ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про залишення скарги без розгляду

29.10.2020м. ДніпроСправа № 904/2333/19

За скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОТРІУМФ"

на дії приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько Альони Анатоліївни

у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОВАГОНСЕРВІС", м. Одеса

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОТРІУМФ", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості та штрафних санкцій в розмірі 652 244,88 грн.

Суддя Назаренко Н.Г.

За участю секретаря судового засідання Головахи К.К.

Представники:

Від ДВС Приходько А.А. -приватний виконавець

Від Позивача не з`явився

Від Відповідача Ромашко Р.М. - представник

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРОВАГОНСЕРВІС" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОТРІУМФ" про стягнення заборгованості та штрафних санкцій в розмірі 652 244,88 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2019 позов задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОТРІУМФ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОВАГОНСЕРВІС" суму основного боргу у розмірі 420 000,48 грн., пеню, нараховану за порушення строків поставки товару у розмірі 14 980,02 грн., пеню, нараховану на вартість непоставленого товару у розмірі 155 820,18 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 8 862,02 грн.

03.10.2019 на виконання зазначеного рішення видано наказ.

21.10.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОТРІУМФ" надійшла скарга на дії приватного виконавця, в якій скаржник просить визнати протиправними дії приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько Альони Анатоліївни та скасувати постанову про арешт коштів боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОТРІУМФ" від 25.10.2019 за ВП № 60429319 як таку, що не відповідає вимогам діючого законодавства.

Зазначена скарга обґрунтована тим, що 25.10.2019 приватним виконавцем Приходько А.А. відкрито виконавче провадження № 604429319 та винесено постанову про арешт коштів боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОТРІУМФ" на рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_1 , та № НОМЕР_2 .

На підставі зазначеної постанови АТ КБ "Приватбанк" накладено арешт на кошти ТОВ "АВТОТРІУМФ" на рахунку № НОМЕР_1 (він же НОМЕР_2 ) валюта UAH/980 у відділенні "Приват-Центр" Криворізької філії АТ КБ "Приватбанк".

Скаржник зазначає, що кошти ТОВ "АВТОТРІУМФ" на рахунку № НОМЕР_1 (він же НОМЕР_2 ) валюта UAH/980 у відділенні "Приват-Центр" Криворізької філії АТ КБ "Приватбанк" підпадають під категорію захищених коштів, на які згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" заборонено накладати арешт.

Ухвалою від 23.10.2020 скаргу прийнято до провадження та її розгляд призначено на 29.10.2020.

28.10.2020 приватним виконавцем Приходько А.А. надано до суду пояснення по суті скарги, в яких зазначено, що скаргу подано поза межами строку визначеного ст. 341 Господарського процесуального кодексу України. Постанова, про арешт коштів боржника від 25.10.2019 № 60429319 винесена приватним виконавцем у відповідності до вимог діючого законодавства.

Щодо накладення арешту на кошти боржника, приватний виконавець зазначив, що згідно з пунктом 7 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накласти арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Згідно з частиною другою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника в національній та іноземній валютах, інші цінності, в тому числі на кошти на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах.

Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що перебувають на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що перебувають на таких рахунках.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банки мають право відкривати своїм клієнтам депозитні, поточні рахунки, рахунки ескроу та кореспондентські рахунки.

Будь які згадки про «зарплатні» рахунки чи рахунки для сплати податків та зборів у вказаному Законі відсутні.

На даний момент, жодним законом чи іншим нормативно-правовим актом, у тому числі й тими, які регулюють банківську діяльність, порядок відкриття рахунків у кредитних установах тощо, не віднесено рахунки юридичної особи, з яких здійснюється виплата заробітної плати, податків та зборів, до рахунків зі спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом.

Таким чином, заробітна плата, податки та збори можуть сплачуватися юридичною особою з будь-якого поточного рахунку, відкритого в будь-якій банківській установі.

Згідно з абзацом другим частини 2 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

З наведених норм права вбачається, що виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому, саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Як вбачається з матеріалів справи, приватним виконавцем Виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько Альоною Анатоліївною 25.10.2019 винесено постанову про арешт коштів боржника по ВП № 60429319, якою накладено арешт на кошти ТОВ «АВТОТРІУМФ» у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження на суму 660 197,97 грн. Вказану постанову надіслано на виконання до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», АТ «ТАСКОМБАНК». У даній постанові вказано перелік рахунків боржника, а також зазначено, що арешт накладається на всі інші відкриті рахунки, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.

Вказана постанова, прийнята АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до виконання, про що виконавцю надано відповідь за вих. 20.1.0.0.0/7-191025/5879 від 30.10.2019р. (вх. № 157 від 30.10.2019). Дана відповідь не містить інформації, щодо того, що якийсь із рахунків боржника має спеціальний статус.

Також приватний виконавець звертає увагу суду на те, що боржник навмисно з метою ухилення від виконання рішення суду, трактує на власний розсуд діюче законодавство та вводить суд в оману надавши витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, отриманий з невідомого ресурсу. З огляду на даний витяг, чітко вбачається, що пошук здійснювався за невірно введеною назвою боржника, а саме після назви боржника, замість лапок стоїть знак оклику.

Хибним є твердження боржника, що постанова про арешт коштів не є чинною, через те що ніби то виконавцем не зареєстровано обтяження в державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 62762052 від 28.10.2019 зареєстровано публічне обтяження, а саме арешт рухомого майна належного ТОВ "АВТОТРІУМФ" у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження 660 197,97 грн. Реєстраційний номер обтяження 27154862.

У судному засіданні 29.10.2020 скаржник підтримав скаргу та просив її задовольнити.

Приватний виконавець про задоволення скарги заперечив з підстав викладених у поясненнях.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали скарги "АВТОТРІУМФ", господарський суд встановив наступне.

Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя - захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Правовідносини з приводу виконання судових рішень в Україні регулюються Законом України "Про виконавче провадження, стаття 1 якого визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Частинами 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Положення ГПК України, який набрав чинності з 15.12.2017, щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення передбачають вчинення таких дій у строки, що обчислюються не в робочих, а календарних днях.

Розділ VІ ГПК України регламентує порядок оскарження до господарського суду дій державного виконавця, на виконанні якого перебуває судове рішення цього суду; право на звернення зі скаргою і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю ухваленого за правилами ГПК України судового рішення та з його примусовим виконанням.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (ст. 339 ГПК України)

Так, згідно зі статтею 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Одночасно підпунктом «а» частини першої статті 341 ГПК України встановлено, що відповідну скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.07.1998 № 11-рп/98 у справі щодо офіційного тлумачення частин другої і третьої статті 84 та частин другої і четвертої статті 94 Конституції України (справа щодо порядку голосування та повторного розгляду законів Верховною Радою України) зазначив: «Термін «дні», якщо він вживається у зазначених правових актах без застережень, означає лише календарні дні.

З огляду на встановлений статтею 115 ГПК України порядок обчислення процесуальних строків зазначений десятиденний строк підлягає обчисленню в календарних днях. Такий порядок обчислення строків є єдиним для всіх норм ГПК України та застосовується й у інших процесуальних кодексах України.

Таким чином, існують два законодавчі акти однакової юридичної сили, які встановлюють неоднаковий строк для оскарження дій або бездіяльності державного виконавця щодо виконання судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України «Про міжнародне приватне право», «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, за змістом цієї норми при здійсненні судочинства господарський суд керується положеннями ГПК України, а не Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».

ГПК України регулює порядок оскарження саме до господарського суду дій та бездіяльності державного виконавця, на виконанні якого перебуває судове рішення цього суду. Право на звернення зі скаргою і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю ухваленого за правилами ГПК України судового рішення та з його примусовим виконанням. Відповідні положення вміщено у розділі VI цього Кодексу «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Стаття 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» регулює відносини з оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців при виконанні не тільки судових рішень, але й інших виконавчих документів. Так, у частині першій статті 3 цього Закону серед інших виконавчих документів, примусове виконання яких здійснюється ДВС, перераховано: виконавчі написи нотаріусів; посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постановидержавних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди; постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; рішення інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; рішення (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень (пункти 3-9).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що стаття 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» є загальною нормою по відношенню до статей 339-341 ГПК України, адже застосовується до більш широкого кола відносин: 1) відносин, які виникають при оскарженні дій щодо виконання будь-якого виконавчого документа, а не тільки рішення суду; 2) відносин, які виникають при оскарженні дій державного виконавця не тільки до суду, але й до органів ДВС.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі за текстом- Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 2005 року у справі «Салов проти України» зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

Згідно з пунктом а) часини 1 статті 341 Господарського процесуального кодексу України зазначену скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (частина друга статті 341 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

Відповідно до ч. 1. ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на день вчинення виконавчих дій) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

З пояснень приватного виконавця та копії виконавчого провадження № 60429319, долученого виконавцем до справи вбачається, що державним виконавцем 25.10.2019 винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів та майна боржника, які в цей же день направлено боржнику.

Оскаржувану постанову приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровскої області Приходько Альни Анатоліївни про арешт коштів боржника ВП № 60429319 від 25.10.2019 боржник отримав 31.10.2019 (згідно трекінгу відправлення № 381), що підтверджується відміткою у журналі реєстрації вихідної кореспонденції за 25.10.2020, копією чеку відправки та роздруківкою трекінгу відправлення.

Також, 20.12.2019 приватним виконавцем здійснено виїзд за місцем знаходження боржника ТОВ "АВТОТРІУМФ": Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Петра Калнишевського, 14/98, під час проведення виконавчих дій, директору ТОВ "АВТОТРІУМФ" - ОСОБА_1 роз`яснено права та обов`язки сторін виконавчогу провадження та зобов`язано надати письмові пояснення щодо причини невиконання судового рішення, про що складено відповідний акт, в якому директор товариства розписався особисто.

Дані факти свідчать про те, що директор ТОВ "АВТОТРІУМФ", ще з 31.10.2019 був обізнаний про те, що відкрито виконавче провадження № 60429319 та виконавцем винесено постанову про арешт коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "АВТОТРІУМФ" звернувся до суду першої інстанції зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця 21.10.2020 року, тобто майже через один рік після надсилання на його адресу оскаржуваної постанови.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що ТОВ "АВТОТРІУМФ" звернулося до суду першої інстанції зі скаргою б/н від 16.10.2020 на дії приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько Альони Анатоліївни, із пропуском десятиденного строку, встановленого пунктом «а» частини першої статті 341 ГПК України, про зміст якої банк не міг не бути обізнаним, адже ГПК України є основним нормативним актом, який регулює здійснення судочинства господарськими судами і відповідно визначає процесуальний порядок звернення з такими скаргами та їх розгляду судом.

Як вже зазначалось вище, відповідно до ч. 2 ст. 341 ГПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги на дії органів ДВС може бути поновлено судом.

При цьому, скарга ТОВ "АВТОТРІУМФ" не містить ні пояснень щодо поважності пропуску строку на оскарження дій приватного виконавця, ні клопотання про поновлення строку на таке оскарження.

За приписами статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладені обставини справи в їх сукупності, висновок Великої Палати Верховного Суду викладений в постанові від 13.03.2019 у справі №920/149/18 щодо застосування норм права у вищезгаданих правовідносинах, позицію Верховного Суду у справі № 5019/337/11 від 20.10.2020, скаргу ТОВ "АВТОТРІУМФ" від 16.10.2020 на дії приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько Альони Анатоліївни, слід залишити без розгляду.

Керуючись статтями 13, 14, 73, 74, 76, 77, 86, 91, 113, 115, 118, 119, 233, 234, 235, 339-343 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОТРІУМФ" на дії приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько Альони Анатоліївни залишити без розгляду.

Дана ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення - 19.10.2020.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено - 30.10.2020.

Суддя Н.Г. Назаренко