ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2020 р. Справа№ 910/3356/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Грека Б.М.

суддів: Остапенка О.М.

Копитової О.С.

за участюсекретаря судового засідання Ковган О.І.
за участю представниківвідповідно до протоколу судового засідання від 21.10.2020
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс»
на ухвалуГосподарського суду міста Києва від 18.06.2020
у справі№910/3356/20 Господарського суду міста Києва
за позовом розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудінвест Компані Консалтинг» арбітражного керуючого Борейка В.А.
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс»
про визнання недійсними правочинів в межах справи №910/18739/16

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 (суддя Пасько М.В.) позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з цією ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс» подало апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.06.2020, в якій просить скасувати вказану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви арбітражного керуючого Борейка В.А. визнання недійсними правочинів в межах справи №910/18739/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудінвест Компані Консалтинг».

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 16.07.2020 справу передано колегії суддів у складі: Грек Б.М. (головуючий, суддя-доповідач), судді: Андрієнко В.В., Копитова О.С.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 18.06.2020, відкрито провадження у справі №910/3356/20 та справу призначено до розгляду.

У зв`язку з відпусткою судді Копитової О.С., відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 14.09.2020 справу передано колегії суддів у складі: Грек Б.М. (головуючий, суддя-доповідач), судді: Андрієнко В.В., Остапенко О.М.

В судове засідання 17.09.2020 з`явились представники учасників справи, зокрема - апелянта (відповідача) - Чередниченко Д.О., який, будучи присутнім в судовому засіданні, підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення стосовно доводів апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс» у справі №910/3356/20 Господарського суду міста Києва на 05.10.2020.

У відповідності до ч. 10 ст. 32 ГПК України та згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2020 для розгляду справи № 910/3356/20, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Андрієнко В.В., сформовано колегію суддів у складі: Грек Б.М. (головуючий, доповідач), Остапенко О.М., Копитова О.С.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 ухвалено здійснювати розгляд справи № 910/3356/20 по суті спочатку колегією суддів у складі: Грек Б.М. (головуючий, доповідач), Остапенко О.М., Копитова О.С.

В судове засідання 05.10.2020 з`явились представники учасників справи, зокрема апелянта (відповідача) - Чередниченко Д.О., який підтримав апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 05.10.2020 оголошено перерву в судовому засіданні до 08.10.2020.

В судове засідання 08.10.2020 з`явився лише представник позивача, а від представника апелянта - Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс» - адвоката Чередниченка Дениса Олександровича, надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату через його самоізоляцію у зв`язку з підозрою на захворювання COVID-19.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2020 відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс» у справі №910/3356/20 Господарського суду міста Києва на 21.10.2020.

В судове засідання 21.10.2020 з`явився лише представник позивача, а від представника апелянта - Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс» - адвоката Чередниченка Дениса Олександровича, надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату, через його перебування на самоізоляції у зв`язку з підозрою на захворювання COVID-19.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду зазначає, що відповідно до приписів пункту 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду зазначає, що судом не визнавалась обов`язковою явка представників учасників справи в судове засідання з розгляду апеляційної скарги. Скаржником, який є юридичною особою, в свою чергу, не обґрунтовано й не доведено, що він був позбавлений можливості забезпечити участь у цьому засіданні іншого свого представника (якщо вважав таку участь необхідною).

Учасники справи про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, направленням на їх адреси місцезнаходження копій ухвали суду, однак в судове засідання з`явився лише представник позивача.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає за можливе здійснювати розгляд скарги, так як сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, учасниками якої вони є.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

1. Зміст обставин справи.

1.1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2016 у справі №910/18739/16 порушено провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Західбудінвест Компані Консалтинг" (далі -Боржник), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Борейко В.А. (далі - Позивач).

1.2. Позивач в березні 2020 звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсними правочинів в межах справи № 910/18739/16 про банкрутство Боржника.

1.2.1. Позивач в поданій позовній заяві просить суд визнати недійсними додаткові угоди до Договорів поворотної фінансової допомоги, що були укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Медіа Експерт Плюс" (далі - Відповідач) та Боржником.

1.2.2. Позовна заява обґрунтована тим, що внаслідок укладення вищезазначених додаткових угод до договорів про надання фінансової поворотної допомоги Боржник взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

2. Зміст та обґрунтування оскарженої ухвали.

2.1. Оскарженою ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 позов задоволено повністю, та визнано недійсними додаткові угоди до Договорів поворотної фінансової допомоги, що були укладені між Відповідачем та Боржником.

2.2. Місцевий господарський суд, зокрема, зазначив, що:

2.1.1. Відповідно до звіту розпорядника майна Боржника від 19.08.2019, який міститься у справі про банкрутство Боржника, за результатами проведення аналізу фінансово-господарської діяльності Боржника у справі № 910/18739/16 (далі - Звіт від 19.08.2019), протягом 2013 - 2015 років між Боржником та Відповідачем було укладено договори поворотної фінансової допомоги від 18.03.2013, 30.10.2013, 05.11.2013, 26.11.2013, 20.12.2013, 20.02.2014, 18.03.2014, 28.03.2014, 28.07.2014 та 26.09.2014.

Згідно зазначених договорів Боржник отримав від Відповідача поворотну фінансову допомогу на загальну суму 7 311 700, 00 гривень.

2.1.2. Згодом, між Боржником та Відповідачем було укладено додаткові угоди до вищезазначених договорів поворотної фінансової допомоги, за якими Боржник взяв на себе зобов`язання у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення суми поворотної фінансової допомоги відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 1700 процентів річних від простроченої суми.

У Звіті від 19.08.2019 зазначено, що відсоткова ставка 1700 процентів річних, встановлена вищезазначеними додатковими угодами, значно перевищує ринкову, у зв`язку з чим розпорядником майна боржника був зроблений висновок, що укладення посадовими особами Боржника договорів на вкрай невигідних для останнього умовах потягло неплатоспроможність боржника.

2.1.3. На момент укладення договорів поворотної фінансової допомоги та додаткових угод до них, засновником (учасником) як Боржника так і Відповідача, була одна і та сама особа - ОСОБА_1 , що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме розмір внеску ОСОБА_1 до статутного фонду боржника 8 800 000,00 гривень, (розмір статутного капіталу 8 800 000,00 грн.), розмір внеску до статутного фонду Відповідача - 7 425,00 гривень (розмір статутного капіталу 7500,00 грн.).

2.3. Місцевий господарський суд також зазначив, що розпорядником майна боржника, при здійснені аналізу вищезазначених Договорів про поворотну фінансову допомогу та Додаткових угод до таких Договорів було виявлено, що такі Додаткові угоди були вчинені боржником на шкоду кредиторам, укладені неповноважними на те особами з порушенням чинного законодавства України, а відтак вони підлягають визнанню їх недійсними.

Розмір процентів у разі прострочення виконання зобов`язання, встановлений цими додатковими угодами від 05.11.2013 до Договорів позики, є безпідставно надмірним, недобросовісним та направленим виключно на штучне збільшення кредиторських вимог з метою отримання контролю на зборах кредиторів у процедурі банкрутства боржника.

2.4. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник, який бере на себе зобов`язання сплатити безпідставні та надмірно великі відсотки "дружньому" кредитору в той час, коли має невиконані зобов`язання перед іншими кредиторами, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно таких інших кредиторів, оскільки порушує їх майнові інтереси та направлені на недопущення отримання законного контролю над банкрутством боржника з боку таких кредиторів. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

2.5. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві; при неплатоспроможності банків; у виконавчому провадженні).

Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

2.6. Та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, чи прийняв на себе безпідставні недобросовісні зобов`язання, реально виконаний, не виключає обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

2.7. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Слід врахувати, що на момент взяття на себе безпідставно надмірних зобов`язань, інші його зобов`язання вже були простроченими, їх належне виконання не відбулося, а отже у інших кредиторів вже виникло право вимоги до боржника.

2.8. Зазначені Договори про зворотню фінансову допомогу укладалися особами, повноваження яких неможливо встановити, а відтак неможливо підтвердити належність повноважень у осіб на укладення договорів від імені товариства, зокрема: Договір про зворотню фінансову допомогу від 18.03.2013, Договір про зворотню фінансову допомогу від 30.10.2013, Договір про зворотню фінансову допомогу від 05.11.2013, Договір про зворотню фінансову допомогу від 26.11.2013, Додаткова угода №1 від 02.12.2013 до Договору про надання поворотної фінансової допомоги 26.11.2013 та Договір про зворотню фінансову допомогу від 20.12.2013.

Вказані документи були підписані від імені Відповідача заступником директора Голубковим М.В., що діяв на підставі Довіреності від 20.01.2013, однак, самої Довіреності на підставі якої, ним було укладено вищезазначені Договори, до заяви Відповідача з додатковими грошовими вимогами у справі про банкрутство не додавалось.

Отже, суд дійшов висновку, що встановити належність повноважень у Голубкова М.В. та й взагалі сам факт існування такої Довіреності - неможливо.

2.9. Додаткові угоди до Договорів про поворотну фінансову допомогу, саме якими боржником було взято на себе зобов`язання у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення суми поворотної фінансової допомоги відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 1700 процентів річних від простроченої суми, було підписано особами, які взагалі не мали повноважень на укладення Договорів від імені товариства, зокрема:

-Додаткова угода до Договору про надання поворотної фінансової допомоги 18.03.2013, що була укладена 19.03.2013;

-Додаткова угода до Договору про надання поворотної фінансової допомоги 30.10.2013, що була укладена 30.10.2013;

-Додаткова угода до Договору про надання поворотної фінансової допомоги 05.11.2013, що була укладена 05.11.2013;

-Додаткова угода до Договору про надання поворотної фінансової допомоги 26.11.2013, що була укладена 26.11.2013;

-Додаткова угода до Договору про надання поворотної фінансової допомоги 20.12.2013, що була укладена 20.12.2013;

-Додаткова угода №1 до Договору про надання поворотної фінансової допомоги 20.12.2013, що була укладена 27.12.2013.

Так, Вищезазначені додаткові угоди були підписані від імені Боржника ОСОБА_1, однак, на момент укладення вказаних угод директором товариства була Попова Т.В. , а сам ОСОБА_1 не мав повноважень для укладення Договорів від імені боржника, оскільки він був призначений директором Боржника лише 30.12.2013, тобто уже після моменту укладення додаткових угод до Договорів про поворотну фінансову допомогу.

2.10. Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності у поведінці третьої особи несе юридична особа.

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (ст. 239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

2.11. Відповідач та Боржник є пов`язаними особами, оскільки мали одного й того ж засновника - ОСОБА_1 , який до того ж був Директором Відповідача на момент укладення деяких Додаткових угод та залишається ним на сьогоднішній день.

Відтак, такі дії Боржника та пов`язаних з ним осіб, направлені виключно на штучне збільшення кредиторських вимог з метою отримання контролю на зборах кредиторів у процедурі банкрутства боржника.

2.12. Зважаючи на викладене, посилаючись на приписи статей 13, частину 3 статті 92, статей 203, 204, 215, 625 Цивільного кодексу України, частину 7 статті 179 Господарського кодексу України, частини 1 статті 1, частини 2 статті 7, статті 12, частин 1, 2 статті 42, частини 9 статті 44 Кодексу України з процедур банкрутства, статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, судову практику Верховного Суду, місцевий господарський суд дійшов висновків про наявність правових підстав для задоволення позову.

3. Зміст та обґрунтування апеляційної скарги.

3.1. В своїй апеляційній скарзі Відповідач просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києві від 18.06.2020 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви Позивача про визнання недійсними правочинів у межах провадження у справі №910/18739/16 про банкрутство Боржника.

3.2. Відповідач, зокрема, зазначає, що:

3.2.1. У звіті арбітражного керуючого Борейка В.А. від 05.09.2017 не встановлено ознак дій з приховування або доведення до банкрутства, а також взагалі не йдеться про оскаржувані договори.

3.2.2. В межах провадження справи про банкрутство №910/18739/16 Борейко В.А. у своєму повідомленні №02-12/580 від 25.02.2017 визнав вимоги скаржника на суму 195 639 852, 27 грн. і зазначив, що арбітражному керуючому були надані відповідні договори поворотної фінансової допомоги, додатки до них, інші докази, а також останній провів аналіз наданих документів і обґрунтованість вимог Відповідача.

3.2.3. Судом не надано належної оцінки зміні думки Позивачем стосовно заявлених вимог.

3.2.4. У звіті не наводиться аргументації, яким саме чином додаткові угоди спричинили до банкрутства Боржника, а також які ринкові ціни щодо процентної ставки існували на період укладення оскаржуваних договорів.

3.2.5 У Відповідача існують обґрунтовані сумніви в об`єктивності проведеного аналізу та здійснених висновків.

3.2.6. Завдяки отриманим від позичальника коштів Боржник погасив заборгованість перед ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором.

3.2.7. ТОВ «Фінансова компанія «Женева» здійснила позасудове врегулювання кредитних відносин з Боржником шляхом задоволення вимог за кредитним договором на підставі договору про задоволення вимог, у зв`язку з чим припинились зобов`язання, передбачені кредитним договором та договором іпотеки.

3.2.8. Відповідач перераховував на рахунок Боржника кошти, та надав поворотну фінансову допомогу без жодних додаткових гарантій, окрім передбачених укладеними договорами та чинним законодавством.

3.2.9. Приводом до звернення до Господарського суду міста Києва із заявою про банкрутство Боржника стало саме невиконання останнім умов укладеного договору поворотної фінансової допомоги на суму 600 000 грн., що складало тіло наданої позики, а пізніше, після винесення ухвали про порушення справи про банкрутство 15.11.2016 Відповідач звернувся із заявою про визнання додаткових вимог, які загалом склали 195 639 852, 27 грн.

3.2.10. Вимоги Відповідача підтверджені рішенням Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 у справі №910/20593/15 та від 12.07.2016 у справі №910/10134/16.

3.3. Відповідач зазначає, що укладення та виконання договорів та додаткових угод мало реальне місце та було спрямоване на реальне настання наслідків, відтак жодне із положень статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства не могло бути застосовано під час розгляду заяви арбітражного керуючого Борейка В.А.

3.4. На підтвердження повноважень Голубкова М.В. на підписання договорів та додаткових угод суду було надано копію довіреності від 20.01.2013 (міститься у матеріалах справи). На підтвердження повноважень ОСОБА_1 примірник довіреності міститься у матеріалах справи.

3.5. Відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності щодо звернення із заявою арбітражним керуючим Борейко В.А. про визнання недійсними правочинів, втім, в оскаржуваній ухвалі стосовно цього клопотання нічого зазначено не було.

Клопотань від арбітражного керуючого Борейка В.А. щодо поновлення строків позовної давності та доказів поважності їх пропуску суду надано не було.

У судовому засіданні адвокат позивача заперечувала проти клопотання про застосування строків позовної давності, однак жодних пояснень причин пропуску цих строків не надала та про їх поновлення не клопотала.

3.6. Місцевим господарським судом неправильно застосовано (тобто взагалі не застосовано) положення статей 256, 257, 261, 263, 267 Цивільного кодексу України, статей 41, 42 Кодексу України з процедур банкрутства, статті 74 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до ухвалення неправильного рішення у цій справі.

3.7. Матеріали справи не містять відомостей про направлення судових повісток про виклик в судове засідання Відповідача, що порушує основні засади господарського судочинства та права Відповідача надати свої заперечення у судовому засіданні.

3.8. Зважаючи на викладене, посилаючись на приписи статей 572, 589, 625, 627, 628 Цивільного кодексу України, статті 7, частини 5 статті 36 Закону України «Про іпотеку», пункту 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012, частини 2 пункту 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, судову практику Верховного Суду, Відповідач вважає, що оскаржуване судове рішення є неправосудним та підлягає скасуванню.

4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами апеляційного провадження.

4.1. Як встановлено місцевим господарським судом, за результатами проведення аналізу фінансово-господарської діяльності боржника встановлено, що протягом 2013-2015 років між боржником та відповідачем було укладено договори поворотної фінансової допомоги від 18.03.2013, 30.10.2013, 05.11.2013, 26.11.2013, 20.12.2013, 20.02.2014, 18.03.2014, 28.03.2014, 28.07.2014 та 26.09.2014.

Додаткові угоди до договорів про поворотну фінансову допомогу саме якими боржником було взято на себе зобов`язання у разі прострочення виконання зобов`язань з повергнення суми поворотної фінансової допомоги за весь час прострочення, а також 1700 процентів річних від простроченої суми, були підписані особами, які не мали повноважень на укладення договорів від імені товариства, зокрема:

- додаткова угода до договору про надання поворотної фінансової допомоги від 18.03.2013, що була укладена 19.03.2013;

- додаткова угода до договору про надання поворотної фінансової допомоги від 30.10.2013, що була укладена 30.10.2013;

- додаткова угода до договору про надання поворотної фінансової допомоги від 05.11.2013, що була укладена 05.11.2013;

- додаткова угода до договору про надання поворотної фінансової допомоги від 26.11.2013, що була укладена 26.11.2013;

- додаткова угода до договору про надання поворотної фінансової допомоги від 20.12.2013, що була укладена 20.12.2013;

- додаткова угода №1 до договору про надання поворотної фінансової допомоги від 20.12.2013, що була укладена 27.12.2013.

4.2. Як також встановлено місцевим господарським судом, внаслідок укладання вищезазначених додаткових угод до договорів та надання фінансової поворотної допомоги боржник взяв на себе зобов`язання в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

4.3. Суд звернув увагу на те, що на момент укладення договорів поворотної фінансової допомоги та додаткових угод до них, засновником (учасником) як боржника так і відповідача була одна і та сама особа - ОСОБА_1 , що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме розмір внеску ОСОБА_1 до статутного фонду боржника 8 800 000 грн., розмір внеску до статутного фонду відповідача 7 425 грн.

4.4. Виходячи з правової природи статті 625 Цивільного кодексу України, розмір в 1700 процентів річних є безпідставно надмірним, недобросовісним та направленим виключно на штучне збільшення кредиторських вимог з метою отримання контролю на зборах кредиторів у процедурі банкрутства боржника.

4.5. Боржник, який бере на себе зобов`язання сплатити безпідставні та надмірні великі відсотки «дружньому» кредиторові в той час, коли має невиконані зобов`язання перед іншими кредиторами, діє вочевидь недобросовісно та зловживає правами стосовно таких інших кредиторів.

4.6. З урахуванням встановлених обставин, суд зробив висновок про недійсність даних угод на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживанням правом (частина 3 статті 13 Цивільного кодексу України). Крім того, на дані правовідносини слід застосовувати положення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

4.7. Як зазначено вище, судом першої інстанції встановлено, що умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України і встановили її в розмірі 1700 відсотків річних.

Разом з тим, за частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбаченого статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Дані загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, що кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та використовувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріплювати можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

4.8. Нарахування процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16ц та №646/14523/15ц).

Таким чином, укладення боржником додаткової угоди із зобов`язанням погасити 1700 відсотків у зв`язку з невиконанням зобов`язання свідчить про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора.

4.9. Згідно з частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчиняється на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладання договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язана чи афільована особа).

4.10. В період укладення додаткових угод, зокрема 19.03.2013, 30.10.2013 та 05.11.2013 керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудінвест Компані Консалтинг» була Попова Т.В. (що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями реєстраційних карток). В той же час, угоди підписані директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудінвест Компані Консалтинг» ОСОБА_1 , як керівником, який діє згідно Статуту, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 став керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудінвест Компані Консалтинг» лише з 30.12.2013.

4.11. Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживати правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватись моральних засад суспільства.

4.12. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Аналіз частини 2 статті 13 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчинені дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

4.13. На підставі аналізу доказів зібраних у справі, документів, які уповноважують осіб вчиняти юридичні дії, суд першої інстанції визнав, що в діях відповідача наявні ознаки зловживання правом.

Колегія суддів апеляційного господарського суду дії відповідача по вчиненню додаткових угод, якими визначено відсоток в розмірі 1700 річних оцінює як недобросовісні, спрямовані на порушення права боржника та створення штучних зобов`язань.

4.14. Наявність в матеріалах справи довіреності на укладення додаткових угод не може бути підставами правомірності оспорюваних угод, оскільки представник діяв не в інтересах підприємства.

4.15. Відповідно до частини 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

4.16. Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

4.17. Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, судом першої інстанції зроблено висновок про недійсність додаткових угод до договору про поворотну фінансову допомогу, за умовами яких боржник взяв на себе зобов`язання неспівмірне загальним засадам цивільного обороту, та направлені на штучне збільшення кредиторських вимог.

4.18. Колегія суддів погоджується з даним висновком та зазначає, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасником відносин для створення штучних кредиторських вимог щодо боржника, відносно якого розпочато справу про банкрутство.

Укладення даного правочину свідчить про недобросовісність та зловживання правом. Тому правопорядок не може залишити поза реакцією такі дії, які хоч і не порушували конкретних імперативних норм, але є недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

4.19. Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення місцевого господарського суду апелянт зазначає, що в порушення норм процесуального права суд не розглянув клопотання про застосування позовної давності, чим порушив право на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд не врахував правових позицій викладених Верховним Судом у справі №10/5026/995/2012 та положень статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

За змістом наведених норм, якщо позовні вимоги господарським судом визнані обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто, або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України.

При цьому та обставина, що положенням статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено право арбітражного керуючого визнати недійсними у межах провадження у справі про банкрутство правочини, укладені Товариством з обмеженою відповідальністю «Західбудінвест Компані Консалтинг» протягом 3-х років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, то частина договорів була укладена більше 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудінвест Компані Консалтинг».

Такими договорами та додатковими угодами, зокрема, є:

Договір про надання поворотної фінансової допомоги від 18.03.2013 та додаткова угода від 19.03.2013;

Договір про надання поворотної фінансової допомоги від 30.10.2013 та додаткова угода від 30.10.2013;

Договір про надання поворотної фінансової допомоги від 05.11.2013 та додаткова угода від 05.11.2013.

Вищенаведені угоди укладались більше ніж три роки на загальну суму нарахованих процентів близько 95 000 000 грн.

4.20. Апеляційний господарський суд погоджується з доводами скаржника, що за наявності клопотання про застосування позовної давності, яке судом першої інстанції залишено поза увагою, судом першої інстанції не застосовано позовну давність.

4.21. В той же час Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

4.22. Суд відповідно до положень ГПК зобов`язаний дотримуватись принципу оцінки доказів, згідно з якими на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватись на встановлення достовірності чи відсутності обставин які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

З урахуванням наведеного колегія суддів враховує обставини, встановлені по справі, визначених частиною 2, 3 статті 13 Цивільного кодексу України, застосовує загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, і вважає, що висновок суду першої інстанції про недійсність додаткових угод до договорів поворотної фінансової допомоги є законним та обґрунтованим, та к як в діях відповідача наявні ознаки зловживання правом.

4.23. З огляду на викладене колегія суддів вважає, що слід відмовити відповідачу в застосування позовної давності, як санкції за зловживання правом.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач та боржник є пов`язаними особами, на час укладання правочинів керівником боржника та кредитора була Попова Т.В .

Встановлення умов, зокрема відсотків в розмірі 1700 процентів, які є дискримінаційними та нерозумними, є такими що свідчать про збільшення обсягу обов`язків і відповідальності, зацікавленості в укладенні таких угод.

Втім, зважаючи на недобросовісну поведінку сторони з урахуванням характеру і наслідків такої поведінки, судом зроблено вірний висновок про недійсність правочину, відтак оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а в частині незастосування позовної давності з викладенням обґрунтування поведінки в даній постанові.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судом повно, оскаржуване судове рішення в частині незастосування позовної давності підлягає зміні з викладенням обґрунтування наведеного апеляційним судом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Рябих проти Росії", "Нєлюбін проти Росії"), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Таким чином, посилання та доводи скаржника не знайшли свого підтвердження, в якості підстав скасування судового рішення під час апеляційного провадження.

Відповідно до статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції є такою, що вимогам закону відповідає.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 282 Господарського процесуального кодексу України та нормами Кодексу України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс» залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського міста Києва від 18.06.2020 по справі №910/3356/20 залишити без змін.

Матеріали справи №910/3356/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, встановлені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.М. Грек

Судді О.М. Остапенко

О.С. Копитова

Повний текст складено 28.10.20