РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.10.2020Справа № 910/2809/20
Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Свириденко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

вул. Є. Гедройця, буд.5, м. Київ, 03150

в особі філії "Центр охорони здоров`я"

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Інститут

проблем терапії" вул. Коцюбинського, буд. 8-А, м. Київ, 01030

про повернення майна

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я" (далі - позивач) подало до Господарського суду міста Києва позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут проблем терапії" (далі - відповідач) про повернення майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, на неповернення відповідачем орендованого майна за Договором №4836 від 29.12.2009.

Ухвалою Господарського суду м. Києва №910/2809/20 від 27.02.2020 позовну заяву залишено без руху.

03.03.2020 від філії "Центр охорони здоров`я" надійшли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 27.02.2020.

Ухвалою господарського суду м. Києва № 910/2809/20 від 10.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

06.04.2020 до відділу автоматизованого документообігу, моніторингу виконання документів (канцелярії) суду від відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи, продовження строку на подання відзиву та виклик сторін у судове засідання.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.04.2020 вирішено здійснювати розгляд справи №910/2809/20 за правилами загального позовного провадження. Призначити підготовче засідання у справі на 27.05.2020.

27.05.2020 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 27.05.2020 судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 10.06.2020.

10.06.2020 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

10.06.2020 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 10.06.2020 суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 01.07.2020.

25.06.2020 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в котрому проти задоволення

01.07.2020 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 01.07.2020 представники сторін не з`явилися. Суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 22.07.2020.

Протокольною ухвалою від 22.07.2020 суд, відповідно до статті 185 ГПК України оголосив про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 910/2809/20 до судового розгляду по суті на 02.09.2020.

Протокольною ухвалою від 02.09.2020 оголошено перерву в розгляді справи по суті до 16.09.2020.

16.09.2020 року судове засідання з розгляду справи не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Лиськова М.О. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.10.2020 судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 21.10.2020.

В судове засідання з розгляду справи по суті представник відповідача не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений ухвалою суду від 07.10.2020.

У судове засідання, призначене на 21.10.2020 представник позивача не з`явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, однак клопотав про відкладення розгляду справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Дослідивши підстави поданого позивачем клопотання, суд дійшов висновку про його необґрунтованість, а саме з мотивів не доведення заявником факту об`єктивної неможливості прибуття представника позивача у судове засідання. З огляду на що, у задоволенні вказаного клопотання судом відмовлено.

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У судовому засіданні 21.10.2020 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

29 грудня 2009 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут проблем терапії» було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 4836 (далі - Договір № 4836).

Відповідно до умов Договору № 4836 (п 1.1. Договору № 4836) Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування держане нерухоме майно нежилі приміщення (далі - Майно) площею 403.6 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. М. Коцюбинського, 8а, на другому поверсі будівлі, що перебуває на балансі Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 ст. Київ ДТГО «Південно-Західна Залізниця (далі- Балансоутримувач) (наразі, Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті №1 філії «Центр охорони здоров`я» AT «Укрзалізниця»).

Майно передається в оренду з метою розміщення приватного закладу охорони здоров`я за спеціалізацією кардіологія та інтервенційної кардіології з блоком інтенсивної терапії (п. 1.2. Договору № 4836).

Згідно з п. 10.1. Договору № 4836 договір укладено на 1 (один) рік, що діє з « 29» грудня 2009 р. до « 29» грудня 2010 р. включно.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву втратило право виступати орендодавцем щодо нерухомого майна переданого за договором № 4836 від 29 грудня 2009 у зв`язку з утворенням ПАТ "Українська залізниця» відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" №4442-6 від 23.02.2012р та Постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014р "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

ПАТ "Укрзалізниця" набуло статусу орендодавця, у зв`язку з чим між Акціонерним товариством «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут проблем терапії» 23 березня 2016 був укладений додатковий договір №1 до Договору оренди нерухомого майна від 29 грудня 2009 року № 4836 з додатками: розрахунок орендної плати № 1 (за листопад (базовий місяць оренди); розрахунок орендної плати № 2 (за грудень (перший) місяць оренди); акт приймання-передачі.

Додатковим договором № 1 до Договору оренди нерухомого майна від 29 грудня 2009 року № 4836 встановлено (п. 1, 2 Договору № 4836 орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 29 грудня 2009 № 4836 є AT «Укрзалізниця», у тексті Договору № 4836 повне найменування «Державний заклад «Дорожня клінічна лікарня № 1 ст. Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» та скорочене найменування «ДЗ «ДКЛ №1 ст. Київ ДТГО «ПЗЗ» замінити відповідно на «Структурний підрозділ «Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 1 філії «Центр охорони здоров`я» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та скорочене найменування «ККЛ ЗТ №1 філія «ЦОЗ» ПАТ «Укрзалізниця». Термін дії Договору встановлено (п. 4 Договору № 4836) з « 01» грудня 2015 року по « 31» березня| 2016 року.

Фактичне передання приміщення в орендне користування Відповідача підтверджує акт приймання-передачі від 23.03.2016 р., який підписано сторонами договору. Тобто, Позивач свій обов`язок і передачі Майна орендарю (п. 7.1 Договору № 4836) виконав належним чином

Відповідач прийняв пропозицію Позивача і між сторонами був укладений вищезазначений додатковий договір №1 від 23.03.2016 щодо продовження дії основного договору оренди та заміни у зобов`язаннях за основним договором оренди особи первісного орендодавця - Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву на Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Наділі, сторонами в письмовій формі неодноразово укладались додаткові договори про продовження строку дії даного договору. Зокрема, 18 квітня 2018 року Додатковим договором № 8 до Договору оренди нерухомого майна від 29 грудня 2009 року № 4836 встановлено, що Договір № 4836 діє до 30 червня 2018 року включно.

Рішенням правління AT «Укрзалізниця» від 30.03.2018, встановлено дію договорів оренди майна, що увійшло до статутного капіталу товариства, до 30.06.2018 без подальшого продовження.

Підпунктом 10.6.1. пункту 10.6 договору № 4836 встановлено, що чинність договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

За твердженням позивача, про припинення строку дії Договору, за яким майно було передано в оренду, з 30.06.2018, ним завчасно і неодноразово письмово було поінформовано ТОВ «Інститут проблем терапії» та зазначено про необхідність повернення майна після закінчення встановленого строку та необхідності підписання актів приймання-передавання (повернення) майна.

Позивач посилається на ту обставину, що претензії AT «Укрзалізниця» від 04 липня 2019 року № 718 та від 09 липня 2019 року № 736 отримані ТОВ «Інститут проблем терапії», проте залишені Відповідачем без відповіді та без виконання, що є свідченням недобросовісних дій Відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ТОВ «Інститут проблем терапії» добровільно не звільняє орендоване приміщення, чим порушуються майнові права Позивача.

В претензії від 04 липня 2019 року № 718, наголошувалось, що процедуру передачі в оренду майна, внесеного до статутного капіталу АТ «Укрзалізниця» або набутого товариством на законних підставах, визначено Порядком розпорядження майна публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 22.11.2017 року №1054, зокрема Розділом 13, та відповідно п. 7.1, 7.6 Положення про організацію процедур розпорядження майном в ПАТ «Укрзалізниця» затвердженого наказом ПАТ ««Укрзалізниця» від 10.05.2018 року №296, згідно яких оренда майна внесеного до статутного капіталу AT «Укрзалізниці» здійснюється виключно на конкурентних засадах шляхом проведення електронних аукціонів за результатами яких укладаються договори.

Позивач посилається на ту обставину, що Відповідач відповіді на вищевказані листи не надав, викладені в них вимоги не виконав, майно не повернув.

Посилаючись на закінчення строку дії договору оренди з 30.06.2019 та на те, що відповідачем не повернуто нерухоме майно, позивач просить суд зобов`язати відповідача повернути орендоване нерухоме майно.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Матеріалами справи свідчать, що правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору оренди нерухомого майна від 29.12.2009 № 4836 та додаткових договорів до нього.

Згідно ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 283 ГК України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Факт приймання-передачі майна в оренду підтверджується підписаним між сторонами актом приймання-передачі орендованого нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у позовній заяві наголошує на тому, що він не погоджується на продовження строку дії договору та вимагає повернення спірного майна переданого в оренду відповідачу на підставі договору.

Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Частиною 1 ст.763 ЦК України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до ч.4 ст.284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Стаття 764 ЦК України, по суті, передбачає поновлення договору найму на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Крім цього, ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачає, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для продовження дії договору оренди на підставі ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування орендованим майном; відсутнє письмове повідомлення однієї зі сторін договору, у встановлений строк, про припинення або зміну умов договору.

Отже, Закон визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах без проведення конкурсу. При цьому, для такого автоматичного продовження договору оренди державного та комунального майна передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї із сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

В свою чергу, чинне законодавство не містить заборони на повідомлення орендодавцем орендаря про закінчення договірних відносин після визначеного строку дії договору ще під час його дії.

Поряд з цим, приписи ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", не встановлюють форму заяви про припинення договору оренди. Така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Істотне значення у цьому випадку має зміст такої заяви, оскільки вимога обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та її направлення у межах строку, встановленого законом.

Отже, сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.07.2019р. у справі №906/742/18, від 22.10.2019р. у справі №910/3705/19, від 31.10.2019р. у справі №905/2018/18.

Відповідно до пунктом 10.6 Договору оренди №4836, його чинність припиняється внаслідок:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- загибелі орендованого майна;

- достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду;

- банкрутства орендаря;

- ліквідації орендаря (юридичної особи).

Згідно п.10.3 договору, зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Пунктом 10.4 Договору № 4836 сторонами було передбачено, що за умови відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього Договору.

Наділі, сторонами в письмовій формі неодноразово укладались додаткові договори про продовження строку дії даного договору. Зокрема, 18 квітня 2018 року Додатковим договором № 8 до Договору оренди нерухомого майна від 29 грудня 2009 року № 4836 встановлено, що Договір № 4836 діє до 30 червня 2018 року включно.

Рішенням правління AT «Укрзалізниця» від 30.03.2018, встановлено дію договорів оренди майна, що увійшло до статутного капіталу товариства, до 30.06.2018 без подальшого продовження.

Підпунктом 10.6.1. пункту 10.6 договору № 4836 встановлено, що чинність договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

За твердженням позивача, про припинення строку дії Договору, за яким майно було передано в оренду, з 30.06.2018, ним завчасно і неодноразово письмово було поінформовано ТОВ «Інститут проблем терапії» та зазначено про необхідність повернення майна після закінчення встановленого строку та необхідності підписання актів приймання-передавання (повернення) майна.

За умовами Договору № 4836 (п. 10.9 Договору № 4836) у разі припинення або розірвання цього Договору Майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем Орендодавцю та Балансоутримувачу. У разі, якщо Орендар затримує повернення Майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкова пошкодження. Майно вважається поверненим Орендодавцю Балансоутримувачу з моменту підписання Сторонами акта приймання передавання (п. 10.10 Договору № 4836).

Відповідно до частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зазначена норма не встановлює форму заяви про припинення договору оренди. Така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Істотне значення у цьому випадку має зміст такої заяви, оскільки вимога обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та її направлення у межах строку встановленого законом.

Отже, сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору.

Частиною 4 статті 284 Господарського кодексу України, частинами 1, 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди.

З наведеного слідує, що сторона, яка не бажає продовжувати дію договору, зобов`язана попередити про це іншу сторону не пізніше одного місяця після закінчення строку договору. При цьому, попередження про припинення договору майнового найму (оренди) має бути зроблене в такій формі, яка б забезпечила можливість доведення у разі спору, що таке попередження було зроблене.

Позивач зазначає, що на виконання п. 10.4. Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 4836 від 29.12.2009р. направляв заяву до Відповідача, а Відповідач отримав заяву Позивача про припинення або зміну Договору оренди в місячний строк після закінчення дії Договору оренди. Позивач посилається на лист від 04.07.2019р. № 718 та претензію від 09.07.2019р. № 736, однак відповідно до вказаного листа та претензії, Позивач не заявляв про припинення чи зміну Договору оренди як того вимагає п. 10.4. Договору оренди, а вимагав звільнити приміщення та сплатити заборгованість.

Водночас, Позивач, жодним належним та допустимим доказом не підтверджує яку саме заяву направляв Відповідачеві, із наданих до суду зворотних повідомлень не можливо встановити місце та дату відправлення листів, а також яка саме заява направлялася направлявся. У зворотних повідомленнях відсутня дата та місце відправлення, відсутній підпис одержувача та відсутні описи вкладення, що могли б підтвердити які документи та кому були направлені у даних листах.

Окрім цього, суд звертає увагу, що Лист від 04.07.2019р. № 718 та претензію від 09.07.2019р. № 736. що надає до позову Позивач, підписано В.О. Головного лікаря та Заступником головного лікаря з організаційно-методичної роботи, котрі не мають жодних повноважень підписання та подання таких листів чи претензій.

Таким чином суд приходить до висновку, що у даному випадку, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що саме позивачем направлялася на адресу відповідача заява про припинення терміну дії договору. А отже, і наслідків у вигляді припинення дії договору оренди з 30 червня 2019 року не відбулося.

Отже, за результатами аналізу умов укладеного між сторонами договору оренди та норм чинного законодавства, які регулюють спірні відносини, доводи позивача про те, що договір оренди припинено з 30 червня 2019 року, у зв`язку з закінченням строку його дії не знайшли свого підтвердження, оскільки листи, що були надіслані відповідачу, не є доказами, які б свідчили про факт припинення дії договору.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Наразі принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певним засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 ГПК України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №127/3429/16-ц.

З огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними належними доказами у справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Українська залізниця" - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 02.11.2020

Суддя М.О. Лиськов