ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"21" жовтня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/273/20

Господарський суд Одеської області у складі:

судді С.В. Літвінова

при секретарі Т.О. Липа

розглянувши у судовому засіданні справу за правилами загального позовного провадження за позовом Одеська міська рада; (пл.Думська,1,Одеса,Одеська область,65004) до відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАНСБУДСЕРВІС" (Миколаївська дорога,263Б,Одеса,Одеська область,65013) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Департамент комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артілерійська, 1) про стягнення 425565,36 грн.;

за участю представників:

від позивач: Танасійчук Г.М.- довіреність;

від відповідача: Серек-Басан Ю.В. - довіреність.

від 3-ої особи: Коваль І.В. - довіреність

ВСТАНОВИВ:

Одеська міська рада звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАНСБУДСЕРВІС", в якому просить господарський суд: про стягнення 72957,16 грн..

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.02.2020р, визначено, що справу слід розглядати за спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на "04" березня 2020 р.

17.02.2020 Одеська міська рада звернулась до Господарського суду Одеської області із заявою про залучення до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департамент комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артілерійська, 1).

Ухвалою суду від 04.03.2020р. залучено до участі у справі №916/273/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

31.03.2020р. представником позивача без самостійних вимог надані письмові пояснення які прийняті та залучені до справи

27.07.2020р. від відповідача надійшов відзив на позов відповідно якого відповідач позовні вимоги не визнає, просить суд відмовити позивачу в задоволені позову з підстав зазначених у відзиві.

Також, 27.07.2020р. від відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду обгрунтовуючи тим, що до позовної заяви не надано доказів належного уповноваження Поповської І.П. на вчинення будь-яких процесуальних дій від імені позивача у розумінні ст. 60 ГПК України.

Суд, розглянувши клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 56 ГПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним із основних принципів місцевого самоврядування в Україні є судовий захист прав місцевого самоврядування.

Статтею 55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною 1 ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Згідно з ч. 4 ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Положення про відділи, управління та інші виконавчі органи ради затверджуються відповідною радою.

Положення про юридичний департамент Одеської міської ради (нова редакція) затверджене рішенням Одеської міської ради від 03.02.2016 року № 248-УІІ.

Відповідно до пп. 2.2.2. п. 2.2. вказаного Положення однією з основних функцій, покладених на Департамент, є захист прав та представництво інтересів територіальної громади міста Одеси в особі міської ради, міського голови, виконавчого комітету міської ради в судах.

Згідно з пп. 11 п. 2.3. Положення для виконання функцій, визначених п. 2.2. цього Положення, Департамент, зокрема, готує позови від імені міської ради, виконавчого комітету та міського голови до судів та інші процесуальні документи у відповідних судових справах (клопотання, апеляційні та касаційні скарги тощо).

Відповідно до п. 3.7. Положення директор департаменту, заступники директора Департаменту на підставі довіреностей, виданих міським головою, підписують позовні заяви, апеляційні та касаційні скарги, заяви про відкликання апеляціної та касаційної скарги, скарги, заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, скарги про перегляд судових рішень за винятковими обставинами, заяви про перегляд заочних рішень, заяви про відмову від позову.

Згідно з інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником (директором) юридичного департаменту Одеської міської ради з 18.11.2013 р. є Поповська Інна Петрівна.

Враховуючь, що Поповська Інна Петрівна є уповноваженою на вчинення будь-яких процесуальних дій від імені позивача, суд вважає відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.

27.07.2020р. від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог відповідно якої просить стягнети з відповідача 425565,36грн.

Також, 27.07.2020р. до Господарського суду Одеської області від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження у зв`язку із категорією та складністю справи, великим обсягом та складним характером доказів.

Ухвалою суду від 27.07.2020р. вирішено справу №916/273/20 розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на "09" вересня 2020 р. о 15:15.

Ухвалою суду від 09.09.2020р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі .

Представник третьої особи без самостійних вимогпозовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує.

У судовому засіданні 21.10.2020р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив.

12.08.2002 р. між Одеською міською радою та підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Трансбудсервіс» укладено договір оренди земельних ділянок, площею 4774 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 263 «Б», терміном на 25 років для експлуатації та обслуговування виробничого майданчика будівельної організації (далі - Договір). Вказаний договір зареєстровано у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 29.08.2002 р. за № 663/32.

Відповідно до плану земельних ділянок, який є додатком до Договору, у користування орендаря передано земельні ділянки з кадастровими номерами :40:008:0009, площею 0,2588 га, та :40:008:0010, площею 0,2186 га.

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна підприємство у формі ТОВ «Трансбудсервіс» здійснило відчуження нежилих будівель, загальною площею 609,3 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 263 Б, на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Трансбудсервіс» на підставі розподільчого балансу підприємства від 24.02.2017 р. № 1, акта приймання-передачі від 06.03.2001 р., протоколу від 24.02.2017 р. № 1, акта приймання-передачі від 01.03.2017 р.

Позивач вказує, що на теперішній час власником об`єкта нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 263 «Б», з кадастровим номером :40:008:0009 є ТОВ «Трансбудсервіс». Згідно з актуальною інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 02.03.2017 р. проведено державну реєстрацію права власності ТОВ «Трансбудсервіс» на нежилі будівлі, загальною площею 609,3 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 263Б.

Таким чином, підприємство у Формі ТОВ «Трансбудсервіс» з 2017 р. не є власником нежилих будівель, загальною площею 609.3 кв,м.. розташованих за вищевказаною адресою.

Позивач вважає, що до ТОВ «Трансбудсервіс» з моменту придбання та державної реєстрації права власності на нежилі будівлі, загальною площею 609,3 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 263Б, (з 02.03.2017 р.) перейшли права та обов`язки орендаря земельної ділянки, на якій це майно розміщено, що передбачено договором оренди землі від 12.08.2002 р.

Згідно з п. 2.5. розділу 2 Договору орендар не звільняється від орендної плати і сплачує її незалежно від результатів його господарської діяльності.

Відповідно до п.п. 3.1.2. п. 3.1 розділу 3 Договору передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Позивач стверджує, що новий власник вищевказаного нерухомого майна - ТОВ «Трансбудсервіс» здійснює безоплатне фактичне користування зазначеною земельною ділянкою, що прямо суперечить положенням статті 206 Земельного кодексу України та статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язку по сплаті орендної плати департаментом комунальної власності Одеської міської ради направлено претензію на адресу ТОВ «Трансбудсервіс» від 18.11.2019 р. № 01-13/5635 про необхідність сплати заборгованості за договором оренди землі.

Таким чином, позивач вважає, що ТОВ «Трансбудсервіс» є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання та має заборгованість за період з 24.10.2017 р. по 31.10.2019 р. за договором оренди у розмірі 66 688,18 грн., інфляційні втрати у розмірі 17,49 грн., 3% річних у розмірі 512,93 грн. та пені у розмірі 5 738,56 грн.

27.07.2020р. від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог відповідно якої просить стягнення з відповідача 425565,36грн., з яких заборгованість за договором оренди у розмірі 369814,33 грн., інфляційні втрати у розмірі 21958,12 грн., 3% річних у розмірі 10325,26 грн. та пені у розмірі 23467,65 грн.

Враховуючи, що відповідач Своїми діями порушив права та законні інтереси Одеської міської ради, позивач звернувся до суду з позовною заявою, згідно якої просить суд стягнути з відповідача 425565,36грн., з яких заборгованість за договором оренди у розмірі 369814,33 грн., інфляційні втрати у розмірі 21958,12 грн., 3% річних у розмірі 10325,26 грн. та пені у розмірі 23467,65 грн. та судові витрати.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

При вирішенні спору у справі господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Статтею 20 Господарського кодексу Українипередбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Частиною 2 статті 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Верховний Суд України у Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України вказав наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

За приписами ст. 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За правилами ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналогічні положення містяться в ч.ч.1,7 ст.193 ГК України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Судом встановлено, що 12.08.2002 р. між Одеською міською радою та підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Трансбудсервіс» укладено договір оренди земельних ділянок, площею 4774 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 263 «Б», терміном на 25 років для експлуатації та обслуговування виробничого майданчика будівельної організації.

Вказаний договір зареєстровано у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 29.08.2002 р. за № 663/32.

Відповідно до абзацу 2 п. 3.4.6. договору оренди земельної ділянки, До переоформлення міською радою прав третіх осіб на користування земельною ділянкою, зазначеною в п. 1. договору, або її частиною (при переході права власності на будинок, споруду або їх частини) орендна плата за земельну ділянку сплачується Орендарем за всю ділянку у повному розмірі.

Вказаним пунктом договору оренди земельної ділянки сторони встановили обов`язок для орендаря сплачувати орендну плату до моменту переоформлення міською радою прав третіх осіб на користування земельною ділянкою.

Як зазначив відповідач в своєму відзиві, останній звертався до Одеської міської ради з заявою щодо внесення змін до договору оренди земельної ділянки та переоформлення міською радою права користування земельною ділянкою на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.05.2018 відповідач отримав листа № 01-18/913-09-02 від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, в якому повідомлялося наступне: «Повідомляємо, що Департаментом, відповідно до чинного законодавства, буде підготовлено рішення про надання Вам дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), за адресою: м. Одеса, Миколаївська дорога, 263Б, який буде направлено до юридичного департаменту Одеської міської ради для проведення юридичної експертизи.

Остаточне рішення приймається Одеською міською радою в межах її повноважень.»

Матеріали справи не містять про прийняття будь-яких рішень Департаментом комунальної власності Одеської міської ради щодо внесення змін до договору оренди земельної ділянки та переоформлення міською радою права користування земельною ділянкою на відповідача.

Згідно із частиною 1 статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Пунктом 14.1.147 Податкового кодексу України встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Зі змісту статей 14, 288 Податкового кодексу України вбачається, що основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні (крім випадків спадкування спадкоємцями першої та другої черги за законом (як випадків спадкування ними за законом, так і випадків спадкування ними за заповітом) і за правом представлення, а також випадків спадкування власності, вартість якої оподатковується за нульовою ставкою) та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, вартості земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд, а також при розробці показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

Частинами першою, другою статті 20 Закону України "Про оцінку земель" встановлено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано до матеріалів справи витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

При цьому, із наведених вище норм чинного законодавства не вбачається можливість зазначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж оформлення у вигляді витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Згідно зі статтею 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Отже, спірна земельна ділянка не є сформованим об`єктом цивільних прав, беручи до уваги, що технічна документація на спірну земельну ділянку не розроблялася та відомості щодо неї до Державного земельного кадастру не внесені.

Оскільки позивач не надав технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, з розрахунку позивача неможливо встановити чи правильними є застосовані ним: функціональне призначення, коефіцієнти, площа та нормативна грошова оцінка землі, зазначені у якості вихідних даних для розрахунку розміру орендної плати, заявленої до стягнення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року по справі № 922/1276/18.

Також, Позивачем не надано жодних доказів того, що нежилі приміщення, які належать на праві власності відповідачу, розташовані саме на земельній ділянці площею 2588 кв.м. та саме цій земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :40:008:0009.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє повністю позивачу в задоволені вимог в частині стягнення заборгованості по сплаті орендної плати у розмірі 369814,33грн.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 21958,12 грн., 3% річних у розмірі 10325,26 грн. та пені у розмірі 23467,65 грн. суд вважає ці вимоги похідними від вимог про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати у розмірі 369814,33грн. тому також відмовляє в їх задоволені повністю.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору, за подання позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволені позову Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСБУДСЕРВІС", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Департамент комунальної власності Одеської міської ради про стягнення 425565,36 грн.; відмовити повністю.

2. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Повний текст складено 02 листопада 2020 р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Літвінов