ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. ОдесаСправа № 916/1950/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року, м. Одеса, суддя Демешин О.А., повний текст складено та підписано 15.06.2020 року

у справі № 916/1950/19

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області

про стягнення 53 500 грн. боргу та 8 921 грн. 13 коп. відсотків за користування чужими коштами, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У липні 2019 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, м. Одеса звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області, в якій, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 03.09.2019 року (вх. № 14647/19) просила суд стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с.Яськи Біляївського району Одеської області на свою користь суму заборгованостi по оплатi вартостi товару за Договором поставки вiд 25.10.2017 року № 25/10/17-25 у розмiрi 53 500 грн. та 8 921 грн. 13 коп. відсотків за користування чужими коштами, а також вирішити питання про відшкодування позивачу суми судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 921 грн. та заяви про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з відповідача в порядку наказного провадження у розмірі 192 грн. 10 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем, всупереч укладеного між сторонами договору поставки від 25.10.2017 року № 25/10/17-25, належним чином зобов`язання з оплати отриманого товару за видатковою накладною вiд 25.10.2017 року №253 не виконано, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 53 500 грн. за поставлену позивачем крапельну стрічку. Крім того, позивачем, у відповідності до ст. 536 Цивільного кодексу України, за невиконання зобов`язань за вищевказаним договором відповідачу нараховано відсотки за користування чужими коштами у розмірі 8921 грн. 13 коп.

Ухвалою від 18.07.2019 року у справі № 916/1950/19 Господарський суд Одеської області прийняв позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Одеса до розгляду та відкрив провадження у господарській справі, постановив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою від 14.08.2019 року Господарський суд Одеської області постановив, що розгляд справи № 916/1950/19 буде здійснено за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження по справі та клопотання відповідача про витребування доказів від 12.08.2019 року за вх. № 2-3769/19 - задовольнив частково.

07.10.2019 року, протокольною ухвалою Господарський суд Одеської області відмовив відповідачу у задоволенні клопотання від 10.09.2019 року про залучення третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРООПТИМА».

11.10.2019 року Господарським судом Одеської області у справі № 916/1950/19 за клопотанням відповідача ухвалою було призначено судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої вирішено поставити наступні запитання: Чи виконано підписи від імені ОСОБА_1 в Договорі поставки товару № 25/10/17-25 від 25 жовтня 2017 року в нижніх частинах аркушів 1-3 біля слова „покупець", на аркуші 4 в розділі 10 (Адреси і реквізити сторін) біля слів „ ОСОБА_1 та в нижній частині аркуша 4 біля слова „покупець" - особисто ОСОБА_1 чи іншою особою? Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у Видатковій накладній № 253 від 25 жовтня 2017 року (в оригіналі - „Расходная накладная № 253 от 25 октября 2017 г.) біля слова „Получил (а)" - особисто ОСОБА_1 чи іншою особою?; проведення експертизи доручено Українському центру судових експертиз; попереджено експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, відповідно до ст. 384, 385 Кримінального кодексу України; витрати по оплаті судової експертизи покладено на відповідача - Фізичну особу підприємця ОСОБА_1; направлено експертам необхідні матеріали господарської справи № 916/1950/19; провадження у справі зупинено.

17.02.2020 року Ухвалою Господарського суду Одеської області було поновлено провадження по справі № 916/1950/19 у зв`язку з отриманням судом матеріалів експертного дослідження без виконання.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі №916/1950/19 (суддя Демешин О.А.) позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області задоволено у повному обсязі, стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса 53 500 грн. боргу, 8 921 грн. 13 коп. - відсотків за користування чужими коштами та 1 921 грн. - судового збору.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що в процесі розгляду справи, на підставі належних та допустимих доказів суд першої інстанції встановив про порушення умов укладеного між сторонами договору поставки в частині оплати за поставлений позивачем товар, а саме, про її відсутність з боку відповідача. Відповідачем, зі свого боку, не доведено, що спірний договір поставки та накладна останньою не підписувались, а тому, позовні вимоги в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області боргу за поставлений товар у розмірі 53 500 грн. підлягають до задоволення.

Крім того, суд першої інстанції також дійшов висновку про правомірність вимог позивача в частині стягнення з відповідача відсотків за користування чужими коштами у розмірі 8 921 грн. 13 коп., мотивуючи свою позицію диспозицією ст. 536 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області з рішенням суду першої інстанції не погодилась, тому звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просила суд рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі №916/1950/19 скасувати у повному обсязі, у позовних вимогах Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області - відмовити, задовольнити клопотання, додані до апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що фактично задовольнивши лише клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції для її проведення призначив установу, де вартість є найвищою. Посилаючись на велику вартість експертизи та відсутність грошових коштів, скаржник вказав, що не мав фінансової спроможності на оплату послуг експерта у розмірі 10 900 грн.

Крім того, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області вважає, що суд першої інстанції порушив законні права та охоронювані інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрооптима», оскільки не задовольнив клопотання про його залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

На думку скаржника, вищенаведене, а також відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, стали підставами ухвалення незаконного рішення.

Разом з апеляційною скаргою до Південно-західного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи від 07.07.2020 року (вх. № 2070/20), у якому відповідач, посилаючись на Постанову Пленуму Вищого Господарського суду України від 23.03.2014 року № 4, просить суд призначити по справі № 916/1950/19 судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: чи виконані підписи у договорі поставки товару від 25.10.2017 року № 25/10/17-25 та видатковій накладній від 25.10.2017 року № 253 у графах «Постачальник» особисто ОСОБА_2 ; чи виконані підписи у договорі поставки товару від 25.10.2017 року № 25/10/17-25 та видатковій накладній від 25.10.2017 року № 253 у графах «Покупець» особисто ОСОБА_1 ? Проведення експертизи доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Клопотання скаржника колегією суддів долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі № 916/1950/19, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

18.09.2020 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання (вх. № 3003/20) про зупинення провадження у справі № 916/1950/19, в якому скаржник просить суд зупинити провадження у вищезгаданій справі до набрання законної сили рішення у справі № 916/2231/20.

Клопотання обґрунтовано тим, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса про визнання договору поставки від 25.10.2017 року № 25/10/17-25 недійсним, а відтак, на переконання скаржника, у відповідності до ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Крім того, відповідач зазначив, що на його думку, розгляд справи № 916/1950/19 об`єктивно неможливий до вирішення судової справи № 916/2231/20, оскільки в рамках даної справи суд не має можливості самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі. Скаржник вважає, що вищевказані справи абсолютно взаємопов`язані, оскільки питання, які досліджуються судом у справі № 916/2231/20, зокрема наявність товару у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Одеса у власності при виконанні нею договору поставки від 25.10.2017 року № 25/10/17-25, питання фактичної та фізичної поставки, судом в рамках справи № 916/1950/19 не досліджувалися та не ставилися.

Відтак, посилаючись на низку правових позицій Верховного Суду, скаржник вважає за доцільне зупинити провадження у справі № 916/1950/19. Клопотання про зупинення провадження у справі колегією суддів долучено до матеріалів господарської справи.

22.09.2020 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року, у якому Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, м. Одеса просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Відзив судовою колегією долучено до матеріалів справи.

Відзив обґрунтовано тим, що скаржником в апеляційній скарзі не наведено та не визначено жодної підстави для скасування законного по суті рішення Господарського суду Одеської області. Крім того, як зазначив позивач, на підтвердження своїх позовних вимог в частині укладення договору поставки, він надав суду відповідні письмові докази, як то спірний договір та накладну, підписану обома сторонами, що підтверджує факт виконання позивачем договору та невиконання відповідачем своїх зобов`язань по його оплаті. Проте, відповідач, заперечуючи, що підписувала спірний договір та накладну, заявила клопотання про проведення експертизи підписів у вищевказаних документах, але не оплативши її вартості, підтвердила, як зазначає позивач, безпідставність та недоведеність своїх заперечень проти позову.

Вважаючи оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області законним та обґрунтованим, позивач просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області, а також відмовити у клопотанні про проведення судової почеркознавчої експертизи з мотивів повної відсутності необхідності у її здійсненні.

Крім того, 08.10.2020 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло заперечення позивача на клопотання скаржника від 18.09.2020 року про зупинення провадження у справі № 916/1950/19 (вх. № 2060/20), у якому Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, м. Одеса просить суд апеляційної інстанції вищевказане клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області залишити без задоволення.

Заперечуючи проти клопотання, позивач, посилаючись на вимоги ст. 227 Господарського процесуального кодексу, зазначає, що предметом розгляду справи №916/1950/19 є наявність або відсутність заборгованості відповідача перед позивачем за договором поставки, а ніяк не встановлення недійсності спірного правочину. Відтак, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі судовою колегією долучено до матеріалів справи.

Розглянувши клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області про призначення судової почеркознавчої експертизи, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Натомість, як встановлено колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, при розгляді справи, яка переглядається, судом першої інстанції за клопотанням скаржника питання про призначення судової почеркознавчої експертизи вже вирішувалося, за наслідками чого було постановлено ухвалу від 11.10.2019 року про призначення такої експертизи у справі № 916/1950/19, на вирішення якої було поставлено наступні запитання: Чи виконано підписи від імені ОСОБА_1 в Договорі поставки товару № 25/10/17-25 від 25 жовтня 2017 року в нижніх частинах аркушів 1-3 біля слова „покупець", на аркуші 4 в розділі 10 (Адреси і реквізити сторін) біля слів „ ОСОБА_1 та в нижній частині аркуша 4 біля слова „покупець" - особисто ОСОБА_1 чи іншою особою? Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у Видатковій накладній № 253 від 25 жовтня 2017 року (в оригіналі - „Расходная накладная № 253 от 25 октября 2017 г.) біля слова „Получил (а)" - особисто ОСОБА_1 чи іншою особою?; проведення експертизи доручено Українському центру судових експертиз; попереджено експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, відповідно до ст. 384, 385 Кримінального кодексу України; витрати по оплаті судової експертизи покладено на відповідача - Фізичну особу підприємця ОСОБА_1.

Але з вини сторони, яка заявила клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, а саме, відповідача по справі, у зв`язку з відсутністю оплати за проведення експертного дослідження, відповідна процесуальна дія проведена не була.

Отже, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області у підготовчому судовому засіданні при розгляді справи Господарським судом Одеської області скористалася своїм правом щодо визначення певних спірних питань шляхом призначення експертизи у відповідності до ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, порушень або неправильного застосування процесуального права Господарським судом Одеської області колегією суддів не встановлено, а тому, клопотання скаржника про повторне призначення судової почеркознавчої експертизи судом апеляційної інстанції з визначенням іншої експертної установи для її проведення в зв`язку з нібито меншою вартістю такого проведення, задоволенню не підлягає з причини недоведеності заявником вказаних нею обставин. До того ж, такі дії можуть свідчити лише про намагання затягнути розгляд справи по суті, що порушує права інших її учасників, оскільки чинним процесуальним законодавством України передбачена можливість заявника самостійно звернутися до експертної установи та надати суду експертне дослідження, якщо дійсно така потреба існує для надання стороною заперечень по суті справи, яка тривалий час перебувала на розгляді в суді.

Розглянувши клопотання скаржника від 18.09.2020 року про зупинення провадження у справі № 916/1950/19 (вх. № 2060/20) судова колегія також дійшла висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на таке.

Порядок, підстави, строки зупинення провадження у справі врегульовані положеннями ст. 227-229 Господарського процесуального кодексу України.

Зупинення провадження по справі - це врегульована законом і оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні по господарській справі, викликана наявністю однієї з передбачених в законі обставин, які перешкоджають здійснювати її розгляд.

В свою чергу, ст. 227 Господарського процесуального кодексу України визначені випадки, які зумовлюють обов`язок суду зупинити провадження.

Підстава, передбачена п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, виникає в процесі тоді, коли ухвалення рішення можливе після підтвердження фактів, що мають преюдиціальне значення для даної справи, в іншій справі, яка розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Зупинення провадження допускається лише тоді, коли розглядати справу далі неможливо. Ця підстава зупинення застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Ця неможливість полягає в тому, що обставини, які є підставою позову або заперечень проти нього, є предметом дослідження в іншій справі, і рішення суду у цій справі безпосередньо впливає на вирішення спору, тобто, господарський суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини або факти, які є предметом судового розгляду.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 року у справі № 916/2739/19, від 17.04.2019 року у справі № 924/645/18, від 20.12.2019 року у справі № 910/13234/18, від 13.09.2019 року у справі № 912/872/18, від 21.02.2019 року у справі № 910/974/18, від 09.07.2020 року у справі № 910/1667/19.

Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти відсутність у господарського суду можливості самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте, які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Зупинення провадження у справі, на відміну від відкладення розгляду справи, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин (до вирішення іншої справи; до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі), які зумовили зупинення провадження, тому провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього.

Подібний правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 904/3935/18, від 29.04.2020 року у справі № 903/611/19, від 18.05.2020 року у справі № 905/1728/14-908/4808/14.

Як зазначалось вище, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, с.Яськи Біляївського району Одеської області звернулася до Південно-західного апеляційного господарського суду з клопотанням про зупинення провадження у справі №916/1950/19, яке мотивоване тим, що остання звернулася з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса про визнання договору поставки від 25.10.2017 року № 25/10/17-25 недійсним, а відтак, на переконання скаржника, у відповідності до ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний зупинити провадження, у справі, яка переглядається.

За встановленими судом апеляційної інстанції обставинами, предметом розгляду справи № 916/1950/19 є вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Одеса про стягнення заборгованості з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області за договором поставки від 25.10.2017 року № 25/10/17-25. В свою чергу, як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, предметом спору у справі № 916/2231/20 є наявність або відсутність підстав для визнання вищевказаного договору недійсним.

Колегія суддів зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак колегія суддів приходить до висновку про відсутність об`єктивної неможливості розгляду справи № 916/1950/19 та відсутність неможливості встановлення та оцінки певних конкретних обставин (фактів), що мають суттєве значення для вирішення цього спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів, ураховуючи те, що клопотання про зупинення подане до суду апеляційної інстанції після постановлення рішення судом першої інстанції, яким вирішено по суті даний спір, як і інший позов подано до суду вже після оскаржуваного рішення.

Крім того необґрунтоване зупинення провадження у справі має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, оскільки за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості до доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення Європейського суду з прав людини від 12.07.2001 року у справі «принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»).

У даному випадку зупинення провадження у справі № 916/1950/19 не сприятиме послідовному (у певній черговості) вирішенню пов`язаних між собою справ, позовні вимоги позивача у яких спрямовані на захист його майнових прав, а відтак, ефективному та упродовж розумного строку вирішенню судом цих майнових спорів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зупинення провадження у даній справі не є виправданим, так як не зможе забезпечити захист прав всіх учасників справи із дотриманням принципів правової визначеності та справедливості.

До того ж колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що останній не позбавлений права на звернення до господарського суду у випадку визнання судом першої інстанції договору поставки недійсним із заявою про перегляд судового рішення по господарській справі № 916/1950/19 у зв`язку з нововиявленими обставинами, якщо це буде необхідним.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі № 916/1950/19 є правомірним та таким, що не потребує скасування, з огляду на таке.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

25.10.2017 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (постачальником) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області (покупцем) був укладений договір поставки товару № 25/10-17-25.

Предметом договору є зобов`язання постачальника у строки, передбачені договором, поставити та передати покупцю товар, визначений у п. 1.2. договору (капельну стрічку Star Tape 8-10-750 (500 м), а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість, з урахуванням індексації вартості товару та інших умов, передбачених договором.

Відповідно до п. 1.2. договору товар, що поставляється за цим договором: найменування товару «капельна стрічка «Star Tape 8-10-750» (намоткою 500 м) в одиницях виміру - бухта, кількість - 108, ціна за 1 одиницю виміру 495, 37 грн., загальна вартість товару - 53 500 грн.

Примітка: ціна та вартість товару у гривнях визначена на день підписання договору. Індексація (коригування) ціни/вартості товару здійснюється у порядку, передбаченому п. 3.1. договору. Грошовий еквівалент вартості товару в іноземній валюті (> доларах США): 2000 доларів США (дві тисячі доларів 00 цент.) при узгодженому сторонами курсі співвідношення гривні до іноземної валюти па день підписання договору - 26,75 грн. за 1 доларів США. Вартість товару визначена в гривнях без нарахування ПДВ (Постачальник - не платник ПДВ). Оплата вартості товару (виконання зобов`язання) підлягає у гривні згідно розділу 3 цього договору.

Відповідно до п. 3.3. договору оплата вартості товару, проіндексованої у відповідних випадках згідно п. 3.1. договору здійснюється покупцем на умовах кредиту (відстрочення платежу). Строк оплати не пізніше 30.09.2018 року.

З п. 4.1., п. 4.2. договору слідує, що право власності на товар переходить до покупця в момент одержання ним товару та підписання відповідної накладної на товар. При підписанні товарної накладної, представник покупця повинен обов`язково мати при собі документ (довіреність тощо), який відповідно до законодавства підтверджує повноваження представника на отримання матеріальних цінностей: цей документ він повинен передати постачальнику до підписання накладної.

Строк поставки товару не пізніше 15 листопада 2017 року. Поставка (передача) товару в межах цього строку за згодою сторін, що підтверджуватиметься відповідними товарними накладними, може відбуватися частинами.

З п. 6.1. договору поставки слідує, що у разі прострочення оплати на прострочене зобов`язання по оплаті товару нараховуються відсотки у розмірі 21 % річних, або 0,0575 % в день від суми простроченої заборгованості, яка на момент розрахунку процентів визначається з урахуванням її індексації згідно п. 3.1. договору за весь період прострочення оплати, включаючи день погашення заборгованості по оплаті товару.

Відповідно до умов п. 9.1. договору, цей договір набирає сили з моменту підписання обома сторонами і діє протягом 2 (двох) років з моменту його укладення, а в частині розрахунків - до повного виконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором.

Вказаний договір містить особистий підпис постачальника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса на кожній сторінці договору, який засвідчений печаткою останнього.

З боку покупця, договір також на всіх його сторінках має підпис в графі «Підпис» від імені Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області.

На виконання умов договору Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, м. Одеса було поставлено, а відповідачем отримано товар «капельна стрічка «Star Tape 8-10-750» (намоткою 500 м) у кількості 108 бух. на загальну суму 53 500 грн., про що складено видаткову накладну № 253 від 25.10.2017 року.

Вищевказана накладна містить підпис обох сторін та печатку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса.

В подальшому, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, м. Одеса. звернулась до відповідача з претензіями від 23.10.2018 року, від 30.10.2018 року, від 19.11.2018 року, в яких зазначила, що 30.09.2018 року закінчився строк, встановлений для оплати фінансового зобов`язання згідно умов договору, а тому, просила розрахуватися за поставлений товар. Про направлення вищевказаних претензій на адресу відповідача, свідчать наявні в матеріалах справи копії згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів та квитанції.

Відмповідей на вищезазначені претензії матеріали справи не містять. Натомість, матеріали справи містять лист Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області, б/н та без дати відправлення, про факт надіслання позивачу якого свідчать копія поштового відправлення від 25.07.2019 року, у якому відповідач заперечує отримання крапельної стрічки від позивача та вимагає від останнього надання копій договорів та видаткових накладних, якими підтверджується її походження.

Крім того, матеріали господарської справи містять вимогу позивача про сплату процентів за товарний кредит за договором поставки товару в розмірі 8 921 грн. 13 коп. від 17.07.2019 року, у якій, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, м. Одеса вимагає від відповідача в семиденний термін, відповідно до п. 6.1. договору, за невиконання договірних зобов`язань сплати процентів за товарний кредит у розмірі 8 921 грн. 13 коп. Відповіді відповідача на вищевказану вимогу матеріали справи не містять.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За положеннями ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до ст. 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Частина 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлює, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Під час апеляційного перегляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що між позивачем та відповідачем в рамках договору поставки від 25.10.2017 року № 25/10/17-25 існували господарські правовідносини, за якими позивач здійснив поставку товару відповідачу, а останній, всупереч умовам договору, не оплатив отриманий товар в розмірі, зазначеному у видатковій накладній від 25.10.2017 року №253. При цьому, відповідачем при розгляді справи судом першої інстанції, факт поставки товару за спірним договором шляхом оформлення видаткової накладної спростовано не було, як і не було надано належних доказів оплати за отриману крапельну стрічку. Тому висновок суду першої інстанції про задоволення позову є правомірним з огляду на відсутність на момент прийняття рішення належних доказів визнання договору недійсним.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Частиною 3 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України визначено, що провадження в господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показами свідків.

Відповідно до ч. 3 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно з ст. 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою, якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

В абзаці 2 1.8. Розділу 1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, також вказано, що підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.

Частиною 1 ст. 100 Господарського процесуального кодексу України визначено, що про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про судову експертизу», витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України та судово-медичними і судово-психіатричними установами Міністерства охорони здоров`я України у цивільних і господарських справах відшкодовуються в порядку, передбаченому чинним законодавством. Проведення інших експертних досліджень і обстежень державними спеціалізованими установами здійснюється за рахунок замовника.

Згідно з ч. 7 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України експерт має право на оплату виконаної роботи та на компенсацію витрат, пов`язаних з проведенням експертизи і викликом до суду.

Як вбачається з вимог ч. 2 ст. 125 Господарського процесуального кодексу України суд може зобов`язати учасника справи, який заявив клопотання про виклик свідка, призначення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача, забезпечення, витребування або огляд доказів за їх місцезнаходженням, попередньо (авансом) оплатити витрати, пов`язані з відповідною процесуальною дією.

Як вбачається з викладеного та відповідних роз`ясень, наданих у постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» №4 від 23 березня 2012 року, витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести заінтересована сторона, а у разі призначення господарським судом судової експертизи з власної ініціативи - сторона, визначена в ухвалі господарського суду про призначення судової експертизи. Тому в зазначеній ухвалі суд вправі зобов`язати відповідну сторону перерахувати, в тому числі шляхом здійснення попередньої оплати, суму витрат на проведення експертизи на рахунок експертної установи. У разі відмови чи ухилення заінтересованої сторони або сторони, зобов`язаної ухвалою господарського суду, від оплати витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи, суд, за неможливості проведення судової експертизи без попередньої оплати її вартості, розглядає справу на підставі наявних доказів. Аналогічним чином суд має діяти в разі повернення матеріалів справи з експертної установи через несплату вартості експертизи.

Пунктом 1.13 Розділу 1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Мінюст від 08 жовтня 1998 року № 53/5 у випадку невиконання клопотань експерта щодо надання додаткових матеріалів, несплати вартості експертизи протягом 45 календарних днів з дня направлення клопотання в порядку, передбаченому чинним законодавством, незабезпечення прибуття експерта, безперешкодного доступу до об`єкта дослідження, а також належних умов для його роботи (учинення перешкод з боку сторін, що беруть участь у справі, в обстеженні об`єкта) матеріали справи повертаються органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), із зазначенням мотивованих причин неможливості її проведення.

Проведення експертизи спеціалізованими установами у господарському судочинстві здійснюється на платній основі - за рахунок замовника, така оплата експертизи в господарській справі провадиться за рахунок сторони, яка порушила відповідне клопотання, тобто в даному випадку сторони відповідача.

Разом з тим, матеріали господарської справи не містять жодних заперечень скаржника, або відомостей щодо оскарження ухвали Господарського суду Одеської області про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі № 916/1950/19 в частині надання доручення про її проведення саме Українському центру судових експертиз. Як і не містять жодних клопотань скаржника, відповідно до ч. 6 ст. 127 Господарського процесуального кодексу України щодо зменшення розміру судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг експерта.

Отже, з огляду на наведене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо доручення проведення судової почеркознавчої експертизи Українському центру судових експертиз не знаходять свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи №916/1950/19, а тому судовою колегією не приймаються до уваги.

Поряд з цим, на увагу колегії суддів суду апеляційної інстанції не заслуговують і доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо незадоволення судом першої інстанції клопотання про витребування доказів у позивача по справі, оскільки, як встановлено судовою колегією, Господарський суд Одеської області вищевикладене клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Яськи Біляївського району Одеської області задовольнив частково ухвалою від 14.08.2019 року, та витребував у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса на власний розсуд лише ті документи, які стосуються предмету спору у відповідності до норм ст. 73-74 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, протокольною ухвалою від 05.09.2019 року судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування у позивача документів, які б підтверджували загальний обсяг виробництва крапельної стрічки та обсяг її реалізації Судова колегія в цій частині погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обов`язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Тобто саме відповідачем по даній справі повинно було бути доведено суду належними засобами доказування, яким саме чином витребувані ним документи, які б підтверджували походження товару, поставленого позивачем та обсяги її виробництва і реалізації сприяли б вирішенню справи по суті, а саме, конкретно щодо заявлених Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, м. Одеса позовних вимог. Отже, питання, для з`ясування яких відповідач вважав за необхідне витребувати від позивача додаткові документи, виходять за коло обставин, які є предметом позову по справі, що переглядається.

Щодо тверджень скаржника по незалученню до справи Господарським судом Одеської області третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРООПТИМА» колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Як встановлено колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, Господарський суд Одеської області протокольною ухвалою від 07.10.2019 року відмовив представнику Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРООПТИМА» у задоволенні клопотання про залучення його до справи в якості третьої особи на стороні відповідача.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки оскаржуване рішення, у відповідності до ст. 50 Господарського процесуального кодексу України не може вплинути на права та обов`язки Товариства, бо предметом спору даної справи є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості за договором поставки від 25.10.2017 року № 25/10/17-25, а не обставини, які б свідчили про якість, кількість або заявлені виробником технічні характеристики товару. З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що права Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРООПТИМА» при вирішенні спору між сторонами справи № 916/1950/19 не порушені, а, відтак, ці доводи відповідача також не знаходять свого підтвердження та відхиляються судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Ураховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування.

За таких обставин, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що вимоги скаржника, викладені в апеляційній скарзі не потребують задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі № 916/1950/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с.Яськи Біляївського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі № 916/1950/19 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 11.06.2020 року у справі № 916/1950/19 - без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош