ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2020 р. Справа№ 910/7183/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

розглянувши у письмовому провадженні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Карпати»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.09.2020

у справі №910/7183/20 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Карпати»

до 1 окремого відділу капітального будівництва Державної прикордонної служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Адміністрація державної прикордонної служби України

про визнання правочину частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 справу №910/7183/20 передано на розгляд до Господарського суду Львівської області.

Ухвала мотивована тим, що спір у даній справі стосується нерухомого майна та виник з приводу об`єкта нерухомого майна - багатофункціональний комплекс житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення за адресою: АДРЕСА_1, та стосується прав та обов`язків, пов`язаних з вказаним нерухомим майном, а тому такий спір повинен розглядатися за місцезнаходженням нерухомого майна (відповідно до ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України), тобто справа №910/7183/20 належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Господарського суду Львівської області.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Карпати» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 у справі №910/7183/20 та передати справу на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Підставою для скасування ухвали скаржник зазначив порушення норм процесуального права, зокрема, статті 30, 31 ГПК України. При цьому апелянт зазначив, що спір у справі стосується визнання недійсними пунктів договору про спільну діяльність та визнання актів розподілу такими, що не породжують прав та обовязків для сторін, та не є спором з приводу нерухомого майна.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Карпати» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 у справі №910/7183/20; постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Карпати» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до 1 окремого відділу капітального будівництва Державної прикордонної служби України про:

-- визнання недійсними:

- п. 3 Додаткової угоди №7/312-07/40 від 23.05.2016 до Договору №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007,

- п. 4 Додаткової угоди №11/312-07/40 від 27.12.2016 до Договору №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007,

- п. 1 Додаткової угоди №21/312-07/40 від 14.06.2019 до Договору №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007,

- п. 3 Додаткової угоди №14/312-07/40 від 28.03.2018 до Договору №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007,

- п. 3 Додаткової угоди №20/312-07/40 від 14.06.2019 до Договору №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007;

-- визнання актів розподілу площ такими, що не породжують прав та обов`язків сторін договору:

- Остаточний акт розподілу загальної площі житла (квартир) 168-ми квартирного 6-9 поверхового багатоквартирного житлового будинку (секції 1-2-3-4) з вбудованими нежитловими приміщеннями та критим пасажем (житловий будинок №2 на генплані) 2 черги будівництва на АДРЕСА_1 (Додаток №1 до договору в редакції Додаткової угоди №14/312-07/40 від 28.03.2018),

- Остаточний акт розподілу загальної площі житла (квартир) 168-ми квартирного 6-9 поверхового багатоквартирного житлового будинку (секції 1-2-3-4) з вбудованими нежитловими приміщеннями та критим пасажем (житловий будинок №2 на генплані) 2 черги будівництва на АДРЕСА_1 (Додаток №1 до договору в редакції Додаткової угоди №20/312-07/40 від 14.06.2019);

-- визнання попередніх актів розподілу такими, що не породжують прав та обов`язків сторін договору:

- Попередній акт розподілу загальної площі житла (квартир) у 158-квартирному 9-10 поверховому 2-х секційному житловому будинку №4 та об`єктів соціальної інфраструктури з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного і адміністративного призначення IV черги будівництва по АДРЕСА_1 (Додаток №1 до договору в редакції Додаткової угоди №7/312-07/40 від 23.05.2016),

- Попередній акт розподілу загальної площі житла (квартир) у 168-квартирному 6-10 поверховому 4-х секційному житловому будинку (№1 на генплані) з вбудовано-прибудованими приміщеннями І черги будівництва по АДРЕСА_1 (Додаток №1 до договору в редакції Додаткової угоди №11/312-07/40 від 27.12.2016),

- Попередній акт розподілу загальної площі житла (квартир) по будинках №№3, 4, 5 на генплані (Додаток №1 до договору в редакції Додаткової угоди №21/312-07/40 від 14.06.2019).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.12.2007 між Департаментом забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України, правонаступником якого є 1 окремий відділ капітального будівництва Державної прикордонної служби України, (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" (сторона 2) укладено Договір №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві, предметом якого є спільна діяльність сторін з метою досягнення соціального ефекту: будівництва на земельній ділянці об`єкту (багатофункціонального комплексу житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення, остаточна площа якого визначається згідно з проектно-кошторисною документацією), у тому числі житла для військовослужбовців та членів їх сімей, та подальшого розподілу результатів спільної діяльності відповідно до умов договору. У розділі 1 Договору №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007 зазначено, що спільна діяльність - це діяльність сторін для досягнення певної мети: будівництва об`єкту, у тому числі житла для військовослужбовців та членів їх сімей з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного, готельного та адміністративного призначення, будівництво яких заплановано сторонами на земельній ділянці військової частини НОМЕР_1, загальною площею 5,0 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка передбачає розподіл результатів та ризиків цієї діяльності і регулюються цим договором та нормативно-правовими актами України; земельна ділянка - земельна ділянка, загальною площею 5,0 га, військової частини НОМЕР_1, розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка на момент укладення цього договору надана у постійне користування стороні 1 в межах згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, що є невід`ємною частиною договору; об`єкт (результат спільної діяльності) - це багатофункціональний комплекс житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення, остаточна площа якого визначається згідно з проектно-кошторисною документацією, який запланований сторонами до будівництва на земельній ділянці. При цьому, позивач вказує на те, що як вбачається з п. 5.3 Договору №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007, між сторонами підписується саме Протокол розподілу, тоді як між сторонами були складені Акти розподілу, процедура та порядок підписання яких договором взагалі не передбачені. При цьому, наголошуючи на тому, що умовами Договору №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007 не передбачено підписання Актів розподілу, позивач також вказує на те, що розподіляти річ (об`єкт нерухомості), яка визначена родовими ознаками, до створення такого об`єкту неможливо (тобто, до дати фактичного завершення будівництва). Крім того, за твердженням позивача, попередні акти розподілу були підписані без врахування подальших змін в проектній документації та наразі не відповідають фактичним показникам будівництва, а їх застосування може привести до порушення сторонами відсоткового співвідношення, встановленого п. 5.1 Договору №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007. За таких обставин, на думку позивача, до завершення будівельних робіт на об`єкті у сторін відсутні права та підстави здійснювати розподіл площ, а отже і відсутні підстави укладати попередні Акти розподілу квартир та об`єктів соціальної інфраструктури, що свідчить про те, що вказані попередні та остаточні акти розподілу укладено передчасно, за відсутності необхідної право - та дієздатності.

Отже, спір у справі стосується прав та обов`язків сторін, що пов`язані із об`єктом будівництва, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішуючи питання визначення територіальної підсудності даного спору, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, що були викладені у постанові від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18 і зазначає наступне.

Приписи статті 30 ГПК України встановлюють правила виключної підсудності господарських спорів.

Так, відповідно до частини 3 статті 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, основним критерієм віднесення речей до нерухомих є фізична прив`язка об`єктів, розташованих на земельній ділянці, переміщення яких неможливо без їх знецінення. Вказані ознаки є основними і їх розглядати необхідно у сукупності.

За змістом частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У розумінні частини 2 вказаної статті ЦК України житлові будинки, будівлі, споруди тощо охоплюються поняттям "нерухоме майно". Однак вказаний перелік об`єктів нерухомого майна не є вичерпним.

Так, зокрема, відповідно до статті 5 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення.

Таким чином, нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення.

Особливістю правового режиму нерухомого майна є те, що у процесі створення воно може набувати статусу як незавершеного будівництвом нерухомого майна, так і завершеного нерухомого майна.

Виходячи з аналізу чинного законодавства, вбачається, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - нерухома річ особливого роду: фізичне її створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

У відповідності до частини 3 статті 30 ГПК України в чинній редакції йдеться про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна.

Отже, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Таким чином, враховуючи заявлені у цій справі позовні вимоги, встановлені обставини, а також вказані вище висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що спір у цій справі виник саме з приводу нерухомого майна (об`єкту незавершеного будівництва - багатофункціонального комплексу житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення за адресою: АДРЕСА_1), а тому має розглядатися за місцезнаходженням майна або основної його частини, тобто за правилами виключної підсудності, які передбачено частиною 3 статті 30 ГПК України, тобто справа №910/7183/20 належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Господарського суду Львівської області.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування судового рішення, а тому відхиляються судом.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм чинного законодавства, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваної ухвали суду не вбачається.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 255, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Карпати» залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 у справі №910/7183/20 залишити без змін.

Справу №910/7183/20 направити Господарському суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук