ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2020 р. Справа№ 927/135/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Євсікова О.О.

Попікової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 26.10.2020,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.06.2020, повний текст якого складено 16.06.2020

у справі №927/135/20 (суддя Моцьора В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Насіння"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна"

про стягнення 1 628 802,92 грн,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Насіння" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості в загальному розмірі 1 628 802,92 грн, з яких 1 263 087,68 грн основного боргу, 102027,73 грн пені, 252617,54 грн штрафу та 11069,97 грн 3% річних.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору № 2-2803/пр1194 від 28.03.2019 в частині здійснення оплати.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Чернігівськоїї області від 11.06.2020 у справі №927/135/20 позов задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Насіння" 1 263 087,68 грн основного боргу, 102 027,73 грн пені, 252 617,54 грн штрафу, 11 069,97 грн 3% річних та 24 432,04 грн судового збору.

Рішення суд мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог. Суд виходив з того, що відповідачем, у визначений договором строк не було виконано зобов`язання щодо оплати поставленого товару, відтак у позивача виникли підстави для стягнення основного боргу та штрафних санкцій у заявленому розмірі.

Також суд встановив відсутність підстав для зменшення відповідачу заявленого розміру штрафу відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання судового рішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.06.2020 у справі №927/135/20 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити розмір штрафу з 252 617,54 грн до 25 261,75 грн та відстрочити виконання судового рішення у справі №927/135/20 на строк до 30.09.2020.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що рішення суду винесено з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зокрема, у доводах апеляційного оскарження скаржник не заперечує факт того, що ним товар отримано, проте повністю не оплачено.

Водночас, скаржник вважає, що суд неповно з`ясував обставини, які є підставою для застосування приписів ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, оскільки розмір нарахованої неустойки є завищеним та непропорційним достягнутої суми боргу за рішенням, тому суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу.

Посилаючись на часткову оплату поставленого товару, а також ту обставину, що сума невиконаного зобов`язання стягнутого за рішенням суду складає 1 263 087,68 грн, а сума штрафу становить 1/5 від розміру основного зобов`язання, що свідчить про те, що штрафні санкції надмірно великі порівняно із сумою боргу та збитками кредитора, скаржник просить суд апеляційної інстанції зменшити розмір штрафу з 252 617,54 грн до 25 261,75 грн.

Крім того, скаржник у доводах апеляційного оскарження не погоджується з висновками суду про відмову у задоволенні відповідного клопотання про відстрочення виконання рішення у справі. При цьому посилається на порушення судом полоджень ч.1 ст. 121 ГПК України. Зазначає, що судом залишено поза увагою подані відповідачем докази в підтвердження наявності обставин відстрочення виконання судового рішення. Посилаючись на наведені обставини, відповідач вважає, що судом неповно з`ясовано всі обставини справи та у прохальній частині апеляційної скарги відповідач просить апеляційний суд відстрочити виконання рішення у справі №927/135/20 на строк до 30.09.2020.

Крім того, відповідач посилався на порушення судом норм процесуального права, які на його думку позбавили його права на подачу відзиву у справі. Зокрема, відповідач посилався на порушення п.4 Розділу X Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, згідно якого під час дії карантину процесуальні строки, в тому числі на подання відзиву продовжуються. Таким чином, на переконання скаржника, 02.04.2020 у суду виникли підстави встановити відповіау новий строк для подання відзиву, оскільки карантин було введено з 12.03.2020, тобто до завершення строку на подання відзиву, встановленого ухвалою суду від 26.02.2020.

Таким чином, причиною подання апеляційної скарги стало питання про наявність або відсутність підстав для зменшення господарським судом заявленого до стягнення суми штрафу і питання щодо правомірності відмови судом у клопотанні відповідача про відстрочення виконання рішення суду до 30.09.2020.

В іншій частині судове рішення, прийняте по суті даної справи, не оскаржено жодною із сторін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2020, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.06.2020 у справі №927/135/20. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 21.09.2020 о 15:00 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 16.09.2020. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 16.09.2020. Встановлено учасникам справи строк до 16.09.2020 для надання своїх заперечень чи пояснень щодо клопотання відповідача про відстрочення виконання судового рішення у справі №927/135/20 на строк до 30.09.2020. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020, від 05.10.2020 розгляд справи, з врахуванням заяви відповідача, розгляд справи було відкладено.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 26.10.2020 представники учасників справи не з`явилися, про час та місце судового засідання сторони належним чином повідомлені у відповідності до ст. 120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема поштові повідомлення.

До судового засідання від 26.10.2020 представником позивача подано клопотання про розгляд справи без його участі.

Що стосується відповідача, колегією суддів враховано, що відповідно до залучених до матеріалів справи поштових повідомлень, зареєстрованих під № 09.2-04.1/89191/20, № 09.2-04.1/89193/20 вбачається отримання ухвали суду від 05.10.2020 про відкладення розгляду справи на 26.10.2020 завчасно - 20.10.2020. Про належне повідомлення відповідача свідчать також і витяги з реєстру відстежень АТ «Укрпошта» за трекінгами відправлень 601, 610, згідно яких вбачається отримання процесуальних документів суду завчасно до судового засідання.

Крім того, при врішенні питання щодо можливості розгляду справи, колегією суддів враховано, що розгляд скарги неодноразово - 21.09.2020, 05.10.2020 відкладався саме за клопотанням відповідача.

В той же час, до визначеної дати проведення судового засідання від учасників у справі не надійшло заяв чи клопотань пов`язаних з рухом апеляційної скарги, зокрема про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у судовому засіданні - 26.10.2020.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, ураховуючи те, що від учасників справи не надходило будь-яких заяв чи клопотань, зокрема щодо відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Колегією суддів враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (з подальшими змінами) з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу з 12.03.2020 по 31.12.2020 на всій території України встановлено карантин та запроваджено обмежувальні заходи.

В той же час, за приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та викладені у відзиві заперечення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

28.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Насіння" (далі - Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" (далі - Покупець) укладено договір № 2-2803/пр1194 (далі - договір) (а/с 11-12).

Відповідно до умов розділу 1 договору, Продавець зобов`язується в строки, визначені договором, передати у власність Покупця (поставити) насіння сільськогосподарських культур та/або засоби захисту рослин (далі - товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість. Найменування товару визначається в додатках до цього договору, які складають його невід`ємну частину.

Розгорнутий асортимент та кількість товару, що постачається, визначаються у додатках до цього договору (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору термін поставки товару визначається у додатках до цього договору.

Ціна за одиницю товару кожного найменування в національній валюті наводиться у додатках до цього договору. Загальна вартість товару з ПДВ визначається шляхом складання вартості окремих партій товару, визначений у додатках до цього договору (п. 5.1 договору).

Згідно з п. 6.1 договору загальна вартість товару повинна бути сплачена покупцем у строк, встановлений в додатках до цього договору.

Перехід права власності на товар відбувається в момент фактичної передачі товару та підписання видаткових накладних на товар (п. 7.2 договору).

Підписання покупцем видаткової накладної також засвідчує факт передачі разом з товаром усієї товаросупровідної документації, в тому числі сертифікатів якості (п. 9.2 договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками та засвідчення печатками сторін. Строк дії цього договору становить 12 місяців, але у будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (п. 10.1 договору).

Сторони підписали додатки до договору, в яких погодили найменування товару, одиницю виміру, кількість, еквівалент умовної одиниці в іноземній валюті, еквівалент ціни за одиницю в іноземній валюті (без ПДВ), еквівалент загальної вартості в іноземній валюті (без ПДВ), ціну за одиницю в гривнях (без ПДВ), суму гривень (без ПДВ), термін поставки, а саме: №1 від 28.03.2019, №2 від 28.03.2019, №3 від 09.04.2019, №4 від 24.04.2019, №5 від 10.05.2019, №6 від 10.05.2019, №6 від 22.05.2019, №7 від 30.05.2019, №8 від 13.06.2019, №9 від 20.06.2019, №10 від 04.07.2019, №11 від 16.07.2019, №12 від 17.09.2019, №13 від 17.09.2019.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1445729,51грн згідно з видатковими накладними:

- №Н-БП-0104-014 від 01.04.2019 на загальну суму 260387,53грн;

- №Н-ВХ-0104-073 від 01.04.2019 на загальну суму 41193,72грн;

- №Н-ВХ-0904-091 від 09.04.2019 на загальну суму 13904,76грн;

- №Н-ВХ-2504-069 від 25.04.2019 на загальну суму 137380,62грн;

- №Н-КХ-2604-005 від 26.04.2019 на загальну суму 10483,68грн;

- №Н-БХ-2504-004 від 25.04.2019 на загальну суму 2321,52грн;

- №Н-ВХ-1605-134 від 16.05.2019 на загальну суму 77341,44грн;

- №Н-БП-1605-003 від 16.05.2019 на загальну суму 110997,82грн;

- №Н-БП-2205-004 від 22.05.2019 на загальну суму 74390,56грн;

- №Н-ВХ-3105-032 від 31.05.2019 на загальну суму 276589,02грн;

- №Н-ВХ-1406-084 від 14.06.2019 на загальну суму 170707,58грн;

- №Н-ВХ-2506-022 від 25.06.2019 на загальну суму 56602,98грн;

- №Н-ВХ-0507-024 від 05.07.2019 на загальну суму 72118,62грн;

- №Н-ВХ-1607-026 від 16.07.2019 на загальну суму 77885,28грн;

- №Н-ВХ-2009-003 від 20.09.2019 на загальну суму 54905,34грн;

- №Н-ВХ-2009-004 від 20.09.2019 на загальну суму 8519,04грн.

Відповідач отримав товар, про що свідчить підпис уповноваженої особи відповідача на видаткових накладних, печатка товариства та довіреності, видані відповідачем уповноваженій особі на отримання товару від позивача, копії яких містяться в матеріалах справи (а/с 30-57).

Зазначений товар відповідач частково оплатив на суму 182 641,83 грн, що підтверджується банківською випискою (а/с 58-66).

Відтак, заборгованість відповідача перед позивачем по сплаті вартості товару, поставленого по договору №2-2803/пр1194 від 28.03.2019 становить 1 301 014,32 грн.

Оскільки вказана заборгованість відповідачем не оплачена позивач звернувся з даним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що договір №2-2803/пр1194 від 28.03.2019 підписний сторонами, скріплений їх печатками, що свідчить про набрання ним чинності.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору №2-2803/пр1194, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не по пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ч.1 ст.662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст.663 ЦК України).

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Матеріалами справи підтверджується належне виконання позивачем зобов`язань по договору щодо поставки товару відповідачу. До того ж факт отримання товару на умовах договору відповідачем не оспорено.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У додатках №№1-13 до договору сторони погодили строки оплати товару, так повна вартість товару мала бути оплачена відповідачем у строк до 01.11.2019 та до 02.12.2019.

Як свідчать наявні матеріали справи, відповідач свої зобов`язання за договором щодо вчасної оплати товару не виконав, докази оплати відсутні.

Враховуючи зазначені обставини, за висновком колегії суддів, вимоги позивача про стягнення 1 263 087,68 грн заборгованості по сплаті за поставлений товар є обґрунтованими та правомірно задоволені судом першої інстанції.

Серед іншого, позивачем також нараховано та пред`явлено до стягнення 102 027,73 грн пені за період з 02.11.2019 по 17.02.2020, 252 617,54 грн штрафу та 11 069,97 грн 3% річних за період з 02.11.2019 по 17.02.2020.

Згідно зі ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати вартості товару, поставленого по договору.

Що стосується вимог про стягнення 3 % річних колегія суддів зазначає, що статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи 3% річних та інфляційні витрати, не є штрафними санкціями (пеня, штраф тощо), а є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Перевіривши розрахунок 3% річних, колегія суддів дійшла висновку, що він є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги про стягнення 3% річних за період з 02.11.2019 по 17.02.2020 у сумі 11 069,97 грн правомірно задоволені судом першої інстанції.

Що стосується вимог про стягнення 102 027,73 грн пені за період з 02.11.2019 по 17.02.2020, 252 617,54 грн штрафу судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями у розумінні ст.230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 11.2 договору за порушення строків виконання зобов`язань за цим договором сторона, яка допустила прострочку, сплачує другій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої на суму простроченого зобов`язання за кожен день прострочки.

Згідно з п. 11.4 договору у разі ухилення від оплати вартості товару понад 15 календарних днів покупець, крім пені, сплачує продавцю штраф у розмірі 20 % від загальної вартості неоплаченого товару.

Дослідивши розрахунки здійснені позивачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення 102 027,73 грн пені за період з 02.11.2019 по 17.02.2020, 252 617,54 грн штрафу, ці вимоги є правомірними і підлягають задоволенню.

Крім того, місцевим господарським судом відмовлено у клопотанні відповідача про зменшення розміру штрафу з 25 2617,54 грн до 25 261,75 грн. Суд виходив з того, що відповідачем не доведено та не надано суду жодного доказу у розумінні статей 76, 77 ГПК України наявності передумов для зменшення заявленої до стягнення суми штрафу в порядку зазначених приписів законодавства, виняткової ситуації, що призвела до неналежного виконання зобов`язань за договором № 2-2803/пр1194. Таким чином, встановивши факт невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати товару за договором, суд не знайшов підстав для зменшення нарахованої суми штрафу. Крім того, суд зауважив що зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і застосовується виключно у виняткових випадках, наявність яких відповідач у даному випадку не довів. Будь-яких обґрунтованих обставин, які були б підставою для зменшення суми неустойки відповідачем суду не наведено.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про наявність підстав для зменшення штрафу з 252617,54 грн до 25261,75 грн та відповідного клопотання відповідача, суд апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Посилаючись на застосування ч. 2 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст.551 Цивільного кодексу України, які надають суду право зменшити розмір штрафних санкцій, відповідач, як і у суді першої інстанції, вказав на те, що на виконання умов договору відповідач здійснив часткову оплату товару на суму 182 641,83 грн, що підтверджується банківською випискою, однак ці обставини судом не враховано. До того ж сума основного зобов`язання стягнутого відповідно до рішення суду складає 1 263 087,68 грн, а сума штрафу становить 1/5 від розміру основного зобов`язання, що свідчить про те, що штрафні санкції надмірно великі порівняно із сумою боргу та збитками кредитора. Таким чином, на думку скаржника, судом не об`єктивно оцінено обставини справи, зокрема не враховано ступінь виконання зобов`язання, не з`ясовано та не взято до уваги причини неналежного виконання зобов`язання. Відтак, скаржник просить суд апеляційної інстанції зменшити розмір штрафу з 252 617,54 грн до 25 261,75 грн.

Враховуючи зазначені аргументи відповідача, колегія суддів дійшла висновку зазначити наступне.

Неустойка (штраф, пеня), виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Однак, чинне законодавство України не містить переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, а не обов`язком, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 905/1742/18, від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 18.06.2019 у справі №914/891/16).

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Застосовуючи норму статті 551 Цивільного кодексу України, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.13 № 7-рп/2013).

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Зі змісту наведених норм також вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В той же час, відповідачем в порядку визначеному процесуальним законом, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді справи, не надано належних та допустимих доказів про наявність істотних та виняткових обставин, які є підставою для зменшення розміру неустойки.

При цьому, неустойка, виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України, статті 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Водночас, не є достатнім для зменшення розміру штрафу, посилання відповідача на часткову оплату відповідачем поставленого товару, а також те, що заявлений розмір штрафу є надмірно великим порівняно із сумою боргу, яка стягнута за рішенням суду та збитками кредитора, оскільки, як вказувалось вище, зобов`язання мають бути виконані належним чином в повному обсязі.

При цьому, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, суд додатково акцентує увагу скаржника, що зменшення суми пені є правом суду, яке він може реалізувати у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів. Таке право застосовується виключно у виняткових випадках, наявність яких відповідач у даному випадку не довів.

Відповідач є господарюючим суб`єктом і несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з ст. 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Таким чином, оцінюючи викладене в сукупності, беручи до уваги, що питання зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках, врахувавши встановлений розмір несвоєчасного виконання відповідачем свого зобов`язання та розмір штрафу, а також обставини, на які посилався відповідач, як на підставу зменшення штрафу, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача щодо зменшення розміру штрафу до 25 261,75 грн.

Доводи апеляційної скарги викладеного не спростовують та в більшій мірі повторюють твердження, яким була надана належна правова оцінка судом першої інстанції, інших обґрунтованих доказів та обставин щодо зменшення розміру штрафу відповідачем не наведено.

Серед іншого, в процесі розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було подано клопотання про відстрочення виконання рішення у справі №927/135/20 на строк до 30.09.2020.

Суд першої інстанції, дослідивши подані відповідачем докази, дійшов висновку відмовити у задоволенні відповідного клопотання відповідача, посилаючись на недоведеність обставин задоволення такої заяви.

Скаржник у доводах апеляційного оскарження не погоджується з висновками суду про відмову у задоволенні відповідного клопотання про відстрочення виконання рішення у справі. При цьому посилається на порушення судом полоджень ч.1 ст. 121 ГПК України. Зокрема, зазначає, що суд повинен врахувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини. Крім того, зазначає, що судом залишено поза увагою подані відповідачем докази в підтвердження наявності обставин відстрочення виконання судового рішення. Посилаючись на наведені обставини, відповідач вважає, що судом неповно з`ясовано всі обставини справи та у прохальній частині апеляційної скарги відповідач просить апеляційний суд відстрочити виконання рішення у справі №927/135/20 на строк до 30.09.2020.

Перш за все з приводу зазначених аргументів, суд апеляційної інстанції вважає необхідним звернути увагу відповідача, що 15.12.2017 набув чинності Господарський процесуальний кодекс України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII. Тому питання відстрочення або виконання судового рішення регулються положеннями 331 ГПК України в редакції зазначених змін, а не ст. 121 ГПК України, як посилається скаржник.

Щодо суті відповідної заяви відповідача про відстрочення виконання рішення у справі №927/135/20 на строк до 30.09.2020, яка була розглянута судом першої інстанції, а також тверджень відповідача щодо необґрунтованого висновку суду про відмову у її задоволенні, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до частини першої статті 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Вказана норма процесуального законодавства надає право суду, який ухвалив рішення, зокрема, надати відстрочення або розстрочити виконання, про що зазначається в рішенні.

Статтею 239 ГПК України не врегульовано порядку надання відстрочки або розстрочення виконання судового рішення та не надано право суду вчиняти такі дії з власної ініціативи. Таким чином, суд під час вирішення питання щодо надання відстрочки або розстрочення виконання судового рішення повинен керуватися нормами процесуального законодавства, які врегульовують відповідні дії; у даному випадку такою нормою є стаття 331 ГПК України.

Відповідно до статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. При відстроченні або розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Суд зазначає, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Тобто, суд може відстрочити або розстрочити виконання рішення лише за заявою сторони або стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом). При цьому суд повинен також врахувати: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо, що, у свою чергу, можливе за наявності поданих сторонами відповідних доказів.

Підстави відстрочки виконання судового рішення повинні бути непереборними, об`єктивними, тобто, виключними, що ускладнюють вчасне виконання рішення суду. Крім того, відстрочка, розстрочка виконання рішення суду надається лише в тих випадках, коли є достатньої доказів того, що у сторін з поважних причин немає можливості виконати рішення у встановлений строк та спосіб.

При наданні відстрочки судового рішення суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для відповідача при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все, повинен враховувати такі ж наслідки для позивача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач посилався на те, що фінансове становище товариства суттєво погіршилось і підприємство перебуває у скрутному стані та не зможе сплатити суму боргу. Відповідачем зазначено, що товариство має невиконані грошові зобов`язання перед рядом кредиторів, про що свідчать відомості процесуальних документів у справах №927/111/20, №927/355/20, №927/134/20, №911/539/20, №927/280/20, №927/94/20, які містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Також відповідачем надано виписки з наявних банківських рахунків, які, як він зазначає, свідчать про відсутність обігових коштів, довідку №01/06/20-1 від 01.06.2020 та звіт про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду на 01.12.2019.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідач здійснює самостійну господарську діяльність, на власний ризик, що в свою чергу не є об`єктивними обставинами, що ускладнюють або роблять неможливим виконання судового рішення у даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження неможливості виконання судового рішення, відповідачем надані виписки банку, довідка №01/06/20-1 від 01.06.2020 та звіт про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду на 01.12.2019.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що названі довідки та виписки банку не є належними доказами складного фінансового стану (відсутність коштів) станом на дату звернення відповідача з клопотанням про відстрочення судового рішення, позаяк не відображають повної інформації щодо руху коштів по рахункам відповідача та не свідчать про скрутне фінансове становище останнього.

Саме по собі посилання відповідача на тяжкий фінансовий стан не є виключними обставинами, що ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.

Водночас, наявність заборгованості у відповідача перед іншими кредиторами, не звільняє боржника від виконання покладених на нього обов`язків виконання рішень суду.

З приводу цих тверджень відповідача, суд першої інстанції серед іншого обгрунтовано зауважив, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, "державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як "виняткові обставини" (див. § 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Півень проти України" від 29.06.2004).

При цьому, Європейський суд з прав людини допускає, що "затримки у виконанні рішення можуть бути обґрунтовані за окремих обставин, проте державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на вибачення за невиплату боргу за рішенням, а затримки не можуть бути такими, що зводять нанівець право, що захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції" (див. § 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бакай та інші проти України" від 09.11.2004).

Тобто, в будь-якому випадку відсутність коштів, тяжкий фінансовий стан боржника не є винятковими обставинами, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим та не є підставою для відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Оцінюючи вищенаведене доречно також зазачити, що згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Окрім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

З огляду на вищезазначене, дослідивши подані відповідачем докази та його аргументи в цій частині, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача щодо надання відстрочення виконання рішення суду та скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Серед іншого, колегія суддів не погоджується з аргументами відповідача про порушення судом норм процесуального права судом першої інстанції, які на його думку позбавили його права на подачу відзиву у справі, виходячи з наступного.

Так, скаржник вказує, на порушення п.4 Розділу X Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, згідно якого під час дії карантину процесуальні строки, в тому числі на подання відзиву продовжуються. Таким чином, на переконання скаржника, 02.04.2020 у суду виникли підстави встановити відповіау новий строк для подання відзиву, оскільки карантин було введено з 12.03.2020, тобто до завершення строку на подання відзиву, встановленого ухвалою суду від 26.02.2020.

Як свідчать матеріали справи, розгляд даної справи неодноразово відкладався судом, а саме ухвалами від 24.03.2020, від 27.04.2020, 19.05.2020, 18.05.2020, в тому числі за клопотанням відповідача.

Крім того, 09.06.2020 відповідачем було подано клопотання про надання відповідачу строку для подання відзиву у справі № 927/135/20, яке мотивовано наявністю підстав для продовження відповідного строку з посиланням на п.4 Розділу X Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суд першої інстанції, дійшов висновку відповідне клопотання відповідача залишити без розгляду, з наступних підстав.

Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, в даному випадку - норм ГПК України.

Таким чином, право на подання відзиву на позовну заяву не є абсолютним, подаючи відзив на позовну заяву заявник повинен дотримуватись вимог ГПК України щодо його подання.

Частиною першою статті 46 ГПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ч.4 ст.161 ГПК України, подання заяв по суті, у тому числі відзиву на позовну заяву (відзиву), є правом учасників справи.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (стаття 113 ГПК України).

Відповідно до ч.8 ст. 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Згідно з ч.1 ст. 116 ГПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків.

Процесуальний строк, виступає одним з ключових елементів господарсько-процесуальної форми, і в цілому направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження господарського процесу у визначених ГПК України часових рамках.

Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз ГПК України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.

Процесуальні строки, з поміж іншого, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків.

Так, з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.

Згідно зі ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, право на подання відзиву на позовну заяву може бути реалізовано відповідачем виключно у строк, встановлений судом для подання відзиву на позов, а процесуальним наслідком пропуску такого строку є втрата права на вчинення стороною відповідної процесуальної дії. Обрахування строку на подання відзиву на позов починається відповідно для кожного учасника справи з наступного дня після дати отримання ним ухвали господарського суду про відкриття провадження у справі.

Як встановлено судом, ухвалою суду від 26.02.2020 про відкриття провадження у справі відповідачу було встановлено строк для надання відзиву на позов протягом 15 днів з дати отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі та відповідач був попереджений, що в разі ненадання відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвала суду від 26.02.2020 про відкриття провадження у справі була отримана відповідачем 03.03.2020, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення від 26.02.2020 №951, відповідно строк подачі відзиву на позовну заяву сплив 18.03.2020.

Відповідач, у відповідності до ст.165 ГПК України, своїм процесуальним правом не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав.

У відповідності до ч. 2 ст. 119 ГПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку , чи з ініціативи суду.

Враховуючи вищенаведені норми процесуального права, суд першої інстанції встановив, що строк подачі відзиву на позовну заяву сплив 18.03.2020, а відповідач із клопотанням про продовження строку надання відзиву на позовну заяву звернувся лише 11.06.2020, тобто після закінчення встановленого судом строку для подачі відзиву на позовну заяву.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, посилання відповідача на п.4 Розділу X Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким процесуальний строк подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину, обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки, як встановлено судом, строк подачі відзиву на позовну заяву сплив 18.03.2020, тобто до 02.04.2020, дати набрання чинності Законом України щодо внесення змін до розділу Х Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України.

Порушень процесуального закону у даному випадку колегія суддів не вбачає.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та в цілому зводяться до переоцінки обставин зазначених місцевим судом.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка.

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Процесуальні права сторін при розгляді справи судом першої інстанції не порушено.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівськоїї області від 11.06.2020 у справі №927/135/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 28.10.2020.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.О. Євсіков

О.В. Попікова