РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.10.2020Справа № 910/11684/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н. І., розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін господарську справу За позовом Приватного підприємства «Оліяр» (с.Ставчани, Пустомитівський район, Львівська область, 81118, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІППО» (пров. Новопечерський, буд. 19/3, корпус 2, каб. 33, м. Київ, 01042, ) про стягнення 383 608,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватного підприємства «Оліяр» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІППО» про стягнення заборгованості в розмірі 383 608,04 грн, з яких 348 065,00 грн - сума основного боргу, 25 346,09 грн - сума пені, 4 493,25 грн - сума 3% річних, 5 703,70 грн - сума інфляційних втрат. Крім того, позивач просив суд проводити судові засідання у режимі відеоконференції, забезпечивши проведення яких доручити Господарському суду Львівської області.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору №150219-05/1г від 15.02.2019 щодо оплати отриманої продукції під торговою маркою «АЯ».

За результатом розгляду клопотання позивача, щодо проведення судових засідань у режимі відеоконференції, суд відмовив у його задоволенні, ухвалою від 13.08.2020 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначивши сторонам строк для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У зв`язку з тим, що суддя Господарського суду міста Києва Ягічева Н.І. перебувала у відпустці, розгляд справи здійснюється після виходу судді з відпустки.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Сторони належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 13.08.2020 отримана позивачем - 21.08.2020, відповідачем - 25.08.2020, про що свідчать реєстр відстеження поштових відправлень.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2020, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Приписами статті 248 ГПК передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

За приписами частини 4 та 5 статті 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.02.2019 між Приватним підприємством «Оліяр» (Постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГІППО» (Покупець, відповідач) був укладений Договір №150219-05/1г (далі - Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався виробити, упакувати, промаркувати та передати продукції під торговою маркою «АЯ» у власність Покупця, а Покупець зобов`язався прийняти та оплатити продукцію в строк та на умовах передбачених Договором.

Відповідно до протоколу розбіжностей до Договору від 15.02.2019, п. 4.2 Договору прийнятий у редакції Постачальника, а саме: Покупець зобов`язався оплатити вартість кожної поставленої партії продукції протягом 55 календарних днів з моменту поставки.

Згідно із п. 8.3 Договору, у випадку порушення строку оплати товару, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяла у період, за який сплачується пеня) від несплаченої суми за кожен день прострочки платежу.

Протоколом розбіжностей до Договору від 15.02.2019, п.13.1 прийнято у редакції Постачальника, а саме: Договір вступає в силу з моменту його підписання повноважними представниками сторін та діє до 31 грудня 2019 року. Даний Договір може бути розірвано будь-якою із сторін після письмового повідомлення іншої сторони за один місяць до дати на яку припадає день розірвання Договору.

Відповідно до видаткових та товарно-транспортних накладних, Постачальник поставив Покупцю продукцію:

-видаткова накладна №7124 від 11.07.2019 на суму 76 010,40 грн (товарно-транспортна накладна №4286 від 11.07.2019);

-видаткова накладна №11460 від 17.09.2019 на суму 95 013,00 грн (товарно-транспортна накладна №7441 від 17.09.2019);

-видаткова накладна №12534 від 01.10.2019 на суму 48 210,30 грн (товарно-транспортна накладна №8234 від 01.10.2019);

-видаткова накладна №12874 від 07.10.2019 на суму 46 802,70 грн (товарно-транспортна накладна №8381 від 07.10.2019);

-видаткова накладна №14102 від 25.10.2019 на суму 19 002,60 грн (товарно-транспортна накладна №9223 від 25.10.2019);

-видаткова накладна №14629 від 04.11.2019 на суму 18 298,80 грн (товарно-транспортна накладна №9625 від 04.11.2019);

-видаткова накладна №14996 від 11.11.2019 на суму 38 005,20 грн (товарно-транспортна накладна №9917 від 11.11.2019);

-видаткова накладна №15426 від 18.11.2019 на суму 19 002,60 грн (товарно-транспортна накладна №10200 від 18.11.2019);

-видаткова накладна №17439 від 23.12.2019 на суму 19 002,60 грн (товарно-транспортна накладна №11856 від 23.12.2019);

-видаткова накладна №618 від 17.01.2020 на суму 19 002,60 грн (товарно-транспортна накладна №864 від 17.01.2020);

-видаткова накладна №1165 від 27.01.2020 на суму 38 005,20 грн (товарно-транспортна накладна №1259 від 27.01.2020);

-видаткова накладна №1606 від 03.02.2020 на суму 28 503,90 грн (товарно-транспортна накладна №1613 від 03.02.2020);

-видаткова накладна №1922 від 07.02.2020 на суму 28 152,00 грн (товарно-транспортна накладна №1866 від 07.02.2020);

-видаткова накладна №2463 від 17.02.2020 на суму 38 005,20 грн (товарно-транспортна накладна №2204 від 17.02.2020);

-видаткова накладна №2922 від 24.02.2020 на суму 19 002,60 грн (товарно-транспортна накладна №2485 від 24.02.2020);

-видаткова накладна №4346 від 18.03.2020 на суму 57 007,80 грн (товарно-транспортна накладна №3703 від 18.03.2020);

-видаткова накладна №4563 від 23.03.2020 на суму 19 354,50 грн (товарно-транспортна накладна №3917 від 23.03.2020).

Видаткові накладні підписані сторонами без заперечень та зауважень, скріплені печатками підприємств.

З виписок банку, наявних в матеріалах справи, відповідач здійснював оплату за отриману продукцію не в повному обсязі, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість в розмірі 348 065,00 грн, а саме: 30.09.2019 у розмірі 75 000,00 грн; 02.12.2019 у розмірі 48 210,30 грн; 09.12.2019 у розмірі 46 802,70 грн; 08.01.2020 у розмірі 18 298,80 грн; 13.01.2020 у розмірі 20 005,20 грн; 10.02.2020 у розмірі 70 000,00 грн.

Спір у справі виник з неналежного виконання Покупцем своїх зобов`язань за Договором, а саме, за твердженням позивача, відповідач не розрахувався за отриману продукцію в повному обсязі, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість в розмірі 383 608,04 грн, з яких 348 065,00 грн - сума основного боргу, 25 346,09 грн - сума пені, 4 493,25 грн - сума 3% річних, 5 703,70 грн - сума інфляційних втрат.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Приватного підприємства «Оліяр» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського процесуального кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач передав, а відповідач в свою чергу прийняв товар, що підтверджується видатковими та товарно-транспортними накладними, які оформлені належним чином, підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку, проте відповідачем не була здійснена своєчасна та повна оплата за поставлений товар.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором становить 348 065,00 грн.

Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю "«ГІППО» в розмірі 348 065,00 грн.

Отже, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов Договору, відповідач не здійснив оплату поставленого товару в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 348 065,00 грн - суми основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь 25 346,09 грн суму пені.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 Господарського кодексу України). Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом положень частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як вбачається з наданого суду розрахунку пені, позивачем нараховано пеню за прострочення оплати отриманої продукції за період з 05.09.2019 по 22.07.2020.

Однак, протоколом розбіжностей до Договору від 15.02.2019, п.13.1 прийнято у редакції Постачальника, а саме: Договір вступає в силу з моменту його підписання повноважними представниками сторін та діє до 31 грудня 2019 року. Даний Договір може бути розірвано будь-якою із сторін після письмового повідомлення іншої сторони за один місяць до дати на яку припадає день розірвання Договору.

Матеріали справи не містять письмових повідомлень/звернень сторін один до одного або до суду, щодо розірвання Договору, тому суд зазначає, що Договір був дійсний до 31.12.2019 включно (02.01.2020, відповідно до приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України), а нарахування позивачем пені на неоплачену суму за позадоговірну поставку є безпідставним і відповідні позовні вимоги за період з 03.01.2010 по 22.07.2020, щодо стягнення пеня в цій частині з відповіача, задоволенню не підлягають.

Проте, п. 8.3 Договору передбачено, що у випадку порушення строку оплати товару, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяла у період, за який сплачується пеня) від несплаченої суми за кожен день прострочки платежу.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Також, судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення позивачем суми пені за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за період з 05.09.2019 по 02.01.2020, суд приходить до висновку, що сума пені, яка підлягає стягненню складає 6 642,78 грн.

Крім того, судом враховані приписи ч. 5 ст. 254 ЦК України, якими передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже:

-за видатковою накладною №7124 від 11.07.2019 на суму 76 010,40 грн (період з 05.09.2019 по 30.09.2019 на суму 76 010,40 грн) - 1 788,84 грн, (період з 01.10.2019 по 02.12.2019 на суму 1 010,40 грн) - 55.37 грн;

-за видатковою накладною №11460 від 17.09.2019 на суму 95 013,00 грн (період з 12.11.2019 по 02.12.2019 на суму 95 013,00 грн) - 1 694,62 грн, (період з 03.12.2019 по 09.12.2019 на суму 47 813,10 грн) - 284,26 грн, (період з 10.12.2019 по 02.01.2020 на суму 1 010,40 грн) - 18,22 грн;

-за видатковою накладною №12534 від 01.10.2019 на суму 48 210,30 грн (період з 26.11.2019 по 02.01.2020) - 1 442,93 грн;

-за видатковою накладною №12874 від 07.10.2019 на суму 46 802,70 грн (період з 02.12.2019 по 02.01.2020) - 1 162,29 грн;

-за видатковою накладною №14102 від 25.10.2019 на суму 19 002,60 грн (період з 20.12.2019 по 02.01.2020) - 196,25 грн.

Крім того, при зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь 4 493,25 грн суми 3% річних та 5 703,70 грн суми інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення позивачем суми 3% річних в розмірі 4 493,25 грн, з урахуванням визначеного позивачем періоду та приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України, а також зважаючи на імперативність приписів ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку суду розглядати спір не інакше як в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення інфляційних витрат в розмірі 4 493,25 грн за прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення позивачем суми інфляційних витрат в розмірі 5 703,70 грн, з урахуванням визначеного позивачем періоду та приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України, суд приходить до висновку, що вона розрахована позивачем невірно, а тому підлягає частковому задоволенню в розмірі 3 034,40 грн.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З системного аналізу вищевикладеного, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду письмового відзиву на позов та свого контррозрахунку суми позову, стверджувань позивача не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного підприємства «Оліяр» підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 5 433,53 грн.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІППО» (пров. Новопечерський, буд. 19/3, корпус 2, каб. 33, м. Київ, 01042, ) на користь Приватного підприємства «Оліяр» (с.Ставчани, Пустомитівський район, Львівська область, 81118, ) суму основного боргу у розмірі 348 065 (триста сорок вісім тисяч шістдесят п`ять) грн 00 коп., суму пені у розмірі 6 642 (шість тисяч шістсот сорок дві) грн 78 коп., суму 3% річних у розмірі 4 493 (чотири тисячі чотириста дев`яноста три) грн 25 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 034 (три тисячі тридцять чотири) грн 40 коп. та судовий збір у розмірі 5 433 (п`ять тисяч чотириста тридцять три) грн 53 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 27.10.2020

Суддя Н.І. Ягічева