких інших домовленостей не було. Протягом останніх трьох років підприємство працювало за рахунок внесення коштів у статутний фонд ОСОБА_3 , за рахунок виробництва і продажі текстильних виробів, а ОСОБА_1 участі у фінансуванні діяльності підприємства не брав.

У заяві про свідчення свідка від 06.02.2020 р. ОСОБА_3 повідомила таке. Із громадянином Німеччини ОСОБА_1 вона познайомилась в березні 2010 року, коли він із її чоловіком прийшов з проханням позичити йому готівкові кошти для організації власного бізнесу в Україні, оскільки в нього були фінансові проблеми. Протягом кількох років вони з чоловіком забезпечували ОСОБА_1 фінансову допомогу для функціонування Приватного підприємства «Наттекс». З ОСОБА_1 вони спілкувалися в основному українською та російською мовами, які він добре розуміє, а той відповідав російською мовою, оскільки прекрасно нею володіє. В листопаді 2016 року ОСОБА_1 в черговий раз звернувся до неї з проханням позичити йому грошові кошти, так як на підприємстві знову виникли фінансові проблеми, на що вона відмовила, оскільки він не виконав зобов`язання щодо повернення коштів, які позичив раніше, та пояснила, що допоможе йому фінансово, якщо буде мати гарантії щодо повернення позичених коштів, оформлені документально. Тоді ОСОБА_1 запропонував їй стати одним із співвласників Приватного підприємства «Наттекс», при цьому запевнивши, що співвласники матимуть рівні права. Оскільки кошти на ведення господарської діяльності ОСОБА_1 були потрібні терміново, він сам став ініціатором підписання протоколу зборів співвласників №1 від 17.12.2016 р. та нової редакції статуту і надав проекти цих документів, які складав його юрист, а підписання вказаних документів проводилось позачергово за його ініціативою. Всі домовленості були викладені у протоколі зборів співвласників та новій редакції статуту, інших же домовленостей між ними не було. При вчиненні нотаріальних дій нотаріус перевірила документи, які ідентифікують осіб, та зачитала текст протоколу та нової редакції статуту, роз`яснила їм зміст підписуваних документів. Під час підписання документів у приватного нотаріуса ОСОБА_11 були лише ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , будь-яких зауважень чи претензій, зокрема, щодо розуміння тексту вчинюваних документів, у ОСОБА_1 не було. Після того, як ОСОБА_3 стала співвласником підприємства, її спілкування з ОСОБА_1 практично припинилось. Протягом 2017 року грошові кошти у визначеній протоколом сумі були внесені нею до статутного капіталу Приватного підприємства «Наттекс».

У нотаріально посвідчених заявах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначено на те, що вони обізнані із змістом закону про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань та виявляють готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до ст.167 Господарського кодексу України (тут і надалі суд, якщо не зазначено інше, посилається всі джерела матеріального права в їх редакції на момент вчинення оспорюваного рішення - 17.12.2016 р.), корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. (ст.80 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.83 ЦК України, юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Товариства поділяються на підприємницькі та непідприємницькі.

Відповідно до положень ст.113 ЦК України, господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Учасником господарського товариства може бути фізична або юридична особа. Обмеження щодо участі у господарських товариствах може бути встановлено законом. Господарське товариство, крім повного і командитного товариств, може бути створене однією особою, яка стає його єдиним учасником (ст.114 ЦК України).

Товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом. Учасники товариства з обмеженою відповідальністю не відповідають за його зобов`язаннями і несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах вартості своїх вкладів. (ч.ч.1, 2 ст.140 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.144 ЦК України, статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів.

Як передбачено статтею 62 ГК України, підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності. Підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту. Підприємства незалежно від форми власності, організаційно-правової форми, а також установчих документів, на основі яких вони створені та діють, мають рівні права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч.3- 5 ст.63 ГК України, залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні.

Унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, не поділений на частки (паї), затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який призначається (обирається) засновником (наглядовою радою такого підприємства у разі її утворення), керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства. Унітарними є підприємства державні, комунальні, підприємства, засновані на власності об`єднання громадян, релігійної організації або на приватній власності засновника.

Корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

За нормами ст.113 ГК України, приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи. Порядок організації та діяльності приватних підприємств визначається цим Кодексом та іншими законами.

Отже, відповідно до зазначених правових норм юридичні особи можуть створюватися не лише у формі товариств і установ, а і в інших передбачених законом формах. При цьому господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства, тоді як приватне підприємство є окремою організаційно-правовою формою суб`єкта господарювання, що передбачена статтею 113 Господарського кодексу України. Наявність у підприємства статутного капіталу не є достатньою підставою для ототожнення його з господарським товариством.

Разом з тим слід враховувати, що порядок скликання та проведення зборів учасників приватного підприємства та порядок прийняття рішень не врегульований ні Цивільним кодексом України, ні Господарським кодексом України.

Відтак, суд вважає, що відповідно до статті 8 Цивільного кодексу України стосовно заснованого на приватній власності підприємства, в якому учасники підприємства відповідають за його зобов`язаннями лише у межах вартості вкладів, та яке має статутний капітал, що може бути поділений на частки, слід застосувати правові норми цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), а саме - положення Цивільного та Господарського кодексів України, Закону України «Про господарські товариства», які регулюють правовідносини щодо порядку скликання та проведення загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема в постанові від 06.03.2018 р. у справі №907/167/17.

Як роз`яснено пунктами 2.12.- 2.14. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №4 від 25.02.2016 р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин», господарські суди мають враховувати, що закон виходить з презумпції легітимності рішень органів управління юридичної особи, тобто зазначені рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлено інше. Рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. У зв`язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з порушенням прямих вказівок закону є, зокрема і прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму (статті 59 та 60 Закону України «Про господарські товариства», статті 41 та 42 Закону України «Про акціонерні товариства», стаття 15 Закону України «Про кооперацію»); прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного, на розгляд яких не було отримано згоди усіх присутніх на загальних зборах (частина п`ята статті 61 Закону України «Про господарські товариства»); відсутність протоколу загальних зборів ТОВ (частина шоста статті 60 Закону України «Про господарські товариства»). Під час вирішення питання про недійсність рішень загальних зборів у зв`язку з іншими порушеннями, допущеними під час їх скликання та проведення, господарський суд повинен оцінити, як ці порушення вплинули на прийняття загальними зборами відповідного рішення.

Рішення загальних зборів юридичної особи можуть бути визнані недійсними в судовому порядку в разі недотримання процедури їх скликання, встановленої статтею 61 Закону України «Про господарські товариства», статтею 35 Закону України «Про акціонерні товариства», статтею 15 Закону України «Про кооперацію». Права учасника (акціонера, члена) юридичної особи можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо.

Якщо під час розгляду справи судом буде встановлено факт присутності учасника (акціонера, члена) на загальних зборах, то допущені юридичною особою порушення порядку персонального повідомлення учасника (акціонера, члена) не є підставами для визнання рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) недійсними (п.2.27. постанови Пленуму).

Частинами першою та другою статті 97 ЦК України встановлено, що управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

За положеннями ст.98 ЦК України, загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п`ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом. Порядок скликання загальних зборів визначається в установчих документах товариства. Учасники товариства, що володіють не менш як десятьма відсотками голосів, можуть вимагати скликання загальних зборів. Якщо вимога учасників про скликання загальних зборів не виконана, ці учасники мають право самі скликати загальні збори. Рішення загальних зборів може бути оскаржене учасником товариства до суду.

Статтею 145 ЦК України передбачено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. До виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить, зокрема, внесення змін до статуту товариства, зміна розміру його статутного капіталу. Черговість та порядок скликання загальних зборів встановлюються статутом товариства і законом.

Компетенція загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю визначена у статті 59 Закону України «Про господарські товариства», яка також відсилає до статті 41 цього Закону. Відповідно до цих норм до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю належить внесення змін до статуту товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу (п. «а» ст.41 Закону), встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів (п. «а» ст.59 Закону).

З питань, зазначених у пунктах «а», «б» статті 41 цього Закону, а також при вирішенні питання про виключення учасника з товариства рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосують учасники, що володіють у сукупності більш як 50 відсотками загальної кількості голосів учасників товариства. З решти питань рішення приймається простою більшістю голосів.

Загальні збори учасників вважаються повноважними, якщо на них присутні учасники (представники учасників), що володіють у сукупності більш як 50 відсотками голосів (ч.1 ст.60 Закону).

Як встановлено ч.5 ст.61 Закону України «Про господарські товариства», про проведення загальних зборів товариства учасники повідомляються передбаченим статутом способом з зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного. Повідомлення повинно бути зроблено не менш як за 30 днів до скликання загальних зборів. Будь-хто з учасників товариства вправі вимагати розгляду питання на загальних зборах учасників за умови, що воно було ним поставлено не пізніш як за 25 днів до початку зборів. Не пізніш як за 7 днів до скликання загальних зборів учасникам товариства повинна бути надана можливість ознайомитися з документами, внесеними до порядку денного зборів. З питань, не включених до порядку денного, рішення можуть прийматися тільки за згодою всіх учасників, присутніх на зборах.

Стаття 65 ГК України визначає, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

В матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача про проведення 17.12.2016 р. зборів співвласників підприємства. Разом з тим у суду немає сумнівів в тому, що до моменту прийняття ОСОБА_3 до складу учасників діяв статут, затверджений 10.02.2010 р. (з подальшими змінами), пункти 6.1. і 6.2. якого встановлювали, що управління підприємством здійснює безпосередньо власник підприємства, який для реалізації своїх повноважень приймає рішення.

Чинний до 17.12.2016 р. статут не міг регулювати порядок скликання, проведення загальних зборів співвласників, адже власник (учасник) підприємства був єдиним ( ОСОБА_1 ), він одноособово приймав рішення з усіх питань діяльності юридичної особи, тобто і був, власне, тим вищим органом підприємства, а отже саме за цих обставин не вбачається можливим застосовувати до підприємства з одним учасником і положення статей Закону щодо порядку скликання та проведення загальних зборів товариства.

Суд вважає за припустиме згадати, що ст.49 Закону України «Про акціонерні товариства» та ст.37 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», які хоча і не можуть регулювати відносин, що існували стосовно прийняття оспорюваного рішення, містять однозначну вказівку на те, що до товариства з одним учасником (акціонером) не застосовуються положення щодо порядку скликання та проведення загальних зборів.

Таким чином, суд не може погодитись з посиланням позивача на порушення порядку скликання і проведення загальних зборів, оскільки залишається незрозумілим, хто ж, окрім єдиного (на момент можливої підготовки до проведення зборів) учасника, був вправі і мав юридичну можливість ініціювати прийняття рішень щодо належного йому підприємства та ознайомлювати його зі змістом рішень, які той збирається приймати від свого імені, та яким чином, через кого і у який спосіб підприємство, що діяло у складі одного учасника (власника), було зобов`язане повідомляти цьому учаснику його намір прийняти до складу підприємства іншу особу і умови, на яких він повинен це зробити.

Варто зазначити, що ОСОБА_3 на час, що передував 17.12.2016 р., тобто у строк, протягом якого позивач, на його думку, мав би ознайомлюватись з текстом потенційних рішень і статуту, не входила до складу учасників підприємства та не мала повноважень повідомляти позивачу про те, що йому необхідно розглянути питання, які стосуються прийняття нового співвласника. Навіть надання нею позивачеві протоколу та статуту і повідомлення дати, в яку вона готова їх спільно розглянути та підписати, не могло б вважатись повідомленням про скликання загальних зборів, з огляду на те, що за чинним на той момент статутом вищим органом підприємства був єдиний власник, виходячи з чого збори співвласників (загальні збори) у разі їх проведення фактично мали б складатись лише з однієї особи і цією особою був ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 до 17.12.2016 р. не мала жодного стосунку до підприємства та, відповідно, можливості виступати ініціатором скликання зборів.

Виконавчий орган підприємства - директор ОСОБА_2 в даному випадку не міг та не повинен був забезпечити повідомлення позивача про проведення загальних зборів з наданням переліку питань, внесених до порядку денного, та проекту статуту, з тих підстав (в додаток до вищенаведених), що він не мав наміру брати участь в зборах, наміру стати співвласником підприємства і підписантом відповідних документів, тому міг не бути достеменно обізнаним з деталями можливих домовленостей між його дружиною ОСОБА_3 та позивачем, як і не володіти документами, котрі вони планували підписати.

Отже, порушення вимог закону про скликання і проведення загальних зборів не відбулось через те, що існуючий статут та особливості підприємства, яке належить одній особі, передбачали інший вищий орган підприємства та іншу форму реалізації учасником прав на управління підприємством, що, проте, не забороняло власнику за бажання втілити свої рішення у формі рішень зборів; «повідомлення» самому собі про збори та вивчення змісту проектів документів за даних обставин могло залежати лише від позивача, який не був зобов`язаний приймати рішення проти своєї волі та міг не схвалювати відповідні проекти, якщо би вони були запропоновані кимось іншим і якщо б він не мав змоги вивчити, зрозуміти чи погодити їхній зміст, і у такому разі вони не мали би жодної юридичної сили, проте позивач цього не зробив, натомість затвердивши та підписавши їх.

Позивач заявляє, що згідно домовленостей між ним та ОСОБА_3 повноваження співвласників мали бути розподілені таким чином, щоб він приймав остаточні рішення стосовно управління підприємством, проте в протоколі та новій редакції статуту вказано, що частка кожного співвласника складає 50%, і будь-які рішення щодо управління підприємством приймаються виключно за спільною згодою співвласників. Такі доводи не заслуговують на увагу, через те, що не базуються на жодних доказах, окрім заяви свідка-позивача (на противагу, заяви свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 містять інші обставини), суду невідомо про існування договорів між позивачем та ОСОБА_3 стосовно вступу до підприємства, частки у його статутному капіталі тощо чи оспорювання позивачем таких правочинів з підстав вчинення під впливом помилки або обману, а предметом спору у справі є дійсність рішення зборів співвласників, а не дійсність усних домовленостей, які могли мати місце, чи відповідність рішень таким домовленостям.

Позивач, підписавши протокол зборів співвласників, що ним не оспорюється, підтвердив свою участь в них, рішення ж були прийняті в будь-якому випадку стовідсотковою загальною кількістю голосів, як виходячи з розміру частки власника у 100%, так і з розміру часток співвласників у 50% від статутного капіталу в кожного.

Стаття 15 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» встановлює, що рішення уповноваженого органу управління юридичної особи, що подається для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, викладається у письмовій формі, прошивається, пронумеровується та підписується засновниками (учасниками), уповноваженими ними особами або головою та секретарем загальних зборів (у разі прийняття такого рішення загальними зборами). Справжність підписів на такому рішенні нотаріально засвідчується, крім випадків, передбачених законом.

За умовами ст.78 Закону України «Про нотаріат», нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, начальник установи виконання покарань засвідчують справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. Нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою.

Відповідно до п.10 глави 9 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мін`юсту України від 22.02.2012р. №296/5 та зареєстрованого в Мін`юсті України 22.02.2012 р. за №282/20595, якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, якою вона володіє.

Докази, які містяться в матеріалах справи (заява про свідчення свідка ОСОБА_3 , копії документів з реєстраційної справи ПП «Наттекс») в сукупності спростовують доводи позивача про те, що він не розуміє української мови, відтак не міг бути обізнаним зі змістом документів, які підписував, а нотаріус посвідчив справжність його підпису без з`ясування його волевиявлення та розуміння текстів документів, про що свідчить відсутність відповідного зазначення про забезпечення перекладу у посвідчувальному написі.

Як вбачається з відповідних документів реєстраційної справи ПП «Наттекс», наприклад розпорядження про створення підприємства від 10.02.2010 р., довіреності від 10.02.2010 р., статуту, затвердженого 10.02.2010р., змін та доповнень до статуту, затверджених 01.10.2012 р., 02.04.2013 р., 18.05.2013 р., 28.11.2014 р., заяви власника від 28.11.2014 р., рішення від 18.11.2016 р., їхні тексти викладено українською мовою та підписано ОСОБА_1 без будь-яких застережень. При цьому справжність підписів на довіреності, статуті посвідчено нотаріусом без посвідчувального напису про здійснений переклад документів; на деяких з документів біля підпису рукописно зазначено ім`я та прізвище позивача українською або ж німецькою мовами.

Всі ці документи свідчать про те, що позивач достатньо володів українською мовою для того, щоб протягом тривалого часу існування ПП «Наттекс» здійснювати управління ним, використовуючи неперекладені документи та підписуючи їх в такому вигляді, а в деяких випадках розшифровуючи свій підпис і українською мовою.

Отже, нотаріус, встановивши, що позивач розуміє українську мову, не повинна була запрошувати для вчинення даної нотаріальної дії перекладача. Той факт, що особа є громадянином ФРН, не може вказувати на те, що вона володіє лише офіційною мовою своєї держави, та не має жодного зв`язку з можливістю особи знати будь-які інші мови.

Доказів того, що позивач просив нотаріуса запросити перекладача чи надати йому переклад підписуваних документів або сам вживав для цього заходів, проте його схилили до підпису без участі перекладача, суду надано не було.

Не заслуговують на увагу припущення представника позивача про те, що написання позивачем власного імені українською мовою не було наслідком володіння мовою та могло бути здійснене шляхом копіювання із наслідуванням надрукованого українською мовою імені, що неодноразово згадувалось в тексті протоколу. Вже той факт, що позивач зміг віднайти в тексті протоколу, надрукованого нібито зовсім невідомою йому мовою, своє ім`я та прізвище та цілком вірно переписати їх у відповідні поля, змушує сумніватись у правдивості цих тверджень представника. Те ж, що позивач при цьому не міг не помітити у протоколі загальнозрозумілі у всіх мовах числа, суми, відсотки (в тому числі зазначення « 50%»), які до того ж були виділені жирним накресленням або розміщувались у наочній таблиці на сторінці з підписом всього лиш на кілька абзаців вище проставленого підпису, може свідчити принаймні про те, що ці дані не викликали у нього ніяких запитань чи зауважень, тобто, всупереч вказаному у позовній заяві, позивач розумів їх значення, в тому числі і пропорції розподілу часток, та не сумнівався у прийнятих рішеннях.

Отже, суд вважає, що позивач взяв участь у зборах співвласників підприємства 17.12.2016 р. з належним кворумом, проголосував та підписав рішення, оформлені відповідним протоколом, і статут в новій редакції, усвідомлював значення своїх дій, тому його право на участь в управлінні підприємством не було порушене, а підстави для визнання рішень недійсними відсутні.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, з позовом може звертатися особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів.

З урахуванням наведених законодавчих норм, завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Разом із цим, вирішуючи спір, суд має перевірити наявність в особи, яка звертається з позовом, порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано цей позов, з`ясувати, у чому полягає порушення цих прав та інтересів. При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови в позові, оскільки саме порушене (оспорюване) право та інтерес підлягають захисту.

Статтею 13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як встановлено ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи все викладене, суд дійшов висновку, що права позивача не були порушені, а оспорювані рішення, оформлені протоколом, не підлягають визнанню недійсними, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Стосовно заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом згаданої норми права позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Оскільки, як було встановлено вище, матеріалами справи не підтверджено порушення відповідачем корпоративних прав позивача, перебіг позовної давності не розпочався, а, відтак, і не міг бути пропущений ОСОБА_1 при пред`явленні позовних вимог про визнання недійсними рішень, оформлених протоколом №1 від 17.12.2016 р.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

За умовами ч.ч.1, 4 ст.129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Оскільки в позові відмовлено, судові витрати відповідно до вищенаведених норм необхідно залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.4, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 22.10.2020 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 02.11.2020 р.

Суддя З.П. Гоменюк