Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2020 р. м. Рівне Справа № 918/850/20

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Пашкевич І.О., за участі секретаря судового засідання Ткачук І.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи

за позовом Командитного товариства "Рівнеагроенерго і компанія" (33018, м.Рівне, вул. Курчатова, 62-Г, )

до Рівненської міської ради (33028, м.Рівне, вул.Соборна, 12а, )

про припинення Договору оренди земельної ділянки

за участі представників:

-від позивача: Рудий Володимир Анатолійович;

- від відповідача: Поліщук Ірина Степанівна

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року Командитне товариство "Рівнеагроенерго і компанія" (далі Товариство) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Рівненської міської ради (далі Рада) у якому просило припинити Договір оренди землі №00063 від 24.05.2011, укладений між Товариством та Радою.

Позовні вимоги про припинення Договору оренди землі обґрунтовані тим, що позивачем завершено будівництво на орендованій земельній ділянці та передано об`єкти будівництва в експлуатацію третім особам, що є підставою в порядку статті 19 Закону України "Про оренду землі", для припинення спірного договору, а саме його дострокового розірвання у судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 25.08.2020 прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 15.09.2020.

14.09.2020 відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що позивачем не надано доказів того, що наявні одночасно всі умови для розірвання договору оренди земельної ділянки передбачені статтею 652 Цивільного кодексу України (у зв`язку з істотною зміною обставин). Крім того, посилається на те, що позивачем не дотримано порядок розірвання договору визначений статтею 188 Господарського кодексу України. Вказав, що відповідно до статей 12, 122, 141 Земельного кодексу України, ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 188 Господарського кодексу України позивач повинен був звернутись з пропозицією до Ради щодо розірвання договору оренди землі. За результатом розгляду звернення Рада розглядає питання щодо розірвання договору оренди землі у формі рішення про припинення права оренди земельної ділянки. Однак, такого звернення Рада не отримувала.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 15.09.2020 розгляд справи було відкладено на 01.10.2020.

01.10.2020 від позивача надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких, останнім вказано, що згідно п. 38 Договору оренди земельної ділянки №00063 від 04.05.2011 реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для розірвання договору. Вказав, що ця обставина додатково є ще однією підставою для припинення дії спірного договору оренди.

Ухвалою суду від 01.10.2020 закрито підготовче провадження у справі № 918/850/20, призначено справу до судового розгляду по суті на 12.10.2020.

12.10.2020 Радою, а 19.10.2020 Товариством подані для долучення до матеріалів справи докази.

У судовому засіданні 12.10.2020 судом було оголошено перерву до 19.10.2020.

У судовому засіданні 19.10.2020 представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач проти задоволення позову заперечив, посилаючись на обставини, що вказані у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Позивач звернувся до суду з позовом про припинення Договору оренди земельної ділянки №00063 від 24.05.2011, укладений між Радою та Товариством, посилаючись на такі обставини.

Між Радою (орендодавець) та ВАТ "Рівнеагроенерго" (орендар) (реорганізоване у Командитне товариство "Рівнеагроенерго і компанія") був укладений договір оренди № 00063 від 24.05.2011 земельної ділянки строком на 50 років (а.с. 7-11).

Об`єктом оренди є земельна ділянка яка знаходиться в м. Рівне на вул. Курчатова, 62-Г, площею 6 629 кв.м. із кадастровим номером :01:052:0301 (далі земельна ділянка).

Згідно договору оренди, ВАТ "Рівнеагроенерго" прийняло в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків.

В січні 2018 року забудовник повністю завершив будівництво на земельній ділянці відповідно до містобудівної та проектної документації, що підтверджується декларацією № РВ 26 від 13.10.2014 про готовність об`єкта до експлуатації (будівництво житлового будинку на вул. Курчатова, 62-д (І черга) (а.с. 16-19) та сертифікатом серія РВ №78 від 30.01.2018 відповідності закінчених будівництвом об`єктів проектній документації та їх готовності до експлуатації (будівництво двох багатоквартирних житлових будинків на вул. Курчатова 62-г (II черга) (а.с. 20).

Таким чином, Держана архітектурно-будівельна інспекція України засвідчила відповідність закінчених будівництвом об`єктів проектній документації та підтвердила їх готовність до експлуатації.

Позивач вказує, що вищезазначений об`єкт будівництва - житловий комплекс будувався, в т.ч., за рахунок залучення коштів інвесторів, а саме, тих фізичних осіб, які вкладали власні гроші для придбання у приватну власність квартир, або нежитлових приміщень у цій будові по завершенню її будівництва.

В подальшому право власності на окремі частини будівлі зареєстроване за фізичними особами.

07 серпня 2019 року ОК "Житлово-будівельний кооператив "Рівне" передав на баланс ОСББ "Затишок-Рівне" активи житлового комплексу за адресою: м. Рівне, вул. Курчатова, 62-д (житловий будинок 1 черга будівництва, вул. Курчатова, 62-л (житловий будинок 2 черга будівництва), вул. Курчатова, 62- г (гаражі для обслуговування житлового будинку). Передача активів житлового комплексу була здійсненна згідно Акту приймання-передачі від 07.08.2019 (а.с. 21-28).

Згідно зі статтею 42 Земельного кодексу України, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками; земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками; розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, іншою особою, а також в інших випадках, передбачених законом.

Позивач зазначає, що ним припинено використання орендованої земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування комплексу багатоповерхових житлових будинків та він не може її використовувати, однак, за весь цей час Товариство змушене сплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою, що зумовило звернення з даним позовом до суду.

Приписами ст. 2 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Із змісту положень ст.ст. 15,16 ЦК України, ст.20 ГК України слідує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб та в порядку, що встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищенаведені приписи законодавства особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. На позивача покладено обов`язок обґрунтувати своєї вимоги поданими доказами, тобто, довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Позов це вимога позивача про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, яка здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен винести рішення. Матеріально-правова вимога позивача повинна опиратися на певні обставини, якими позивач обґрунтовує її, а саме на підставу позову.

Згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що пунктом 36 Договору оренди передбачена можливість дострокового розірвання цього договору за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

В силу ч. 2 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Частиною 2 статті 19 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що після завершення будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію добросовісний орендар земельної ділянки, наданої для потреб будівництва та обслуговування відповідного об`єкта, має право на першочергове укладення договору оренди землі на строк до 50 років або припинення дії договору оренди землі.

Право оренди земельної ділянки, відповідно до глави 15 Земельного кодексу України, є складовою права користування землею.

Враховуючи, що право оренди земельної ділянки, яке є складовою права користування землею - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України), його припинення полягає в припиненні правовідношення, на підставі якого воно виникло.

Припинення правовідношення є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів (ст. 16 ЦК України). Припинення правовідношення, яке виникло на підставі договору, здійснюється шляхом розірвання договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що завершення будівництва та прийняття до експлуатації об`єкта будівництва є підставою для припинення на вимогу орендаря договору оренди земельної ділянки, на якій здійснювалось будівництво, що може бути вчинено також шляхом розірвання договору оренди в судовому порядку, у тому числі і в разі відсутності згоди на припинення договору з боку орендодавця (такої позиції у аналогічних правовідносинах дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12.06.2018 р. у справі № 910/18941/17).

Такого висновку у цій справі суд дійшов з огляду на те, що будівництво на орендованій згідно з Договором оренди земельній ділянці є завершеним, об`єкт будівництва прийнятий до експлуатації, багатоповерхові житлові будинки передані на баланс для обслуговування експлуатуючій організації, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі та не спростовано відповідачем.

За наведених обставин суд вважає обґрунтованими доводи позивача про припинення орендарем використання орендованої Земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування комплексу багатоповерхових житлових будинків та неможливість використання її позивачем, у зв`язку з чим Договір оренди підлягає розірванню, позовні вимоги слід задоволити.

Посилання відповідача на те, що позивачем не надано доказів того, що наявні одночасно всі умови для розірвання договору оренди земельної ділянки передбачені статтею 652 Цивільного кодексу України не приймаються судом до уваги, оскільки частина 2 ст. 651 ЦК передбачає, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін і в інших випадках, встановлених договором або законом, а не тільки у разі істотного порушення договору другою стороною та істотною зміною обставин.

Також, суд зазначає, що судом не приймаються до уваги заперечення відповідача з посиланням на те, що позивачем не дотримано порядок розірвання договору визначений статтею 188 Господарського кодексу України, з огляду на наступне.

Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку (крім істотного його порушення) відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.

Натомість статтею 188 ГК України врегульовано порядок зміни розірвання господарських договорів, за яким сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частини друга-четверта статті 188 ГК України).

Правила, передбачені частинами другою-четвертою статті 188 ГК України, є матеріально-правовими, а не процесуальними. Процедура, передбачена ними, не відноситься до випадків обов`язкового досудового врегулювання спору в розумінні частини третьої статті 124 Конституції України та не спричиняє наслідків у вигляді повернення позовної заяви відповідно до приписів пункту 6 частини п`ятої статті 174 ГПК України.

Частинами другою та третьою статті 188 ГК України встановлений порядок проведення сторонами договору переговорів щодо добровільної зміни чи розірвання договору. Частиною четвертою цієї статті визначено, що заінтересована сторона може звернутися до суду, якщо виник спір.

Те, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині другій статті 651 ЦК України.

Підставами для виникнення юридичного спору про внесення змін у договір чи про його розірвання, який підлягає вирішенню судом є обставини, наведені у частині другій статті 651 ЦК України, і ці обставини виникають в силу прямо наведених у цій нормі фактів та подій, що зумовлюють правову невизначеність у суб`єктивних правах чи інтересах. Такі підстави та умови виникнення юридичного спору у правовідносинах є однаковими незалежно від їх суб`єктного складу (за участі фізичних чи юридичних осіб) та змісту правовідносин (цивільні чи господарські).

Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.

Таку позицію висловила Велика Палата Верховного суду у своїй постанові № 914/2649/17 від 12.02.2019.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" - місцеве самоврядування здійснюється, зокрема, на принципі законності.

В частині 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Частинами першою, другою статті 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Рішенням Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 передбачено, що гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України.

За змістом статей 12, 122 Земельного кодексу України, статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції, зокрема, міських рад належить вирішення питань про надання у користування земельних ділянок із земель комунальної власності відповідних територіальних громад.

Однак, положенням частини 1 статті 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Таким чином, припинення земельних орендних правовідносин може відбуватись як у добровільному порядку за згодою сторін, за їх волевиявленням, так і у встановлених законодавством випадках на вимогу однієї сторони за рішенням суду незалежно від волевиявлення іншої сторони, в тому числі й органу місцевого самоврядування, як органу розпорядження землею.

Відтак, заперечення відповідача, що ґрунтуються на необхідності прийняття Радою рішення про припинення права оренди земельної ділянки, є необґрунтованими та не приймаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позов підлягає задоволенню повністю, суд покладає судовий збір на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 129, 237- 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Командитного товариства "Рівнеагроенерго і компанія" до Рівненської міської ради про припинення Договору оренди земельної ділянки задоволити.

2. Припинити (розірвати) Договір оренди № 00063 від 24.05.2011, який укладений між Командитним товариством "Рівнеагроенерго і компанія" та Рівненською міською радою.

3. Стягнути з Рівненської міської ради (33028, м.Рівне, вул.Соборна, 12а, ) на користь Командитного товариства "Рівнеагроенерго і компанія" (33018, м.Рівне, вул. Курчатова, 62-Г, ) 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. судового збору.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Північно-Західного апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 29.10.2020.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя І.О. Пашкевич