ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.10.2020р. Справа №905/786/20

за позовом: Служби автомобільних доріг у Донецькій області (84333, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Уральська, 12, )

до відповідача: Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (85307, Донецька область, м.Покровськ, вул.Захисників України, 2, )

про стягнення 68795,14 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Служба автомобільних доріг у Донецькій області, м.Краматорськ звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м.Покровськ про стягнення заборгованості за договором №3-17 від 29.02.2008р. за період з 01.12.2012р. по 31.12.2015р. в розмірі 68795,14 грн шляхом перерахування цих коштів за наступними реквізитами: № рахунку НОМЕР_1 в ТВБВ №10004/0284 філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», МФО 355106, .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем договору оренди технологічного транспортного засобу №3-17 від 29.02.2008р. в частині своєчасної та в повному обсязі оплати орендних платежів.

Ухвалою суду від 25.05.2020р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/786/20, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У відзиві №01-24/1119 від 10.06.2020р. Дочірнє підприємство «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» проти задоволення позовних вимог заперечувало з посиланням на те, що сторони, уклавши додаткову угоду б/н від 30.11.2014р. до договору оренди технологічного транспортного засобу №3-17 від 29.02.2018р., доповнили цей правочин п.8.5 за умовами якого, орендна плата за користування майном на підставі вказаного договору на період проведення антитерористичної операції не нараховується; внесення змін до договору №3-17 від 29.02.2018р. (поновлення нарахування плати за користування майном з січня 2018 року) відбулось тільки 01.01.2018р. з підписанням відповідної додаткової угоди.

Крім того, у відзиві відповідач також заявив про застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення орендної плати за період з 01.12.2012р. по 31.12.2015р. в розмірі 68795,14 грн.

У відповіді №01.3-3182 від 22.06.2020р. на відзив позивач просив суд поновити строк позовної давності щодо заявлених останнім вимог як такий, що був пропущений з поважних причин (вимушене переміщення підприємства та втрата первинної документації у зв`язку із проведенням антитерористичної операції на сході країни) та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В той же час, позивач вказував про наявність обставин, що свідчать про переривання строків позовної давності, пославшись на лист відповідача №01-24/710 від 27.07.2017р., який, на його думку, підтверджує такі обставини.

Як зазначалось, провадження у справі було відкрито 25.05.2020р. та її розгляд здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

При здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених у ст.ст.2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

За приписами ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

В силу норм ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997p. і набула чинності в Україні 11.09.1997p.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж «розумного строку» цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку «розумності строку» розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття «розумного строку» не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013р., Папазова та інші проти України від 15.03.2012р.).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити «розумним», не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні господарського процесуального законодавства розглядувана справа є малозначною. Разом з тим, провадження у справі було відкрито під час дії карантину, який триває і досі.

Приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи об`єктивні обставини, які могли вплинути на поведінку, зокрема, відповідача під час розгляду справи щодо можливості надання ним заперечень на відповідь на відзив, для забезпечення прав та інтересів сторін, а також повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, її розгляд здійснюється судом у строк, який перевищує встановлений ст.248 Господарського процесуального кодексу України, проте, відповідає критеріям розумності строку розгляду справи судом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Як зазначалось, у відзиві відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості за договором оренди технологічного транспортного засобу №3-17 від 29.02.2008р., а саме: заборгованості за зобов`язаннями по сплаті орендних платежів за користування майном у період з 01.12.2012р. по 31.12.2015р. в розмірі 68795,14 грн.

За змістом ст.ст.256, 261, 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

З огляду на наведене, суд зазначає про наступне:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно з ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні за змістом приписи місить ч.1 ст.283 Господарського кодексу України.

В силу норм ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-XII від 10.04.1992р. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 01.02.2020р.) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч.1 ст.760 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 29.02.2008р. між Службою автомобільних доріг у Донецькій області (орендодавець) та Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (орендар) був підписаний договір оренди технологічного транспортного засобу №3-17.

За приписами п.1.1 вказаного вище договору (в редакції додаткової угоди б/н від 28.05.2014р.) орендодавець надає, а орендар приймає в платне користування машину фрезерну марки НО- 85 (Беларус - 82), державний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2007, номер двигуна НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію у Донецькому ТУ Держгірпромнагляду НОМЕР_5 від 21.02.2008р. Ринкова вартість автомобіля визначена згідно зі звітом №05/14 про незалежну оцінку станом на 26.05.2014р. і становить 75804 грн.

За змістом розділу 2 договору №3-17 від 29.02.2008р. орендна плата становить 10 відсотків від балансової вартості і складає 1560,36 грн на місяць (без ПДВ). Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному чинним законодавством.

З підписанням додаткової угоди б/н від 28.05.2014р. (яка набрала чинності з 01.06.2014р.), сторонами внесено зміни до п.2.1 договору оренди №3-17 від 29.02.2008р. та узгоджено розмір орендної плати на рівні 631,70 грн на місяць (без ПДВ).

Строк оренди встановлюється на 1 рік з 01.03.2008р. по 01.03.2009р. строк оренди може бути зменшений за узгодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п.п.1.3, 1.4 укладеного сторонами правочину).

Отже, з наведеного формулювання умов укладеного сторонами правочину слідує, що фактично строк користування орендованим майном збігається зі строком дії договору №3-17 від 29.02.2008р.

Разом з цим, за приписами ст.764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відтак, за висновками суду, за відсутності доказів наявності заперечень орендодавця, договір №3-17 від 29.02.2008р. вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги вказаний вище договір як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Як зазначалось у підп.3.2.1 п.3.2 договору №3-17 від 29.02.2008р., орендодавець зобов`язаний після підписання даного договору надати орендареві предмет оренди по акту прийому-передачі в технічно справному стані разом з необхідною документацією.

Предмет оренди вважається переданим в оренду й повернутим з оренди з моменту оформлення відповідного акту прийому-передачі (п.1.5 договору №3-17 від 29.02.2008р.).

29.02.2008р. на виконання умов цього договору оренди, орендодавець передав, а орендар прийняв майно відповідно до акту приймання-передачі, а саме: машину фрезерну марки НО- 85 (Беларус - 82), державний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2007, номер двигуна НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію у Донецькому ТУ Держгірпромнагляду НОМЕР_5 від 21.02.2008р.

Зазначений акт підписаний представниками орендаря та орендодавця та скріплений печатками останніх.

Наявність обставин щодо повернення майна орендодавцю судом не встановлено.

В силу норм ч.ч.1, 3 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч.ч.1, 4 ст.286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до п.п.2.2 - 2.4 договору №3-17 від 29.02.2008р. підставою для оплати орендодавцеві послуг з оренди є акт про надання послуг, що підписується сторонами не пізніше 5 робочих днів по закінченні звітного місяця. Оплата послуг з оренди провадиться орендарем протягом 10 банківських днів після підписання акту про надання послуг, остаточний розрахунок і оплата послуг договору провадяться не пізніше 3-х банківських днів після розірвання (припинення) дії договору пропорційно фактично використаним дням у відповідному місяці.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції (п.2.5 договору №3-17 від 29.02.2008р. в редакції додаткової угоди б/н від 05.05.2008р.).

Як вбачається з матеріалів справи, Службою автомобільних доріг у Донецькій області були оформлені акти надання послуг з оренди основних засобів (рахунок-розрахунок витрат на утримання засобів) за січень 2014 року на суму 2790,02 грн, за лютий 2014 року на суму 2993,52 грн, за березень 2014 року на суму 2868,52 грн, за квітень 2014 року на суму 2963,17 грн, за травень 2014 року на суму 3075,77 грн, всього - 14691 грн.

В той же час, за твердженням позивача, відповідні акти за спірний період з грудня 2012 року по грудень 2013 року, з червня 2014 року по грудень 2015 року у розмірі 54935,77 грн у Служби автомобільних доріг у Донецькій області відсутні у зв`язку із втратою цієї документації в результаті захоплення активів та адміністративної будівлі підприємства (проведення антитерористичної операції), що розташована у м.Донецьк.

При цьому, у відзиві Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» вказувалось, що орендоване майно дійсно знаходилось у його користуванні, в тому числі, у період з 01.12.2012р. по 31.12.2015р., за актом приймання-передачі орендодавцю не поверталось, внаслідок чого у суду відсутні підстави вважати невиконаними договірні зобов`язання за цим правочином з боку позивача у спірний період.

На орендаря покладено обов`язок, зокрема, щодо вчасного та у повному обсязі внесення орендної плати (підп.3.4.4 п.3.4 договору №3-17 від 29.02.2008р.).

У відзиві відповідачем факт не оплати оренди за період з 01.12.2012р. по 31.12.2015р. не заперечувався; натомість, останній наголошував на безпідставності проведення таких нарахувань з боку орендодавця внаслідок підписання сторонами додаткової угоди б/н від 30.11.2014р. до договору оренди, якою доповнено цей правочин п.8.5 за умовами якого, орендна плата за користування майном на підставі вказаного договору на період проведення антитерористичної операції не нараховується; крім того, орендар також вказував на наявні законодавчі заборони щодо здійснення нарахувань орендної плати з 14.04.2014р. за користування державним майном на території проведення антитерористичної операції (ст.7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»).

З цього приводу суд зазначає про наступне.

Указом №405/2014 від 14.04.2014р. Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» уведено в дію відповідне рішення Ради національної безпеки і оборони України щодо проведення антитерористичної операції на сході України.

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», за змістом ч.1 ст.1 якого періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Вказаний нормативно-правовий акт відповідно до п.1 його Прикінцевих та Перехідних положень набрав чинності з наступного дня після опублікування, яке відбулось 14.10.2014р. у газеті «Голос України» №197.

Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Відповідно до ст.7 вказаного нормативно-правового акту України (у відповідній редакції) встановлено скасувати на період проведення антитерористичної операції орендну плату за користування державним та комунальним майном суб`єктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

На виконання абз.3 п.5 ст.11 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженнями №1053-р від 30.10.2014р., №1275-р від 02.12.2015р. Кабінету Міністрів України затверджено переліки населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, до яких, у тому числі, включені м.Донецьк (місцезнаходження орендаря на момент підписання договору оренди №3-17 від 29.02.2008р.) та м.Красноармійськ (м.Покровськ) (переміщене місцезнаходження орендаря (додаткова угода б/н від 30.11.2014р. до договору оренди).

Відтак, вищенаведений Закон України за своєю сутністю регламентує тимчасове спеціальне право орендарів не здійснювати орендні платежі за користування державним майном впродовж відповідного періоду (що розпочався з 14.04.2014р.), коло яких (орендарів - суб`єктів спеціального права) визначається суб`єктами господарювання, що здійснюють свою діяльність на території населених пунктів, визначення переліку яких цим Законом доручено Кабінету Міністрів України (абз.3 п.5 ст.11 Закону).

В той же час, умовами п.8.5 договору №3-17 від 29.02.2008р. (в редакції додаткової угоди б/н від 30.11.2014р.), сторони дійшли взаємної згоди скасувати на період проведення антитерористичної операції орендну плату за користування майном.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

При цьому, судом враховано, що вказані положення п.8.5 було виключено з умов договору на підставі укладеної сторонами додаткової угоди б/н від 01.01.2018р., якою, в тому числі, визначено, що правовідносини з виконання розділу 2 «Розрахунки за договором» і розрахунки з оплати орендної плати за користування майном, що є предметом договору оренди, поновлюються з 01.01.2018р.

Таким чином, з огляду на вищенаведені приписи чинного законодавства України, п.8.5 договору оренди №3-17 від 29.02.2008р. (в редакції додаткової угоди б/н від 30.11.2014р.), орендна плата за користування фрезерною машиною марки НО- 85 (Беларус - 82), державний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2007, номер двигуна НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію у Донецькому ТУ Держгірпромнагляду НОМЕР_5 від 21.02.2008р. (об`єкт оренди) за період з 14.04.2014р. (початок проведення антитерористичної операції на сході України) по 31.12.2015р. включно нарахуванню не підлягала.

Судом не приймаються до уваги твердження позивача щодо не надання відповідачем в якості доказу наявності підстав для не сплати орендних платежів висновку Торгово-промислової палати про настання форс-мажорних обставин в порушення розділу 7 договору оренди та ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» з огляду на наступне.

За змістом п.7.1 договору №3-17 від 29.02.2008р. сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання зобов`язань за цим договором, якщо воно є наслідком непереборної сили, а саме стихійного лиха (злива, град, гроза, землетрус), страйку, війни, актів органів державної влади і якщо ці обставини безпосередньо вплинули на виконання договору. При цьому строк виконання зобов`язань за договором відсувається відповідно до часу протягом якого діяли ці обставини. Перелік форс-мажорних обставин, які зазначені в дійсному пункті, є вичерпними і останні повинні підтверджуватися висновком Торгово-промислової палати.

Згідно з-і ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Отже, наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про настання певних форс-мажорних обставин є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань за договором.

При цьому, предметом розглядуваного позову є вимоги про стягнення заборгованості з орендних платежів.

Таким чином, заявлені у цьому спорі вимоги про стягнення основного боргу за своєю правовою природою не є мірою відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань, а відтак норми ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та відповідні положення договору не підлягають застосуванню у спірному випадку.

За таких обставин, з огляду на викладене, дослідивши представлений позивачем розрахунок заборгованості з орендної плати, період та порядок її нарахування, позивач мав право звернутись до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за період з 01.12.2012р. по 13.04.2014р.

Як вказувалось, у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про сплив строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог з посиланням на те, що позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності.

У відповіді на відзив позивач зазначив про наявність обставин, що свідчать про переривання строків позовної давності, пославшись на лист відповідача, який, на його думку, підтверджує такі обставини.

Водночас, у відповіді на відзив позивач просив суд поновити строк позовної давності щодо заявлених позовних вимог, як такий, що був пропущений з поважних причин.

Свої доводи позивач обґрунтовує тим, що у зв`язку з переміщенням на підконтрольну українській владі територію, значна частина господарської документації була втрачена, що негативно вплинуло, зокрема, на можливість відстеження розрахунків з контрагентами підприємства позивача. Позивач стверджує, що факт наявності дебіторської заборгованості за договором оренди №3-17 від 29.02.2008р. було встановлено за даними бухгалтерського обліку позивача лише при переміщенні до м.Краматорськ у травні 2017 року.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про неправомірність вимог позивача про стягнення орендної плати за період з 14.04.2014р. по 31.12.2015р., питання щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності розглядається судом стосовно тієї частини заявлених позовних вимог, які визнано обґрунтованими, тобто до вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за період з 01.12.2012р. по 13.04.2014р.

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами, визначені у главі 19 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду (ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.256 вказаного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлений загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають (наприклад, у зв`язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.

Як вказувалось, сторони у п.2.3 погодили строки виконання відповідачем зобов`язань з внесення орендної плати - протягом 10 банківських днів після підписання акту про надання послуг. В свою чергу, за умовами п.2.2 укладеного орендарем та орендодавцем правочину, акт про надання послуг підписується сторонами не пізніше 5 робочих днів по закінченні звітного місяця.

Доказів підписання відповідних актів (за спірний період) учасниками справи не представлено.

Отже, системний аналіз вказаних умов договору та наявних в матеріалах справи доказів, у їх взаємозв`язку, свідчить, про те, що зобов`язання боржника щодо сплати оренди повинні виконуватися у вигляді окремих самостійних платежів щомісяця, а тому, в разі неналежного виконання цих зобов`язань, позовна давність за вимогами позивача до відповідача про оплати відповідних коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного щомісячного платежу.

Отже, граничний строк виконання зобов`язань по оплаті орендних платежів за звітний місяць є наступний місяць.

Виходячи з того, що позовна заява №01.3-1802 від 21.04.2020р. Служби автомобільних доріг у Донецькій області була здана до канцелярії суду 27.04.2020р., судом встановлено, що позивачем пропущено встановлений ст.257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності для заявлення вимог про захист свого права за період з 01.12.2012р. по 13.04.2014р.

Підстави переривання перебігу строку позовної давності визначені у ст.264 Цивільного кодексу України, згідно з ч.1 якої перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу, або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання позовної давності, до нового строку не зараховується (абз.2 ч.3 ст.264 Цивільного кодексу України).

Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання.

При цьому, за змістом ч.ч.1, 3 ст.264 Цивільного кодексу України переривання перебігу строку позовної давності можливе лише у разі початку перебігу цього строку та виключно в його межах, а не до його початку чи після спливу позовної давності, оскільки при дослідженні обставин, пов`язаних з вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №914/2026/17, від 30.01.2019р. у справі 905/2324/17.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч.1 ст.264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 26.10.2018р. у справі №922/4099/17, від 12.02.2020р. у справі №917/1421/18.

В якості обставин, що свідчать про переривання строків позовної давності, позивач вказує, що відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання ним боргу за договором оренди, а саме, у своєму листі-відповіді №01-24/710 від 27.07.2017р. на звернення Служби автомобільних доріг відповідач підтвердив наявність договірних відносин, та не спростовував заборгованість за договором.

Суд зауважує, що лист відповідача №01-24/710 від 27.07.2017р., про який зазначає позивач, не може бути визнаний тим доказом, який підтверджує вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання ним боргу за спірний період, оскільки він засвідчує лише факт підтвердження відповідачем наявності господарської операції з укладання договору оренди та передачі майна за вказаним договором, однак у розумінні ст.264 Цивільного кодексу України не є дією, яка свідчить про визнання відповідачем наявності свого боргу за вказаний період та у визначеному розмірі.

Окрім того, вказаний лист датований 27.07.2017р. тоді як заявлена до стягнення сума заборгованості утворилась в період з 01.12.2012р. по 13.04.2014р.

Щодо клопотання позивача про поновлення строку позовної давності та визнання поважними причини пропуску такого строку, суд зазначає про наступне:

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача, з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів, однак, суд не обмежений у захисті цивільного права за відсутності такого клопотання, що підтверджується системним аналізом норм ч.ч.2 - 5 ст.267 Цивільного кодексу України.

Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи.

При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Водночас суд має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20.09. 2011р. за заявою №14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст.261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду не достатньо.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (правові позиції викладені у постановах Великої палати Верховного Суду від 21.08.2019р. у справі №911/3681/17 та від 19.11.2019р. у справі №911/3680/17).

Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.ст.74, 77 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи, що договір оренди був укладений між позивач та відповідачем 29.02.2008р. позивач не був позбавлений права та можливості періодичного проведення будь-яких перевірок або здійснення належного контролю за виконанням відповідачем умов договору оренди №3-17 від 29.02.2008р. до 14.04.2014р. (початок антитерористичної операції). Не проведення перевірки до визначеної дати не звільняє позивача від наслідків пропуску строку позовної давності, що передбачені нормами ст.267 Цивільного кодексу України.

Крім того, у цьому випадку позивач не міг не знати та за всіма обставинами справи мав знати про порушення свого права, яке станом на час укладання додаткової угоди 28.05.2014р. вже мало місце.

Одночасно, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, а тільки зазначено про втрату документів та про переміщення підприємства у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на сході країни, у зв`язку з чим, такі пояснення, за відсутності належних та допустимих доказів в обґрунтування власних доводів, не свідчать про поважність причин пропуску Службою автомобільних доріг у Донецькій області позовної давності.

Згідно із п.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, зважаючи на викладене вище, за висновками суду, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основної заборгованості за зобов`язаннями зі сплати оренди у період з 01.12.2012р. по 13.04.2014р. за договором №3-17 від 29.02.2008р. не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторонами повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами.

В силу приписів ст.ст.77, 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із ст.79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. принципу справедливості розгляду справи судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/17).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору оренди технологічного транспортного засобу №3-17 від 29.02.2008р., надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову у повному обсязі.

Згідно зі ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 2102 грн підлягає віднесенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.86, 129, 210, 231, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення складено 26.10.2020р.

Повний текст рішення складено 02.11.2020р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.О.Паляниця