ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2020 р. Справа№ 910/1688/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Мартюк А.І.

Яковлєва М.Л.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіппо"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020

у справі №910/1688/20 (суддя Курдельчук І. Д., повний текст рішення складено 15.04.2020)

за позовом фізичної особи-підприємця Гнатів Романа Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіппо"

про стягнення 198 717,11 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Гнатів Роман Володимирович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіппо" про стягнення 198 717,11 грн, з яких: 170 059,06 грн основного боргу, 24 308,36 грн пені, 2 043,75 грн інфляційних втрат, 2 305,94 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив строк виконання грошового зобов`язання згідно з Договором поставки від 22.12.2018 № 221218-03/1Т.

Разом з позовною заявою позивачем надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи, що становить 20 121,20 грн, а 13.03.2020 разом з клопотанням для визначення розміру витрат на правничу допомогу позивачем долучено копії документів в підтвердження таких витрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі №910/1688/20 позов фізичної особи-підприємця Гнатів Романа Володимировича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіппо" про стягнення 198 717,11 грн. задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіппо" на користь фізичної особи-підприємця Гнатів Романа Володимировича 170 059 грн 06 коп. заборгованості, 24 308 грн 36 коп.; 2 043 грн 75 коп. втрат від інфляції; 2 305 грн 94 коп. 3 % річних; 2 908 грн 76 коп. судового збору та 19 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Оскаржуване рішення мотивоване наступним:

- заборгованість у сумі 170 059,06 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню;

- Господарський суд міста Києва, перевіривши здійснені позивачем розрахунки щодо заявленої до стягнення пені у сумі 24 308,36 грн, втрат від інфляції - 2 043,75 грн та 3 % річних - 2 305,94 грн, дійшов висновку, що вони є арифметично правильними та такими, що відповідають вимогам законодавства та умовам Договору, укладеного між позивачем та відповідачем;

- судом встановлено, що позивачем подано докази оплати наданої правничої допомоги у сумі 19 500 грн, що є фактично понесеними позивачем витратами;

- враховуючи розмір понесених витрат позивачем, а також задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу слід покласти на відповідача.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гіппо" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі №910/1688/20 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіппо" 19 500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач заперечує лише щодо стягнення з нього витрат на правничу допомогу в розмірі 19 500,00 грн, зазначаючи про те, що такі витрати є необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами. Відповідач посилається на те, що з наданих позивачем платіжних доручень не вбачається, що такі платежі пов`язані з розглядом саме цієї справи.

13.08.2020 матеріали справи разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Мартюк А. І., Яковлєв М. Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіппо" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі №910/1688/20 та ухвалено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

23.09.2020 до канцелярії Північного апеляційного господарського суду від представника фізичної особи-підприємця Гнатів Романа Володимировича надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач зазначає, що вважає доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, необґрунтованими та безпідставним; переконаний, що апелянт зловживає правом на апеляційне оскарження з метою відтермінування виконання оскаржуваного рішення; вважає, що матеріалами справи повністю підтверджується пов`язаність понесених витрат з розглядом справи, а всі надані послуги позивачу нерозривно стосуються саме вирішення питання щодо стягнення заборгованості з відповідача за договором поставки. Також представник позивача додатково надає акти наданих послуг та копію доручення до договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 22.12.2018 між фізичною особи-підприємцем Гнатів Романом Володимировичем (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гіппо" (покупець) укладено Договір поставки №221218-03/1Г (далі за текстом - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується передавати товар у власність покупця у відповідності до замовлень покупця, а покупець зобов`язується приймати його та проводити оплату за товар на умовах Договору (пункт 1.1 Договору).

В подальшому, до вказаного Договору вносились зміни, про що свідчать договори про внесення змін № 1, №2 та №

За приписом статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На виконання умов Договору позивачем було передано відповідачу протягом січня - березня 2019 року товар на загальну суму 266 264,24 грн.

Факт передачі товару Підприємцем Товариству підтверджується видатковими накладними (копії додані до позовної заяви), що підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками без зауважень.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач здійснив часткову оплату, перерахувавши за товар 78 668,47 грн.

Отже, неоплаченим залишився товар на загальну суму 170 059,06 грн. Сторонами було проведено звірку взаємних розрахунків і оформлено відповідний акт, згідно з яким відповідач підтвердив заборгованість у сумі 170 059,06 грн.

04.11.2019 позивач надіслав відповідачу претензію з вимогою сплатити заборгованість за Договором, яка була залишена без відповіді та належного реагування.

У свою чергу, відповідач за отриманий товар не розрахувався, доказів протилежного суду не подано.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач щодо наявності заборгованості не заперечував.

Таким чином, заборгованість у сумі 170 059,06 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Підпунктом 8.2.1 пункту 8.2 Договору передбачено, що за порушення термінів розрахунків, передбачених пунктом 5.4 Договору, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день протермінування.

У зв`язку з цим, заявлені позивачем до стягнення пеня у сумі 24 308,36 грн, втрати від інфляції - 2 043,75 грн. та 3 % річних - 2 305,94 грн є обґрунтованими, арифметично правильними та такими, що підлягають стягненню.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тобто, суд апеляційної інстанції переглядає рішення в межах доводів апеляційної скарги, що в даному випадку стосуються незгоди апелянта з стягненням з нього витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 19 500,00 грн, та звертає увагу, що заперечень щодо наявного боргу позивачем не надано ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 19 500,00 грн колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою і третьою статті 123 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин четвертої і п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18.

Колегією суддів враховано, що 07.10.2019 між Гнатів Романом Володимировичем і Адвокатським об`єднанням "Поляк і Партнери" було укладено договір про надання юридичної (правничої) допомоги №201/19.

Відповідно до поданого звіту (акту) про надані послуги за Договором про надання юридичної (правничої) допомоги №201/19 від 07.10.2019, сторони погодили детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Також, позивачем надано докази оплати наданої правничої допомоги у сумі 19 500 грн, а саме платіжні доручення: від 31.10.2019 № 627 на суму 7 500 грн; від 22.01.2020 № 58 на суму 7 000 грн; від 24.02.2020 № 1295 на суму 5 000 грн.

З вищезазначених документів суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки фактично позивач по даній справі поніс витрати щодо отримання професійної правничої допомоги у сумі 19 500 грн, то такі витрати на професійну правничу допомогу слід покласти на відповідача.

Заперечуючи проти стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 19 500,00 грн, апелянт зазначає, що вважає такі витрати необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами.

Окремо варто зазначити, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач заперечував проти стягнення витрат на правничу допомоги у відзиві на позовну заяву (що надійшов до суду 10.03.2020), виходячи з інформації, що зазначена у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Такі заперечення зводилися до ставлення під сумнів співмірності цих витрат відносно ціни позову та висловлення позиції щодо стягнення їх в розмірі 10 000,00 грн.

При цьому, саме клопотання для визначення розміру витрат на правничу допомогу позивачем з копіями документів в підтвердження таких витрат подане до суду першої інстанції 13.03.2020. Однак, з додатків до самого клопотання, зокрема опису вкладення у цінний лист вбачається, що таке клопотання було направлене відповідачеві, тобто останній не був позбавлений права надати свої заперечення в процесі розгляду справи в суді першої інстанції, однак таким правом не скористався.

Апелянт посилається на те, що з наданих позивачем платіжних доручень не вбачається, що такі платежі пов`язані з розглядом саме цієї справи, оскільки в призначенні платежу вказано «оплата за послуги по наданню юридичної (правової) допомоги» - в платіжних дорученнях №627 від 31.10.2019 та №58 від 22.01.2020), а в платіжному дорученні №1295 від 24.02.2020 - призначенням платежу є «оплата за послуги по наданню юридичної (правової) допомоги згідно акта №2/01 від 24.02.2020».

Колегія суддів вважає, що такі доводи підлягають відхиленню, оскільки позивачем підтверджено фактичну оплату послуг адвоката, а з платіжних доручень не вбачається, що такі кошти було сплачено на виконання іншого договору про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та його адвокатом, тобто в рамках інших правовідносин.

Крім того, апелянт висловлює свої заперечення щодо послуг, зазначених в звіті (акті) про надані послуги від 04.03.2020.

Такі доводи апеляційний суд відхиляє з огляду на їх безпідставність, оскільки види послуг адвоката, висвітлені у звіті (акті) про надані послуги є індивідуальними для роботи кожного адвоката та містять комплекс послуг, необхідний для захисту інтересів позивача в рамках розгляду даної справи.

Дослідивши наведені вище обставини, положення договору про надання юридичної (правничої) допомоги №201/19 від 07.10.2019, надані позивачем докази, складність спору, час, який фактично витрачено адвокатом на представництво інтересів позивача, а також з урахуванням заперечень наданих апелянтом, колегія суддів дійшла висновку, що стягнення з позивача документально підтверджених витрат у розмірі 19 500,00 грн відповідатиме принципам справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 19 500,00 грн.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення про задоволення позову повністю. Одночасно, колегія суддів погоджується з наявністю підстав для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 19 500,00 грн.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіппо" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі №910/1688/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіппо" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі № 910/1688/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі № 910/1688/20 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/1688/20 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді А.І. Мартюк

М.Л. Яковлєв