ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2020 р. Справа№ 910/18713/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 05.11.2020

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Боранд Трейд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2020 (повне рішення складено 07.07.2020)

у справі № 910/18713/19 (суддя - Чинчин О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Боранд Трейд»

до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Дарстен»

про визнання договору недійсним,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Боранд Трейд» (далі - ТОВ «Боранд Трейд») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») про визнання недійсним договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору поруки обґрунтовані тим, що договір поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016 був укладений заявником під впливом обману, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дарстен» (далі - ТОВ «Дарстен»).

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2020 у позові ТОВ «Боранд Трейд» до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016 відмовлено повністю. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що ТОВ «Боранд Трейд» не доведено наявності обставин вчинення ним правочину під впливом обману, зокрема, трьох складових: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману у розумінні ст. 230 Цивільного кодексу України.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У липні 2020 року ТОВ «Боранд Трейд» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2020 та ухвалити нове, яким позовну заяву ТОВ «Боранд Трейд» задовольнити повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Боранд Трейд». Надано сторонам час на подачу відзивів, заяв, клопотань. Призначено до розгляду апеляційну скаргу на 05.10.2020.

05.10.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 04.11.2020, а 04.11.2020 - до 05.11.2020.

У судовому засіданні 04.11.2020 представник скаржника посилався на наявність судових рішень в інших справах, в яких встановлені обставини, які є преюдиційними по відношенню до даної. На питання суду щодо переліку таких справ сторона інформацію не надала.

Водночас, 05.11.2020 на адресу суду апеляційної інстанції від скаржника надійшли додаткові пояснення, до яких було долучено копію рішення правління Національного Банку України №323 від 05.10.2016 (2 аркуша) та копію рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/18278/19 від 13.10.2020.

05.11.2020 у судове засідання з`явився представник відповідача. Представник скаржника та третьої особи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання представник скаржника повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується розпискою представника, наявною в матеріалах справи. Кореспонденція надіслана на адресу третьої особи повернулася до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання». Кореспонденція надсилалася за адресою, яка міститься в ЄДРПОУ.

Місцезнаходження юридичної особи при здійсненні державної реєстрації, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», вноситься до відомостей про цю юридичну особу. Зі змісту ч. 4 ст. 17 вказаного Закону вбачається, що державній реєстрації підлягають і зміни до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, тобто і зміна місцезнаходження, про що юридична особа має звернутись із відповідною заявою. Не вживши заходів для внесення до Єдиного державного реєстру відомостей про зміну свого місцезнаходження (в разі такої зміни), юридична особа повинна передбачити або свідомо допускати можливість настання певних негативних наслідків (зокрема неотримання поштової кореспонденції). Жодних заяв після відкриття апеляційного провадження від скаржника про зміну адреси, направлення кореспонденції за іншою адресою, до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Тобто надіслання судом процесуальних документів на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у разі відсутності повідомлення особою іншої адреси для направлення поштової кореспонденції, є належним виконанням приписів процесуального закону щодо надсилання судових рішень учасникам справи. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 по справі 911/3309/17).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, враховуючи процесуальне обмеження строку перегляду рішення суду, та надсилання третій особі кореспонденції за адресою, яка відповідає адресі в ЄДРПОУ, дійшов висновку про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні.

У судовому засіданні представник відповідача просив не приймати подані скаржником додаткові пояснення, зокрема, з огляду на те, що про прийняття таких доказів сторона не клопотала в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції залишив без розгляду додаткові пояснення скаржника та додані до них документи з огляду на приписи ст. 80, 118, 119 ГПК України, про що постановив усну ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання. Ухвала мотивована тим, що додані до пояснень докази не було подано в строк встановлений законом, клопотання про поновлення строку для подачі таких доказів стороною не заявлено. Самі ж пояснення стосуються виключно доданих документів.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

ТОВ «Боранд Трейд» в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з огляду на таке.

Скаржник вважає, що відповідач навмисно ввів в оману ТОВ «Боранд Трейд» про існування у банку договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями боржника - ТОВ «Дарстен» у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукав позивача до укладення з відповідачем пов`язаних між собою кредитного договору № 4Б16091Г від 20.10.2016 та договору поруки від 20.10.2016 № 4Д14024И/П. Відсутність вищевказаних документів, за твердженням скаржника, має істотне значення при укладенні кредитного договору та договорів поруки і підтверджує факт обману позичальника. Адже якби позивачу, на момент укладення кредитного договору та договорів поруки було відомо про відсутність даних забезпечень, він не вчиняв би указаний правочин.

Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки тому, що у ТОВ «Боранд Трейд», як поручителя, відсутні оригінали кредитних договорів і відповідні документи, які підтверджують зобов`язання ТОВ «Дарстен», та чи взагалі вони існували у відповідача на момент укладення оскаржуваного договору. Також сторона зазначає, що не було витребувано у відповідача жодного документу за клопотанням позивача, які б підтверджували позицію позивача, але в силу обставин відсутні у нього.

Таким чином, на переконання скаржника, без повного дослідження обставин справи, судом першої інстанції не було встановлено факту введення в оману, натомість надано невірну оцінку доказам виключно на користь відповідача.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та пояснень

05.10.2020 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона заперечує проти вимог апеляційної скарги та просить відмовити в її задоволенні.

Відповідач зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що причинно-наслідковий зв`язок яким обґрунтовував позивач свої позовні вимоги відсутній, а фактичні обставини, на які посилався позивач, є надуманими, що, в свою чергу, призвело до неправильного розуміння ст. 230 Цивільного кодексу України. А тому відповідні посилання скаржника відповідач вважає безпідставними.

Також відповідач вказує, що метою отримання кредитних коштів та укладення договорів поруки було виключно фінансування поточної діяльності позивача, а не участь у трансформації кредитного портфелю ПАТ «КБ «Приватбанк», як про це зазначено в апеляційній скарзі.

Крім того, відповідач посилається на пов`язані з даною інші справи, де, відмовляючи позивачу в позові, суди чітко вказали, що ТОВ «Боранд Трейд» не надало жодних належних, допустимих та достовірних доказів повного виконання забезпеченого зобов`язання, тим більше, що законодавцем не передбачено передачу кредитором поручителю саме кредитної справи чи оригіналів документів, які підтверджують обов`язок боржника. Такі рішення суду, на переконання сторони, спростовують існування факту обману зі сторони АТ КБ «Приваьбанк».

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вірно з`ясовано судом першої інстанції, 20.10.2016 між ТОВ «Боранд Трейд» (позичальник) та АТ КБ «Приватбанк» (банк) укладено кредитний договір №4Б16091Г, відповідно до умов якого банк за наявності вільних коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 4 800 000 000, 00 грн для фінансування поточної діяльності в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди у визначені цим договором терміни - з урахуванням додаткової угоди.

Відповідно до п. А.2.1 та п. А.3 кредитного договору № 4Б16091Г від 20.10.2016 термін повернення кредиту - 06.10.2026.

Позичальник зобов`язується використовувати кредит на цілі, зазначені у п. 1.1 договору (п. 2.2.1), сплатити відсотки за користування кредитом (п. 2.2.2), повернути кредит в строки/терміни, встановлені договором (п. 2.2.3).

Згідно з п. 6.1 кредитного договору № 4Б16091Г від 20.10.2016 цей договір у частині п. 4.4 набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором.

Відповідно до п. 7.9 кредитного договору №4Б16091Г від 20.10.2016 договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа акредитованого центру сертифікації ключів АТ КБ «Приватбанк» у порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 03.03.2016, укладеної сторонами.

Крім того, 20.10.2016 між ТОВ «Боранд Трейд» (поручитель) та АТ КБ «Приватбанк» (кредитор) укладено договір поруки №4Д14024И/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «Дарстен» своїх зобов`язань за кредитним договором від 21.01.2014 № 4Д14024И, за кредитним договором від 11.02.2014 №4Д14118И, за кредитним договором від 27.06.2014 № 4Д14243И.

Відповідно до п. 2 договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016 поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно з п. 4 договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016 у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Пунктом 5 договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016 сторони узгодили, що у випадку невиконання боржником обов`язку п. 1 цього договору кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання.

Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, впродовж 5-ти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п. 5 цього договору (п. 6 договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016).

Відповідно до п. 7 договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016 у випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого п. 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках. Договірне списання оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті «призначення платежу» якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.

Згідно з п. 8 договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016 до поручителя, який виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договорами застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.

Відповідно до п. 10 договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016 кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Згідно з п. 17 договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016 договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа акредитованого центру сертифікації ключів АТ КБ «Приватбанк» у порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 03.03.2016, укладеної сторонами.

Так, позивачем було надано до матеріалів справи копію платіжного доручення №2314 від 21.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - виконання зобов`язання по кредитному договору від 27.06.2014 № 4Д14243И відповідно до договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016; сума грошових коштів - 1 879 023, 12 грн.

Також, позивачем надано копію платіжного доручення № 2313 від 21.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - виконання зобов`язання по кредитному договору від 11.02.2014 № 4Д14118И відповідно до договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016; сума грошових коштів - 1 319 805, 56 грн.

Згідно з платіжним доручення № 2312 від 21.10.2016 у графі «призначення платежу» вказано - виконання зобов`язання по кредитному договору від 21.01.2014 №4Д14024И відповідно до договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016; сума грошових коштів - 1 319 805, 56 грн.

Так, звертаючись з даним позовом, скаржник вказував на наявність підстав для визнання недійсним договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016 з огляду на таке.

За доводами скаржника, укладенню вказаних договорів (кредитного договору №4Б16091Г від 20.10.2016 та договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016), а також інших договорів поруки передували ті обставини, що позивач зарекомендував себе як надійний та перспективний клієнт банку, що постійно нарощує обсяг необхідних банківських послуг.

На переконання скаржника, банк, володіючи повною фінансовою інформацією про позивача, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув позивачу пропозицію щодо можливості участі ТОВ «Боранд Трейд» у процедурі «трансформації» кредитного портфеля АТ КБ «Приватбанк». Така процедура, за твердженням скаржника, зі слів співробітників банку, була ініційована Національним Банком України відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323/БТ, яким зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля. Згаданий план заходів, зі слів співробітників банку, передбачав переведення існуючого корпоративного кредитного портфеля на операційні компанії, які мають реальні та прозорі джерела походження доходів.

При цьому, за твердженням скаржника, представники банку наголошували на тому, що кредитні зобов`язання «старих боржників» забезпеченні «надзвичайно» ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше.

Так, за доводами скаржника, його дії з отримання кредитних коштів за кредитним договором № 4Б16091Г від 20.10.2016 були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань «старих боржників» банку в зазначених рамках реалізації плану «трансформації» кредитного портфеля АТ КБ «Приватбанк», ініційованого Національним Банком України. Тобто, укладення кредитного договору №4Б16091Г від 20.10.2016 було обумовлено тим, що скаржник, здійснюючи погашення за рахунок отриманих кредитних коштів (за вказаним кредитним договором) заборгованості «старих» позичальників (боржників), в тому числі позичальника ТОВ «Дарстен» за кредитним договором від 21.01.2014 №4Д14024И, за кредитним договором від 11.02.2014 №4Д14118И, за кредитним договором від 27.06.2014 №4Д14243И (на підставі договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016), мав на меті отримати прибуток від реалізації активів або набуття права власності на них (переданих позичальниками в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами), оскільки зі слів працівника банку, сукупна вартість активів, що передані в забезпечення, у декілька разів перевищує заборгованість «старих» позичальників перед банком.

Також, за доводами скаржника, сума отриманого від банку кредиту за кредитним договором №4Б16091Г від 20.10.2016 дорівнює сумі сплачених ним грошових коштів в рахунок погашення заборгованості «старих» позичальників (боржників) за кредитними договорами, в тому числі заборгованості ТОВ «Дарстен» за кредитним договором від 21.01.2014 №4Д14024И, за кредитним договором від 11.02.2014 №4Д14118И, за кредитним договором від 27.06.2014 №4Д14243И.

Рішенням Національного Банку України від 18.12.2016 №498-р АТ КБ «Приватбанк» визнано неплатоспроможним, та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 № 961 банк перейшов у власність держави.

Як вбачається з п. 10 договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016, кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Однак, хоча скаржником і були виконанні зобов`язання ТОВ «Дарстен» за кредитним договором від 21.01.2014 № 4Д14024И, за кредитним договором від 11.02.2014 № 4Д14118И, за кредитним договором від 27.06.2014 №4Д14243И на підставі договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016, втім зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» щодо передачі позивачу документів, що посвідчували права заставодержателя (Приватбанку) на активи боржників, якими були забезпечені зобов`язання за кредитними договорами, виконані не були.

У зв`язку з викладеними обставинами, як зазначає скаржник, протягом 2017 - 2018 років він намагався у судовому порядку отримати вказані документи від Приватбанку. Однак, як встановлено у рішеннях судів, АТ КБ «Приватбанк» і не був зобов`язаний передавати такі документи ТОВ «Боранд Трейд».

Таким чином, ані в порядку договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016, ані в судовому порядку, АТ КБ «Приватбанк» не передав позивачу документи, які б давали змогу позивачу звернути стягнення на активи, що забезпечували виконання зобов`язань «старих» боржників за кредитними договорами, зокрема документи, які забезпечували виконання зобов`язань ТОВ «Дарстен» за кредитним договором від 21.01.2014 №4Д14024И, за кредитним договором від 11.02.2014 №4Д14118И, за кредитним договором від 27.06.2014 №4Д14243И.

Як стверджує скаржник, така поведінка банку свідчить про відсутність намірів у банку виконувати свої зобов`язання за договором поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016 ні в момент його укладення, ні протягом значного періоду після його укладення, що свідчить про введення в оману позивача відповідачем.

Водночас, сторона наводить послідовні дії, які вчинялися банком протягом певних років, а не доводить факт обману в момент вчинення правочину в розумінні ст. 230 Цивільного кодексу України.

Тривале невиконання АТ КБ «Приватбанк» зобов`язань за договором поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016, на переконання скаржника, свідчить про відсутність у банку намірів передати позивачу (як поручителю, який виконав зобов`язання боржника) документів, які підтверджували наявність забезпечення виконання зобов`язань «старих» позичальників (зокрема, ТОВ «Дарстен») у вигляді цінних для позивача активів.

При цьому банк лише використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти як кредитний договір № 4Б16091Г від 20.10.2016, так і договори поруки, в тому числі договір поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016, з метою реалізації плану «трансформації», чим ввів ТОВ «Боранд Трейд» в оману щодо істотних умов договору.

Крім того, скаржник зазначає, що у нього є сумніви щодо реальної наявності у банку таких активів, оскільки протягом 2016 - 2019 років банк не передав позивачу ні документи, які посвідчували наявність активі (їх копії), ні будь-яку іншу інформацію, що надавала б змогу позивачу звернути стягнення на такі активи.

Наведені обставини, за твердженням скаржника, свідчать про те, що банк, як недобросовісна сторона правочину, навмисно, з метою виконання плану «трансформації» кредитного портфелю АТ КБ «Приватбанк», ввів в оману ТОВ «Боранд Трейд» щодо існування у банку договорів, укладених для забезпечення виконання зобов`язань «старих» боржників за кредитними договорами у розмірах, що суттєво перевищують розміри заборгованості за кредитними договорами.

Відсутність вказаних документів має істотне значення при укладенні як кредитного договору №4Б16091Г від 20.10.2016, так і договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016 (та інших договорів поруки) та підтверджує факт обману позивача, оскільки якби останній на момент укладення вказаного кредитного договору та договору поруки знав про відсутність договорів (забезпечень), він би не вчиняв вказаних правочинів (кредитного договору №4Б16091Г від 20.10.2016 та договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016).

Враховуючи наведене, скаржник звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016 на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися договірні правовідносини щодо кредитування та забезпечення виконання зобов`язання шляхом укладення договору поруки. Спір у справі стосується питання наявності підстав для визнання недійсним договору поруки, укладеного на забезпечення зобов`язання третьої особи.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 16 Закону України «Про електронні довірчі послуги» до складу електронних довірчих послуг входять: створення, перевірка та підтвердження удосконаленого електронного підпису чи печатки; формування, перевірка та підтвердження чинності сертифіката електронного підпису чи печатки; формування, перевірка та підтвердження чинності сертифіката автентифікації веб-сайту; формування, перевірка та підтвердження електронної позначки часу; реєстрована електронна доставка; зберігання удосконалених електронних підписів, печаток, електронних позначок часу та сертифікатів, пов`язаних з цими послугами.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги» (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Між сторонами відсутній спір щодо факту укладення (шляхом підписання цифровими підписами та скріплення електронними печатками сторін) вказаних вище кредитного договору та договору поруки.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 554 Цивільного кодексу України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Статтею 20 Господарського кодексу України, яка кореспондується з нормою ст. 15 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

Приписи ст. 204 Цивільного кодексу України визначають презумпцію правомірності договору, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких обставин, заявляючи позов про визнання недійсним договору, заявник має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі).

Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено.

Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним.

Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: 1) наявність умислу в діях відповідача, 2) істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, 3) наявність обману.

Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/9879/18.

Як вбачається з матеріалів справи, скаржник вказує, що банк як недобросовісна сторона договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016 навмисно з метою виконання трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля АТ КБ «Приватбанк» ввів в оману позивача про існування у банку договорів, укладених для забезпечення прав вимоги за кредитними зобов`язаннями ТОВ «Дарстен» (за кредитним договором від 21.01.2014 №4Д14024И, за кредитним договором від 11.02.2014 №4Д14118И, за кредитним договором від 27.06.2014 №4Д14243И), у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукало позивача до укладення з банком як кредитного договору, так і оскаржуваного договору поруки.

За доводами скаржника, викладені ним обставини, вказують на відсутність вищевказаних документів (договорів забезпечення) у банку, що мало істотне значення при укладенні договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016 (оспорюваного договору), що підтверджує факт обману банком позивача, оскільки якби позивач знав про відсутність забезпечень, він би не укладав з відповідачем ані кредитного договору № 4Б16091Г від 20.10.2016, ані договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016.

Частиною 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Однак, скаржником не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин (складових), які є підставами для визнання недійним договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016 на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України.

Жодних доказів на підтвердження того, що працівниками АТ КБ «Приватбанк» повідомлялись відомості, які не відповідають дійсності, або що представники банку замовчували обставин, що мали істотне значення для правочину (відсутність забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 21.01.2014 №4Д14024И, за кредитним договором від 11.02.2014 №4Д14118И, за кредитним договором від 27.06.2014 №4Д14243И - ТОВ «Дарстен»), скаржником не надано. А відповідні посилання є виключно його суб`єктивним трактуванням обставин справи, які не приймаються судом за відсутності належних доказів.

Скаржником не доведено, що відповідачем вчинялись винні, навмисні дії, що свідчили б про намагання відповідачем запевнити позивача про такі властивості й наслідки договору поруки № 4Д14024И/П від 20.10.2016, які насправді наступити не можуть.

Як вбачається з протоколу № 5 загальних зборів учасників ТОВ «Боранд Трейд» від 13.10.2016, порядком денним загальних зборів було погоджено укладення з відповідачем кредитного договору на суму 4 800 000 000, 00 грн для фінансування поточної діяльності товариства.

Жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за «старими» кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої «трансформації кредитного портфелю» банку.

Відповідно до Техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 18.10.2016, метою кредитування ТОВ «Боранд Трейд» є фінансування поточної діяльності.

Згідно із заявкою на отримання кредиту від 18.10.2016 цільовим призначенням позики є «фінансування поточної діяльності підприємства; джерела погашення - за рахунок основної діяльності».

Будь-яких посилань на трансформацію/майно/забезпечення за первісними кредитами - вказаний документ не містить, так само, як і не містить посилань на договори поруки, які позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку (в тому числі за оспорюваним договором).

Крім того, жодний пункт кредитного договору №4Б16091Г від 20.10.2016 не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016 та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі № 910/18604/19 (постанова від 29.10.2020) у подібних правовідносинах.

Також, ТОВ «Боранд Трейд» зверталося до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про розірвання договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016 (справа № 910/192/18). Позовна заява обґрунтована істотним порушенням відповідачем умов договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016, яке полягає у ненаданні товариству належним чином завірених копій документів на підтвердження обов`язків ТОВ «Дарстен» за кредитним договором від 21.01.2014 №4Д14024И, за кредитним договором від 11.02.2014 №4Д14118И, за кредитним договором від 27.06.2014 №4Д14243И, внаслідок чого позивач значною мірою позбавлений того, на що розраховував під час укладення цього договору поруки, був змушений залучити кредитні кошти, зазнав збитків і втратив зацікавленість у подальшому його виконанні.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2018 у справі № 910/192/18, у задоволенні позову відмовлено повністю. Відмовляючи у задоволенні позову, суди дійшли висновку про відсутність передбачених законом підстав для розірвання договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016, оскільки, в тому числі, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що позивач погасив повністю всі зобов`язання боржника за кредитними договорами, а не їх частину.

Крім того, ТОВ «Боранд Трейд» зверталось до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про зобов`язання вчинити дії (справа №910/17577/17). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач за умовами договору поруки №4Д14024И/П від 20.10.2016 як поручитель сплатив відповідачу як кредитору заборгованість ТОВ «Дарстен»: за кредитним договором від 21.01.2014 №4Д14024И, за кредитним договором від 11.02.2014 №4Д14118И, за кредитним договором від 27.06.2014 №4Д14243И. У свою чергу, відповідач, у порушення умов договору поруки та ст. 556 Цивільного кодексу України не передав позивачу, як поручителю (який погасив заборгованість боржника), оригінали кредитних договорів, які підтверджують обов`язок ТОВ «Дарстен» перед відповідачем за кредитними договорами, а також договори забезпечення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2017, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2018 у справі №910/17577/17, відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Боранд Трейд». Рішення судів у справі № 910/17577/17, в тому числі, мотивовані тим, що укладеним між сторонами договором поруки передбачено у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю саме належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором, а не їх оригінали. Позивачем не наведено жодного акту чинного законодавства України, з якого б безпосередньо виникав обов`язок відповідача виконати дії, про зобов`язання вчинення яких просить позивач, а також не доведено існування будь-яких інших підстав виникнення у відповідача обов`язку передати позивачу оригінали відповідних документів.

Отже, враховуючи обов`язковість судових рішень, встановлену ст. 1291 Конституції України, встановлені у справах №910/17577/17 та № 910/192/18 обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність доводів (підстав) скаржника про відсутність у банку будь-яких договорів забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Дарстен» за кредитним договором від 21.01.2014 №4Д14024И, за кредитним договором від 11.02.2014 №4Д14118И, за кредитним договором від 27.06.2014 №4Д14243И.

Враховуючи, що для встановлення обставин вчинення правочину під впливом обману на позивача покладається обов`язок з доведення наявності трьох складових: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про те, що позивачем вказаних обставин (складових) не доведено та правомірно відмовив у задоволенні позову.

Посилання скаржника на не витребування судом першої інстанції доказів на підтвердження його доводів, також відхиляються судом апеляційної інстанції як безпідставні з огляду на те, що відповідне клопотання стороною не заявлялося у суді першої інстанції, а також у суді апеляційної інстанції, принципи диспозитивності та змагальності сторін, передбачені ст. 2 ГПК України. виходячи з наведеного, судом апеляційної інстанції відхиляються доводи скаржника в цій частині як необґрунтовані.

Крім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Таким чином, правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що дії скаржника, який уклав спірний договір поруки, та в подальшому заявив позов про визнання вказаного правочину недійсним, суперечать його попередній поведінці (укладенню договору) та є недобросовісними.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору поруки з огляду на недоведеність відповідних обставин урозумінні ст. 203 Цивільного кодексу України.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 126, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Боранд Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2020 у справі №910/18713/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2020 у справі №910/18713/19 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2020, зупиненого ухвало Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020.

5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06.11.2020

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім