РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.10.2020Справа № 910/1376/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Вегери А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Фізичної особи - підприємця Яковлева Ігора Олексійовича

до Фізичної особи - підприємця Жорової Алли Семенівни

про стягнення 464 040, 00 грн.,

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Скорік Ю.Б. за ордером серії АІ № 1049069 від 11.08.2020.

Вільний слухач: ОСОБА_1

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Яковлев Ігор Олексійович (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця Жорової Алли Семенівни (далі - відповідач) про стягнення 464 040, 00 грн.

При цьому, у позовній заяві позивач вказує відповідача як фізичну особу - підприємця Жорову Аллу Семенівну.

Водночас, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, діяльність фізичної особи - підприємця Жорової Алли Семенівни було припинено 22.01.2020 року.

Тобто, станом на час подання Фізичною особою - підприємцем Яковлевим Ігорем Олексійовичем позову підприємницька діяльність відповідача була припинена.

Згідно зі статтею 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Статтею 26 Цивільного кодексу України передбачено, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З наведених норм законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому, правовий статус "фізична особа-підприємець" сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/16713/15.

Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, частини восьмої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Разом із тим, зі змісту позовної заяви та наявних у матеріалах справи документів вбачається, що договірні відносини між позивачем та фізичною особою - підприємцем Жоровою Аллою Семенівною виникли саме під час здійснення її підприємницької діяльності.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відтак, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18, від 09.10.2019 у справі № 127/23144/18.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Отже, оскільки зобов`язання Жорової Алли Семенівни під час здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця перед позивачем виникли з господарського договору, укладеного у спрощений спосіб під час здійснення сторонами підприємницької діяльності, та не припинились із втратою нею статусу фізичної особи-підприємця, суд, з урахуванням наведених вище положень законодавства, дійшов висновку про те, що відсутність станом на час розгляду даного спору у відповідача статусу фізичної особи-підприємця не може бути підставою для закриття провадження у справі відповідно до пункту 6 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, а даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.02.2020 вищевказану позовну заяву залишено без руху на підставі частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України та надано позивачу строк для усунення недоліків.

14.02.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.02.2020 відкрито провадження у справі № 910/1376/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.03.2020 року.

До початку призначеного судового засідання 10.03.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання від 10.03.2020 року, в якому останній просив суд витребувати у представника позивача оригінал укладеного з Фізичною особою - підприємцем Яковлевим Ігорем Олексійовичем Договору про надання правової допомоги для встановлення наявності у адвоката Огійчука Олега Анатолійовича повноважень на представництв інтересів позивача у даній справі та підписання позовної заяви.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.03.2020 підготовче засідання відкладено на 07.04.2020 року, а вирішення клопотання відповідача про витребування доказів відкладено до наступного судового засідання.

Проте, постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами та доповненнями), установлено з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року на усій території України карантин.

Враховуючи вищевикладене, ухвалою від 06.04.2020 господарський суд міста Києва повідомив учасників справи про те, що підготовче засідання, призначене на 07.04.2020 року, не відбудеться та зазначив, що про дату і час підготовчого засідання учасників справи буде повідомлено додатково.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.05.2020 року підготовче засідання у справі № 910/1376/20 було призначено на 16.06.2020 року.

16.06.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву від 16.06.2020 року, в якому останній заперечив проти задоволення вимог позивача та вказав, що Фізичною особою - підприємцем Жоровою Аллою Семенівною у повному обсязі та належним чином виконано усі зобов`язання перед позивачем щодо надання послуг та поставки товарів, стягнення передоплати за які є предметом спору в даній справі. На підтвердження означених обставин до відзиву на позовну заяву відповідачем було долучено копії акту приймання-передачі № 1 від 01.02.2019, видаткової накладної № 1 від 01.02.2019, акту надання послуг № 3 від 28.12.2018, акту надання послуг № 4 від 11.01.2019 та звіту про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо організації приватних заходів різного рівня.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.06.2020 підготовче засідання відкладено на 14.07.2020 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.07.2020 підготовче засідання відкладено на 04.08.2020 року.

23.07.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву від 20.07.2020 року, в якій останній заперечив факт підписання позивачем документів, долучених відповідачем до відзиву на позовну заяву, а також поставив під сумнів дійсність означених доказів.

У підготовчому засіданні 04.08.2020 року судом розглянуто клопотання відповідача про витребування доказів та протокольною ухвалою відмовлено в його задоволенні. Крім того, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів сторін у даній справі, забезпечення сторонам можливості надати всі необхідні докази, заяви та клопотання на їх розсуд, судом, з урахуванням положень статей 177, 182 Господарського процесуального кодексу України, вирішено постановити протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі на 30 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.08.2020 підготовче засідання відкладено на 16.09.2020 року, а також у порядку частини 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України витребувано у Фізичної особи - підприємця Яковлева Ігора Олексійовича та Фізичної особи - підприємця Жорової Алли Семенівни оригінал акту приймання-передачі № 1 від 01.02.2019, оригінал акту приймання-передачі № 1 від 01.02.2019, оригінал видаткової накладної № 1 від 01.02.2019, оригінал акту надання послуг № 3 від 28.12.2018, оригінал акту надання послуг № 4 від 11.01.2019, оригінал звіту про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо організації приватних заходів різного рівня, а також докази відображення господарських операцій за вищенаведеними первинними бухгалтерськими документами у податковій звітності сторін.

11.09.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача Скорік Ю.Б. подано клопотання від 11.09.2020 року про відкладення розгляду справи на іншу дату, але не раніше 16.10.2020 року. В обґрунтування цього клопотання наведений представник відповідача посилався на тимчасову втрату ним працездатності, а також відсутність у відповідача інших представників.

У підготовчому засіданні 16.09.2020 року судом розглянуто вищевказане клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та постановлено протокольну ухвалу про відмову в його задоволенні.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.09.2020 закрито підготовче провадження у справі № 910/1376/20 та призначено її до судового розгляду по суті на 20.10.2020 року.

19.10.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача від 19.10.2020 року, в якому останній просив суд зупинити провадження у даній справі до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, яка розглядається в порядку кримінального судочинства.

Обґрунтовуючи зазначену заяву, відповідач вказував на об`єктивну неможливість розгляду даної справи до вирішення пов`язаної з нею кримінальної справи, а також посилався на те, що 26.09.2020 року за заявою Жорової А.С. в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань були внесені відомості під № 0005189 за ознаками у діях, зокрема, позивача складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України.

19.10.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача від 19.10.2020 року, в якому останній просив суд повернутися до стадії підготовчого засідання у даній справі для забезпечення реалізації прав відповідача на подання необхідних доказів, клопотань та заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Крім того, 19.10.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло заперечення відповідача від 19.10.2020 року на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому Жорова Алла Семенівна зазначила про належне виконання нею взятих на себе зобов`язань перед позивачем в частині надання обумовлених сторонами послуг та поставки погодженого товару, що, на думку відповідача, додатково підтверджується долученими до цієї заяви по суті спору скріншотами сторінки матері позивача у соціальній мережі «Інстаграм». Також відповідач просив поновити строк на подання до суду наведеного заперечення.

У судовому засіданні 20.10.2020 року судом постановлено протокольну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання відповідача про повернення до стадії підготовчого засідання, у зв`язку з його необґрунтованістю та відсутністю у Господарському процесуальному кодексі України відповідних положень про наділення суду повноваженнями на вчинення такої процесуальної дії. Крім того, у вказаному судовому засіданні судом постановлено протокольну ухвалу про продовження відповідачу строку на подання заперечення на відповідь на відзив.

Розглянувши у судовому засіданні 20.10.2020 року клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 910/1376/20, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для його задоволення, оскільки умовами пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок суду зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення та набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі, що розглядається, зокрема, в порядку кримінального судочинства. У той же час відповідачем не було доведено суду належними і допустимими доказами розгляду іншим судом за правилами кримінального судочинства пов`язаної з даною справою іншої справи, яка унеможливлює вирішення по суті спору в справі № 910/1376/20, тоді як внесення певних відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань ще не свідчить про перебування відповідного кримінального провадження на стадії судового розгляду. Слід також зазначити, що зібрані у справі № 910/1376/20 докази дозволяють оцінити обставини, які є предметом розгляду та дослідження у цій справі, у той час як необґрунтоване зупинення провадження у вказаній справі призведе до затягування строків її розгляду і порушення положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 910/12694/18.

Представник позивача про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте явку свого уповноваженого представника у судове засідання 20.10.2020 року не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

У судовому засіданні 20.10.2020 року представник відповідача проти задоволення вимог позивача заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях.

У судовому засіданні 20.10.2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Судом встановлено, що між Фізичною особою - підприємцем Яковлевим Ігорем Олексійовичем та Фізичною особою - підприємцем Жоровою Аллою Семенівною був укладений договір про надання послуг та поставку товару в спрощений спосіб.

На виконання наведеної угоди позивач згідно з платіжними дорученнями № 1 від 22.12.2018 на суму 180 500,00 грн., № 2 від 22.12.2018 на суму 100 000,00 грн., № 3 від 26.12.2018 на суму 50 000,00 грн., № 4 від 28.12.2018 на суму 100 000,00 грн., № 5 від 09.01.2019 на суму 9 540,00 грн., № 2 від 21.01.2019 на суму 10 000,00 грн. та № 3 від 31.01.2019 на суму 14 000,00 грн. сплатив на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у загальному розмірі 464 040, 00 грн. за поставку останнім товару та надання послуг щодо організації корпоративного заходу.

Про належне виконання позивачем своїх грошових зобов`язань зі здійснення попередньої оплати цього товару та послуг свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем своїх зобов`язань.

Докази, які свідчать про повернення відповідачем Фізичній особі - підприємцю Яковлеву Ігорю Олексійовичу вказаної суми грошових коштів, у матеріалах справи відсутні.

Водночас судом встановлено, що відповідач оплачені позивачем послуги не надав, погоджений сторонами товар на адресу позивача на момент звернення останнього до суду з даним позовом та на час розгляду цієї справи не поставив, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з Жорової Алли Семенівни перерахованих сум грошових коштів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Приписами частини 2 цієї статті визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 Цивільного кодексу України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 663 Цивільного кодексу України передбачає, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

За умовами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу (частина 1 статті 665 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина 2 статті 693 Цивільного кодексу України).

Водночас частиною 1 статті 267 Господарського кодексу України встановлено, що договір поставки може бути укладений на один рік, на строк більше одного року (довгостроковий договір) або на інший строк, визначений угодою сторін. Якщо в договорі строк його дії не визначений, він вважається укладеним на один рік.

Як було зазначено вище, позивач у період з 22.12.2018 року по 31.01.2019 року сплатив на розрахунковий рахунок відповідача попередню оплату за поставку товару та надання послуг щодо організації корпоративного заходу в загальному розмірі 464 040, 00 грн. Проте на час вирішення даного спору відповідачем не було надано суду доказів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед Фізичною особою - підприємцем Яковлевим Ігорем Олексійовичем, а також належних і допустимих доказів поставку позивачу погодженого між сторонами товару та надання останньому послуг протягом розумного строку, в тому числі протягом одного року з моменту досягнення сторонами згоди та укладення відповідного договору в спрощений спосіб.

За частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Крім того, за умовами частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Заперечуючи проти задоволення вимог позивача, відповідач посилався на те, що ним у повному обсязі та належним чином виконано усі зобов`язання перед позивачем щодо надання послуг та поставки товарів, стягнення передоплати за які є предметом спору в даній справі. На підтвердження означених обставин до відзиву на позовну заяву відповідачем було долучено копії акту приймання-передачі № 1 від 01.02.2019, видаткової накладної № 1 від 01.02.2019, акту надання послуг № 3 від 28.12.2018, акту надання послуг № 4 від 11.01.2019 та звіту про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо організації приватних заходів різного рівня.

У той же час у поданій позивачем відповіді на відзив на позовну заяву від 20.07.2020 року останній заперечив факт підписання ним документів, долучених відповідачем до відзиву на позовну заяву, а також поставив під сумнів дійсність означених доказів.

У зв`язку з наведеними обставинами, беручи до уваги суперечливі пояснення сторін щодо обставин, які входять до предмета доказування, враховуючи наявність у суду сумнівів щодо добросовісного здійснення сторонами своїх процесуальних прав та виконання обов`язків щодо доказів, а також з метою встановлення факту надання відповідачем спірних послуг та поставки позивачу погодженого товару, ухвалою господарського суду міста Києва від 04.08.2020 у сторін в порядку частини 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України витребувано оригінал акту приймання-передачі № 1 від 01.02.2019, оригінал акту приймання-передачі № 1 від 01.02.2019, оригінал видаткової накладної № 1 від 01.02.2019, оригінал акту надання послуг № 3 від 28.12.2018, оригінал акту надання послуг № 4 від 11.01.2019, оригінал звіту про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо організації приватних заходів різного рівня, а також докази відображення господарських операцій за вищенаведеними первинними бухгалтерськими документами у податковій звітності сторін. Також цією ухвалою сторонам встановлено строк для подання витребуваних судом доказів - до 11.09.2020 року.

Копія наведеної ухвали суду була у встановленому законом порядку направлена сторонам та отримана, зокрема, відповідачем 18.08.2020 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення цього поштового відправлення з штрих-кодовим номером 710.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

За мовами частини 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до частин 8, 10 статті 81 Господарського процесуального кодексу України особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

У разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Проте в порушення вимог ухвали суду від 04.08.2020 року відповідачем на моменту ухвалення рішення суду в даній справі не було надано суду оригіналів акту приймання-передачі № 1 від 01.02.2019, акту приймання-передачі № 1 від 01.02.2019, видаткової накладної № 1 від 01.02.2019, акту надання послуг № 3 від 28.12.2018, акту надання послуг № 4 від 11.01.2019 та звіту про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо організації приватних заходів різного рівня. Крім того, останній не було надано суду й доказів відображення господарських операцій за вищенаведеними первинними бухгалтерськими документами у податковій звітності відповідача.

За умовами частини 4 статті 80 Господарського процесуального кодексу України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У той же час відповідачем у встановленому законом порядку не було повідомлено суд про неможливість подання витребуваних у нього доказів із зазначенням цих доказів; причин неможливості їх подання у встановлений строк, а також не подано доказів, які підтверджують, що відповідач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання оригіналів вказаних документів.

За таких обставин, враховуючи заперечення позивача проти підписання ним документів, долучених відповідачем до відзиву на позовну заяву, зважаючи на відсутність у матеріалах справи оригіналів таких документів, які всупереч вимог ухвали суду від 04.08.2020 року сторонами подані не були, беручи до уваги неподання відповідачем будь-яких пояснень із зазначенням причин неможливості надання оригіналів цих документів для огляду їх судом, а також відсутність у матеріалах справи інших належних доказів, які свідчать про виконання відповідачем взятого на себе обов`язку з надання спірних послуг та поставки позивачу погодженого товару (зокрема, доказів відображення господарських операцій за вищенаведеними первинними бухгалтерськими документами у податковій звітності сторін), суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання встановленою обставини дійсного належного виконання відповідачем своїх спірних договірних зобов`язань перед позивачем.

Відповідно до частин 5, 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відтак, зважаючи на наведені нормативні законодавчі приписи, враховуючи неподання відповідачем оригіналів вищенаведених письмових доказів, відповідність копій яких їх оригіналам позивачем ставиться під сумнів, незазначення відповідачем про наявність у нього або іншої особи оригіналів цих письмових доказів, долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву копії акту приймання-передачі № 1 від 01.02.2019, видаткової накладної № 1 від 01.02.2019, акту надання послуг № 3 від 28.12.2018, акту надання послуг № 4 від 11.01.2019 та звіту про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо організації приватних заходів різного рівня, не беруться судом до уваги.

Посилання відповідача на те, що факт надання позивачу спірних послуг та поставка йому погодженого між сторонами товару підтверджується долученими відповідачем до матеріалів справи скріншотами сторінки матері позивача у соціальній мережі «Інстаграм», також не беруться судом до уваги з огляду на те, що належними доказами фактичного вчинення вищенаведених господарських операцій є відповідні первинні документи, які згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" повинні містити назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Твердження відповідача про недоведеність позивачем факту невиконання Фізичною особою - підприємцем Жоровою Аллою Семенівною своїх зобов`язань за досягнутими між сторонами домовленостями спростовуються положеннями частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, за якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Слід зазначити, що факт перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів у загальному розмірі 464 040, 00 грн. був підтверджений Фізичною особою - підприємцем Яковлевим Ігорем Олексійовичем належними та допустимими доказами, а також не заперечувався відповідачем під час розгляду справи. Разом із тим, тягар доведення факту належного виконання відповідачем своїх господарських зобов`язань перед позивачем в частині надання послуг та поставки товару (чи повернення суми попередньої оплати) лежить саме на відповідачеві, яким у встановленому законом порядку доведено вказаних обставин не було.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача, яка складає 464 040, 00 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, або належні докази надання ним позивачу погоджених сторонами послуг та поставки йому товару, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Фізичної особи - підприємця Яковлева Ігора Олексійовича до відповідача про стягнення вказаної суми грошових коштів, у зв`язку з чим даний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Слід також зазначити, що у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, позивачем було вказано про те, що сума понесених Фізичною особою - підприємцем Яковлевим Ігорем Олексійовичем витрат на професійну правничу допомогу складає 10 000,00 грн.

З огляду на наведене, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України).

Положеннями статті 16 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація вказаного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Проте всупереч вищенаведеним нормам позивачем не було надано суду доказів на обґрунтування заявленої до стягнення з відповідача суми витрат на оплату професійної правничої допомоги, зокрема, виставлених адвокатом рахунків, підписаних між позивачем та адвокатом актів здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг), платіжних доручень про оплату позивачем наведених робіт (послуг), детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тощо.

Крім того, позивачем до закінчення судових дебатів у справі не було зроблено відповідної заяви про подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду в порядку частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд відмовляє позивачу у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Яковлева Ігора Олексійовича до Фізичної особи - підприємця Жорової Алли Семенівни про стягнення 464 040, 00 грн. задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи Жорової Алли Семенівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Яковлева Ігора Олексійовича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 464 040 (чотириста шістдесят чотири тисячі сорок) грн. 00 грн. основного боргу та 6 960 (шість тисяч дев`ятсот шістдесят) грн. 60 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 30.10.2020 року.

Суддя В.С. Ломака