СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2020 р. Справа № 917/183/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Склярук О.І., суддя Дучал Н.М. , суддя Слободін М.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ, за вх. №1766 П/1 на рішення господарського суду Полтавської області від "11" червня 2020 р. (суддя Безрук Т.М.) у справі №917/183/20

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ,

до Приватного підприємства "Хазар-2007", с.Велика Круча, Пирятинський район, Полтавська область,

про стягнення 12 162, 37 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 11.06.2020 у справі №917/183/20 позов задоволено частково, стягнуто з Приватного підприємства "Хазар-2007" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 4625 грн. 64 коп. пені, 40 грн. 46 коп. - інфляційних, 906 грн. 99 коп. - 3% річних, 2102 грн. 00 коп. - відшкодування витрат на сплату судового збору. В іншій частині - у позові відмовити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено факт поставки позивачем і прийняття відповідачем за період у 2017-2018 роках на підставі договору постачання природного газу №5093/1718-ТЕ-24 від 14.09.2017 природного газу. За поставлений природний газ за договором відповідач розрахувався у повному обсязі, шляхом перерахування власних коштів і коштів, які перераховані постачальнику на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», проте з порушенням строків оплати встановлених пунктом 6.1 Договору.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог у сумі 6589,28 грн. (2952,17 грн. - 3% річних, 3637,11 грн. - інфляційних витрат) та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги скаржника в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Зокрема стверджує про порушення норм матеріального права; судом неправильно здійснено висновок щодо відсутності правових підстав для нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних у зв`язку з виконанням Постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 та з порушенням зокрема, ст.ст.549-552, 599, 629 Цивільного кодексу України, без дослідження усіх істотних обставин справи.

Посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України у справах №910/3657/18, №912/2286/18, №925/74/19.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової судової справи між суддями від 21.07.2020 справу було передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя Склярук О.І., суддя Дучал Н.М., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 апеляційна скарга позивача залишена без руху з підстав висвітлених у вказаній ухвалі.

10.08.2020 до канцелярії Східного апеляційного господарського суду надійшли клопотання стосовно приєднання додаткових документів на виконання вимог попередньої ухвали, якими були усунуті встановлені раніше недоліки.

Розглянувши матеріали справи та апеляційної скарги, відповідно до статті 262 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про відкриття апеляційного провадження у справі.

Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали від учасників справи не надійшло.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.09.2020 відкрите апеляційне провадження у справі № 917/183/20 та поновлений строк на оскарження. Запропоновано учасникам справи подати до суду відзив на апеляційну скаргу. Ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем у встановлений судом процесуальний строк відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 270 ГПК України встановлює, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 Господарського процесуального кодексу України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивачем) та Приватним підприємством "Хазар-2007" (відповідачем) укладено договір постачання природного газу №5093/1718-ТЕ-24 від 14.09.2017 (далі - Договір) (а.с.15-24).

Згідно п.1.1 Договору позивач, як постачальник, зобов`язався поставити відповідачу (споживачу) у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язався прийняти і оплатити цей газ на умовах цього договору.

В п.1.2 Договору зазначено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Відповідно до п. 2.1 договору постачальник передає споживачу з 01.10.2017 по 31.03.2018 (включно) природний газ обсягом до 840,0 тис. куб. м.

За умовами пункту 2.4 договору підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу, відповідно до пункту 3.7 договору, вважається узгодженням сторонами загального обсягу переданого газу у відповідному місяці постачання газу.

Згідно з пунктом 3.7 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Відповідно до пункту 5.2 договору ціна за 1000 куб. метрів на дату укладення договору становить 4 942 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5 930,40 грн.

Пунктом 6.1. Договору визначено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладання договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій» (разом із змінами у Додаткових угодах - постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256) спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Згідно з пунктом 8.1 договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством та цим договором.

В Додаткових угодах № 1 від 15.01.2018, № 2 від 11.04.2018 до Договору сторони встановлювали ціну природного газу, що постачається, банківські реквізити, умови використання газу (а.с.25-27).

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов Договору позивач передав у власність відповідачу впродовж жовтня, листопада, грудня 2017 року, січня, лютого, березня, квітня 2018 року природний газ на загальну суму 1079991,06 грн. Зазначене зокрема підтверджується двостороннє підписаними актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2017 на суму 54162,35 грн., від 30.11.2017 на суму 173487, 92 грн., від 31.12.2017 на суму 189191,62 грн., від 31.01.2018 на суму 198650, 60 грн., від 28.02.2018 на суму 216631,58 грн., від 31.03.2018 на суму 216928,10 грн., від 30.04.2018 на суму 30938,89 грн. (а.с.28-34).

Судова колегія зазначає, що відповідно до п. 6.1. Договору оплата за газ, здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа, наступного за місяцем поставки газу.

Отже відповідач свої зобов`язання за Договором щодо оплати природного газу виконав, сплативши 1079991,06 грн., але при цьому порушив строки оплати, встановлені пунктом 6.1 Договору, за зобов`язаннями листопада, грудня 2017 року, січня, лютого, березня, квітня 2018 року.

Зазначене також підтверджується бухгалтерською випискою з балансового рахунку сальдо по підприємству та випискою по операціях з 01.09.2017 - 31.05.2019 (а.с. 35-36).

Пунктом 8.2 Договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 15.01.2018) встановлено, що в разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього Договору, він зобов`язується сплатити пеню у розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу (а.с.25-26).

Згідно п. 10.3. Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Між сторонами у спірних відносинах не укладались інші додаткові угоди або спільні протокольні рішення про організацією взаєморозрахунків, якими передбачались зміна порядку та строків проведення розрахунків за договором.

Як свідчать надані позивачем бухгалтерська виписка з балансового рахунку сальдо по підприємству та випискою по операціях з 01.09.2017 - 31.05.2019, виписками з банківського рахунку позивача (а.с. 35-71), розрахунок за поставлений природний газ здійснювався відповідачем частково своїми грошовими коштами - на суму 162924,69 грн., а на іншу суму - 917066,37 грн. - оплата проводилася у порядку, встановленому постанові Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (зі змінами).

Тобто відповідач за фактично отриманий природний газ розрахувався в повному обсязі, водночас, з порушенням строків, визначених умовами вищевказаного договору та додаткових угод до нього.

Незгоди чи заперечення вищевказаних обставин справи відповідач у встановленому порядку ані суду першої, ані апеляційної інстанцій не надав.

За прострочення оплати природного газу, позивач нарахував відповідачу 4625,64 грн. пені, 3859,61 грн. - 3% річних.

Нарахування пені проведені позивачем за період 27.03.2018 - 13.06.2018 - за несвоєчасну оплату газу поставленого у лютому 2018 року, за період 26.04.2018 - 29.07.2018 - за несвоєчасну оплату газу поставленого у березні 2018 року.

Нарахування 3% річних проведені позивачем за період 26.12.2017 - 26.02.2018 - за несвоєчасну оплату газу поставленого у листопаді 2017 року, за період 26.01.2018 - 26.02.2018 - за несвоєчасну оплату газу поставленого у грудні 2017 року, за період 27.02.2018 - 25.04.2018 - за несвоєчасну оплату газу поставленого у січні 2018 року, за період 27.03.2018 - 13.06.2018 - за несвоєчасну оплату газу поставленого у лютому 2018 року, за період 26.04.2018 - 29.08.2018 - за несвоєчасну оплату газу поставленого у березні 2018 року, за період 26.05.2018 - 25.09.2018 - за несвоєчасну оплату газу поставленого у квітні 2018 року.

За прострочення оплати природного газу позивач нарахував відповідачу 3677,57 грн. - інфляційних. Дані нарахування проведені позивачем за період 26.12.2017 - 31.01.2018 - за несвоєчасну оплату газу поставленого в листопаді 2017 року, за період 27.02.2018 - 30.04.2018 - за несвоєчасну оплату газу поставленого в січні 2018 року, за період 27.03.2018 - 31.05.2018 - за несвоєчасну оплату газу поставленого в лютому 2018 року.

Посилаючись на те, що оплату за переданий природний газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, позивач звернувся з даним позовом до господарського суду.

При прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги позивача про стягнення пені у сумі 4625,64 грн.; та в частині 3% річних у сумі 906,99 грн., інфляційних втрат у сумі 40,46 грн. В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено за безпідставністю. При цьому судом було зазначено, що, інфляційні та 3% річних можуть бути нараховані на суму боргу, сплачені відповідачем своїми грошовими коштами, за виключенням сум, що були відшкодовані у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України 04.03.2002 № 256.

Рішення, з урахуванням вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України розглядається лише в оскаржуваній частині, а саме в частині відмови у стягненні 2952,17 грн. - 3% річних, 3637,11 грн. - інфляційних витрат.

Відповідна позиція узгоджується, зокрема, із висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №913/64/18 від 07.11.2018.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновками господарського суду з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

За приписами ст.ст. 11, 509 ЦК України, ст.174 ГК України, зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Статтею 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пені).

За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Відповідно до частини 1 статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Статтею 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно з положеннями частин 1-3 статті 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, інше.

Пунктом 9 частини першої статті 87 Бюджетного кодексу України визначено, що до видатків, які здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки, зокрема, на соціальний захист та соціальне забезпечення. При цьому порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 97 БК України).

Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 89 та статтею 102 БК України видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню) здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій з Державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; доставки громадянам повідомлень про призначення субсидії; допомоги сім`ям з дітьми, малозабезпеченим сім`ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам, тимчасової державної допомоги дітям та допомоги по догляду за інвалідами I чи II групи внаслідок психічного розладу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, яка діяла на час спірних відносин (надалі - Порядок, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 4 Порядку перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

Судова колегія зазначає, що аналіз змісту цього Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто, держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Таким чином, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулятивного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

А тому на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти, зокрема, постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256.

Як свідчать надані позивачем бухгалтерська виписка з балансового рахунку сальдо по підприємству та випискою по операціях з 01.09.2017 - 31.05.2019, виписками з банківського рахунку позивача (а.с. 35-71), розрахунок за поставлений природний газ здійснювався відповідачем частково своїми грошовими коштами - на суму 162924,69 грн., а на іншу суму - 917066,37 грн. - оплата проводилася у порядку, встановленому постанові Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (зі змінами).

Отже, апеляційний суд зазначає, що незалежно від того, які правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Такі правові висновки викладені зокрема у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 906/278/18, від 10.07.2019 у справі № 913/334/18, від 24.09.2019 у справі №927/894/18, від 13.02.2020 у справі № 917/536/19, від 18.06.2020 у справі № 916/2070/19.

Позивач ані суду першої, ані апеляційної інстанцій не надав будь-яких доказів того, що порушені положення порядку № 256 в частині порядку та строків проведення розрахунків.

Судом враховується правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 листопада 2019 року у справі №922/3013/18, де зазначено, що у постанові Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 держава фактично визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про правомірність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а тому і підстав для зміни чи скасування судового рішення у цій частині колегія суддів не вбачає.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Названий Суд також зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження скаржника, викладені в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях, не доведених належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі з`ясовані та вірно оцінені обставини у справі і ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до приписів ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

За приписами ст.129 ГПК України судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ, на рішення Господарського суду Полтавської області від 11.06.2020 у справі №917/183/20 - залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Полтавської області від 11.06.2020 у справі №917/183/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.І. Склярук

Суддя Н.М. Дучал

Суддя М.М. Слободін