ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А

26.10.2020р. Справа № 905/1817/20

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., розглянувши

заяву Маріупольської міської ради Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область

до боржника ОСОБА_1 , м.Маріуполь, Донецька область

про видачу судового наказу про стягнення заборгованості в сумі 2904,00грн.

ВСТАНОВИВ:

Маріупольська міська рада Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область звернулася до Господарського суду Донецької області з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 , м.Маріуполь, Донецька область заборгованості в сумі 2904,00грн., яка виникла внаслідок порушення боржником умов договору №414-001 від 20.02.2017 щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, в частині оплати пайової участі (внеску) за період 20.02.2017 - 19.02.2018 та судового збору у сумі 210,20 грн.

Розглянувши матеріали заяви, суд враховує таке.

Згідно зі статтею 147 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

За приписами статті 148 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частинами 1, 2 статті 154 ГПК України суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п`яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

За загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (пункт 7 частини 1 статті 155 ГПК України).

Разом з тим відповідно до пункту 5 частин 1 та 2 статті 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін (стаття 259 ЦК України).

Статтею 260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Статтями 253, 254 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Згідно із частинами 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Доказів на підтвердження збільшення за домовленістю сторін позовної давності, встановленої законом, до заяви не додано.

Зі змісту заяви вбачається, що заявник просить суд стягнути з боржника заборгованість, яка виникла за загальний період починаючи з 20.02.2017 по 19.02.2018.

Разом з тим, заявник звернувся до суду із вимогами до боржника 16.10.2020 (згідно зі штампом відділення поштового зв`язку на поштовому конверті в якому надійшла заява).

Отже, позивачем пропущено строк позовної давності в частині стягнення боргу в сумі 77,79грн., нарахованого за період з 20.02.2017 по 28.02.2017.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу. Водночас відповідно до приписів частини 5 статті 267 ГПК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Проте вирішення таких питань не можливо в межах наказного провадження.

Водночас ЦК України передбачені положення про зупинення, переривання перебігу позовної давності та можливості її застосування тільки за заявою відповідача, однак, дослідження цих питань виходить за межі інституту наказного провадження.

Починаючи з 12.03.2017 позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки 12.03.2020 на території України введено карантин (п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину)).

Відповідно до частини 3 статті 152 ГПК України у разі, якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог.

Таким чином, відповідно до приписів статті 152 ГПК України судовий наказ підлягає видачі тільки в частині вимог про стягнення основної заборгованості в сумі 2826,21грн. У видачі судового наказу в частині вимог про стягнення з боржника заборгованості у сумі 77,79грн., що нарахована за період з 20.02.2017 по 28.02.2017, належить відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись статтями 147, 148, 150, 152, 153, 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Маріупольській міській раді Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область у видачі судового наказу в частині вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 , м.Маріуполь, Донецька область заборгованості в сумі 77,79грн.

Ухвала набрала законної сили - 26.10.2020 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги у строки передбачені ГПК України.

Суддя М.О. Лейба