ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Черкаси справа № 925/1234/20

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Буднік А.М., за участі представників сторін:

від позивача: Троян Ю.О. - адвокат за ордером;

від відповідача: Новіков М.В. - адвокат за ордером;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро Агро" ( м. Сміла, Черкаська область) до фермерського господарства "Наумець" ( с. Калинівка, Городищенський район, Черкаська область) по визнання права власності на врожай

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про визнання за товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро Агро" права власності на врожай кукурудзи 2020 року, що посіяний та вирощений на земельних ділянках, розташованих на території Калинівської сільської ради Городищенського району Черкаської області за кадастровими номерами:

:02:001:0377; :02:001:0379;

:02:001:0380; :02:001:0381;

:02:001:0382; :02:001:0383;

:02:001:0384; :02:001:0385;

:02:001:0386; :02:001:0388;

:02:001:0389; :02:001:0390;

:02:001:0391; :02:001:0392;

:02:001:0393; :02:001:0394;

:02:001:0395; :02:001:0396;

:02:001:0397; :02:001:0398;

:02:001:0399; :02:001:0400;

:02:001:0401; :02:001:0402;

:02:001:0403; :02:001:0404;

:02:001:0405; :02:001:0406;

:02:001:0407; :02:001:0497.

Справа розглядається за правилами загального позовного провадження, строк підготовчого провадження до 25 листопада 2020.

В засіданні 19.10.20 представниками сторін надано письмову згоду в порядку ч. 6 ст. 183 ГПК України про перехід до розгляду справи по суті в той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Всі документи, подані сторонами у справу суд приєднав до матеріалів справи в якості доказів керуючись ст. 2 ГПК України, якою визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У відповідності до ст. 13,74 ГПК України сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Заслухавши доводи і пояснення представників сторін, які надані в ході розгляду справи, дослідивши докази в справі в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, виходячи з такого:

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, ТОВ "Черкаси-Дніпро Агро" з фізичними особами у 2013 та 2014 роках укладено 30 договорів оренди землі щодо земельних ділянок зі строком дії на 10 років, які розташовані в адмінмежах Калинівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, копії яких надано в справу.

Право оренди по кожній земельній ділянці зареєстровано за позивачем належним чином у ДР речових прав на нерухоме майно, про що в справу надано витяги.

В справу не подано доказів про розірвання чи визнання недійсними цих договорів. Договори не містять умов про те, що вирощений врожай є власністю орендодавця повністю чи в частині. У відповідності до п. 31 всіх договорів до прав Орендаря відноситься право на отримання продукції та доходів.

Позивач доводить, що він є правомірним користувачем земельними ділянками та власником вирощеного на них врожаю кукурудзи в період 2020 року.

Представник ТОВ "Черкаси-Дніпро Агро" вказує, що 19.09.2020 року при зборі урожаю ТОВ «ЧЕРКАСИ-ДНІПРО Агро» на вищезазначених земельних ділянках, робота позивача була заблокована озброєними людьми, які своїми автомобілями припинили роботу комбайнів, прокололи їм шини, що унеможливлювало подальшу роботу по збору урожаю.

В цей же день 19.09.2020 року представниками ТОВ «ЧЕРКАСИ-ДНІПРО АГРО» по факту блокування роботи товариства було здійснено телефонне повідомлення в поліцію про вчинення кримінального правопорушення та додатково 20.09.2020 року директор позивача звернувся до Городищенського відділення поліції ГУНП в Черкаській області з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

19.09.2020 року по прибуттю на поля представників поліції, їм були наданні договори оренди землі на підтвердження законності дій ТОВ «ЧЕРКАСИ-ДНІПРО АГРО» по збору врожаю.

В цей же день позивачем було з`ясовано, що особа, яка керувала діями невідомих осіб та проколювала шини комбайнам, є ОСОБА_1 , який є єдиним засновником та директором ФГ «НАУМЕЦЬ».

Зі свого боку ОСОБА_1 на місці події стверджував, що саме ФГ «НАУМЕЦЬ» є користувачем земельних ділянок та власником посівів кукурудзи, та заперечував право власності ТОВ «ЧЕРКАСИ-ДНІПРО АГРО» на посіви та урожай.

Також позивачу відомо, що ОСОБА_1 не визнаючи право власності за ТОВ «ЧЕРКАСИ-ДНІПРО АГРО» на посіви кукурудзи звернувся до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо крадіжки урожаю посівів кукурудзи представниками ТОВ «ЧЕРКАСИ-ДНІПРО АГРО».

Позивач стверджує, що заперечуючи права позивача на врожай та на оренду полів, відповідач, зі свого боку, не має належних доказів, що саме ФГ "Наумець" має законні права користування зазначеними позивачем земельними ділянками та на врожай кукурудзи на них.

Позивач стверджує, що саме неможливість в даний час користуватися орендованими земельними ділянками та збирати врожай спонукала товариство до звернення до суду. Особою, яка порушила права позивача, за його твердженням, є ФГ "Наумець".

Представники відповідача (директор в першому та адвокат в другому засіданні) не надали суду відзиву на позов, не подали в справу первинних документів щодо прав користування ФГ "Наумець" земельними ділянками, щодо прав оренди яких позивач надав копії власних договорів з фізичними особами. Також не надано пояснень щодо підставності претензій відповідача на врожай кукурудзи, про що стверджує позивач.

Представник відповідача вважає, що позивач, який має намір захистити власне право на збір врожаю кукурудзи, повинен вирішувати питання про усунення перешкод у користуванні майном, а не заявляти вимоги про визнання права власності на врожай. Відповідач вважає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права неналежним, що є самостійною підставою для відмови в позові.

У відповідності до частини 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 775 Цивільного кодексу України визначено, що Наймачеві належать право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм.

Аналогічні положення містить підпункт б) частини 1 статті 95 Земельного кодексу України про те, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію.

Абзацом 4 частини 1 статті 25 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендар земельної ділянки має право отримувати продукцію і доходи. Таке ж положення містить п. 31 всіх договорів оренди між позивачем та фізичними особами.

Згідно положень ст. 15,16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути способи, передбачені законом чи договором, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.

У відповідності до статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно частини 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи з зібраних у справі доказів та позицій сторін у спорі, суд вважає, що позивач не довів правомірність своїх позовних вимог та належність обраного способу захисту порушеного права, виходячи з наступного:

У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Як вже вказував суд, статтею 775 Цивільного кодексу України визначено, що Наймачеві належать право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм.

Аналогічні положення містить підпункт б) частини 1 статті 95 Земельного кодексу України про те, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію.

Абзацом 4 частини 1 статті 25 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендар земельної ділянки має право отримувати продукцію і доходи. Таке ж положення містить п. 31 всіх договорів оренди між позивачем та фізичними особами.

Дані норми чинного законодавства підтверджують законність набуття орендарем земельної ділянки права власності на вирощений ним врожай, якщо він є орендарем земельних ділянок.

Однак позивач надав у справу лише копії договорів оренди на 30 земельних ділянок та свій статистичний звіт про посівні площі сільськогосподарських культур у 2020 році з відомостями про 381,0 га посівних площ на кукурудзу під зерно.

Позивач не надав доказів про фактично здійснений ним посів зерна кукурудзи на земельних ділянках, вказаних у позові, якого сорту та класу це зерно, докази його придбання, про обробіток землі та внесення добрив, понесення витрат на паливно-мастильні матеріали, не надано доказів про виплату заробітної плати, понесені витрати на електроенергію, витрати на відрядження, страхування майна, поточний ремонт техніки, послуги сторонніх організацій, витрати на охорону польових робіт та виробничих цінностей, харчування співробітників на полях і т.ін. Також не відома і врожайність зерна кукурудзи 2020 року на полях, які орендує позивач.

За доводами представників обох сторін, на час розгляду справи та прийняття рішення, частина зерна кукурудзи з полів зібрана. Про це також вказано зі слів позивача у тексті ухвали від 30.09.2020 по справі № 691/1080/20 Городищенського районного суду, яка надана позивачем ("зерно кукурудзи є власністю ТОВ "Черкаси-Дніпро Агро", оскільки знаходиться у напівпричепі самоскиду UNITED TRAILERS 601759 державний номер НОМЕР_1 ").

Враховуючи це позивач не визначився та не вказав суду на яке зерно кукурудзи за класом та сортом (зерно на полі чи зерно зібране (в якій кількості по обох видах) і де воно перебуває) ТОВ "Черкаси-Дніпро Агро" просить визнати право власності.

Згідно положень статті 184 Цивільного Кодексу України розрізняються речі, визначені індивідуальними та родовими ознаками. Так, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

З доводів позивача та прикладених до позову доказів не зрозуміло, чи предмет спору (зерно кукурудзи) є річчю з індивідуальними чи з родовими ознаками (зокрема, за класом та сортом), що має істотне значення для захисту та відновлення прав позивача, якщо право власності ним буде доведено, але судове рішення потребуватиме примусового виконання або виникне потреба у компенсації вартості цього майна при неможливості його стягнення.

Також у справі немає достовірних доказів, що на орендованих позивачем земельних ділянках взагалі є посіви та врожай кукурудзи і в якому обсязі по кожній окремій земельній ділянці з кадастровими номерами :02:001:0377; :02:001:0379; :02:001:0380; :02:001:0381: :02:001:0382; :02:001:0383: :02:001:0384; :02:001:0385; :02:001:0386; :02:001:0388; :02:001:0389: :02:001:0390: :02:001:0391; :02:001:0392; :02:001:0393: :02:001:0394; :02:001:0395; :02:001:0396: :02:001:0397; :02:001:0398; :02:001:0399; :02:001:0400; :02:001:0401; :02:001:0402; :02:001:0403; :02:001:0404; :02:001:0405; :02:001:0406; :02:001:0407; :02:001:0497.

Статтею 392 Цивільного кодексу України, яку просить застосувати позивач, визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності у порядку статті 392 ЦК України пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником, а відповідачем - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Оскільки набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, у вирішенні спорів про право власності установленню підлягає, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Суд зазначає, що позивач не надав належних і допустимих доказів того, що відповідач дійсно оспорює право власності позивача на врожай кукурудзи на орендованих ТОВ "Черкаси-Дніпро Агро" земельних ділянках.

Позивач зазначає про це у тексті позовної заяви, однак в справі немає свідчень про це самого відповідача та належних доказів, які на це вказують і в чому саме виражається оспорення відповідачем права власності позивача на врожай, на чому базується обґрунтованість його претензій.

Така інформація не вбачається і з витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань, які позивачем надано у справу, оскільки витяги містять лише вказівку на подію, а не на претензії саме відповідача на врожай позивача та на яких полях він знаходиться.

Результати досудового розслідування щодо конфлікту між сторонами у справі відсутні.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд погоджується із доводами представника відповідача про неналежний спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, виходячи з такого:

Виходячи з обґрунтування позовних вимог, ТОВ "Черкаси-Дніпро Агро" стверджує, що потреба у пред`явленні позову до суду виникла через протидію працівникам товариства у зборі врожаю з боку відповідача.

Згідно ч. 2,3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, зокрема, такі способи захисту порушеного права, як припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач не надав доказів, що відповідач зібрав врожай на полях, які орендує позивач, протиправно утримує його, що б викликало потребу у визнанні права власності на цей майно чи його витребуванні.

Тому намір захистити своє право на збір врожаю (що потребує усунення перешкод у користуванні майном) не може захищатися через визнання за позивачем права власності на врожай (таких захист не буде ефективним, бо не приводить позивача до бажаного наслідку). Тим більше що це право власності належить позивачу в силу законодавства, яке ним обґрунтовано наведено у позовній заяві.

Отже, позивач, для захисту свого права на збір врожаю, як орендар земельних ділянок, у даному випадку повинен заявляти позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном, а не про визнання права власності.

Обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права є самостійною підставою для відмови в позові.

Отже позов до задоволення не підлягає через його недоведеність зібраними у справі доказами та через обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.

Одночасно при зверненні до суду позивач подав заяву від 22.09.2020 про забезпечення позову, якою просив накласти арешт на врожай кукурудзи 2020, заборонити іншим особам здійснювати будь-які дії щодо збору врожаю та чинити перешкоди позивачу по збору врожаю на земельних ділянках, які орендує позивач.

У відповідності до ст. 136 ГПК України Господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Оскільки у позові відмовлено, це унеможливлює задоволення заяви позивача про забезпечення позову, про що суду слід прийняти ухвалу у відповідності до ч. 6 ст. 140 ГПК України.

При відмові в позові, у відповідності до ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 238, 240 ГПК України, --

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 днів.

Повне судове рішення складено 26 жовтня 2020

Суддя Н.М. Спаських