ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2020 р. Справа№ 910/1685/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Отрюха Б.В.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання Титарєвої Г.І.,

представника ТОВ "Рітейл мастерс" - адвоката Остапенка Є.С.,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Завод "Генератор"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 10.06.2020 (колегія суддів: Мандичев Д.В. (головуючий), Івченко А.М., Ягічева Н.І.)

у справі № 910/1685/20

за позовом Державного підприємства "Завод "Генератор"

до 1. Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Київ",

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл мастерс",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державний концерн "Укроборонпром",

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та договорів відступлення права вимоги за договорами застави

в межах справи № 50/155

за заявою Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

до Державного підприємства "Завод "Генератор" (ідентифікаційний код 14312453)

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року боржник звернувся у Господарський суд міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Київ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл мастерс" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та договорів відступлення права вимоги за договорами застави.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 у справі № 910/1685/20 у задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати покладено на позивача.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, боржник звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків обставинам справи, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. Зокрема, боржник вважає помилковими висновки суду про те, що оспорювані договори не є договорами факторингу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2020 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/16246/18; розгляд справи призначено на 15.09.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 відкладено розгляд справи на 27.10.2020.

Від Державного концерну "Укроборонпром" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю взяти участь в судовому засіданні, оскільки представник зайнятий в іншому судовому засіданні у Господарському суді Запорізької області у справі № 908/981/17.

Відповідно до ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів ухвалила відхилити клопотання про відкладення та розглянути дану справу в апеляційному порядку за відсутності представників, оскільки сторін та інших учасників справи повідомлено про дату і місце розгляду справи, участь їх представників обов`язковою не визнавалась, а їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні представник ТОВ "Рітейл мастерс" заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 без змін.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Провадження у справах про банкрутство до 21.10.2019 регулювалось Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14 травня 1992 року № 2343-XII (далі - Закон про банкрутство), а з 21.10.2019 - Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законодавчими актами України.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №50/155 за заявою Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до Державного підприємства "Завод "Генератор" про банкрутство, провадження у якій порушено ухвалою від 21.07.2008.

Ухвалою підготовчого засідання від 20.02.2009 у справі № 50/155 визнано розмір вимог ініціюючого кредитора в сумі 5404160,77 грн, призначено у справі розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Кравчука Володимира Івановича.

Станом на 19 серпня 2020 року боржник у справі № 50/155 перебуває в судовій процедурі розпорядження майном боржника.

07.04.2003 між Акціонерним комерційним банком "Київ" (далі - Банк, Кредитор) та Державним підприємством завод "Генератор" (далі - Завод, Позичальник) був укладений договір № 29 про надання кредиту, за умовами якого Кредитор надав Позичальнику кредит на поповнення обігових коштів у сумі 14000000,00 грн на строк з 07.04.2003 до 07.04.2004 зі сплатою 14 % річних.

У подальшому, 14.04.2004 між Банком та Заводом був укладений договір № 38/2004 про надання кредиту, за умовами якого Кредитор надав Позичальнику кредит на поповнення обігових коштів у сумі 2000000,00 грн на строк з 14.04.2004 до 14.04.2005 зі сплатою 22 % річних.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2012 визнано грошові вимоги ПАТ "АКБ "Київ" до ДП "Завод "Генератор" в загальній сумі 30351195,60 грн, з яких 15094443,99 грн включено до першої черги окремо як такі, що забезпечені заставою, 15218249,25 грн - в четверту чергу, 38 502,36 грн - в шосту чергу.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 24.06.2015 № 411 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Київ" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 25.06.2015 № 122 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "АКБ "Київ" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "АКБ "Київ" та призначено уповноваженою особою на ліквідацію ПАТ "АКБ "Київ" Кічука Олега Івановича строком на 1 рік з 25.06.2015 до 24.06.2016 включно. У подальшому строк ліквідації було продовжено до 24.06.2020.

23.08.2017 Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) № 3738, 3768 затверджено умови продажу активів Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Київ". Право вимоги реалізовувалось у зв`язку з визнанням неплатоспроможним та ліквідацією ПАТ "АКБ "Київ".

Право вимоги включає в себе:

- право вимагати належного виконання ДП "Завод "Генератор" зобов`язань, сплати грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах за Договором № 29 про надання кредиту від 07 квітня 2003 року;

- право вимагати належного виконання ДП "Завод "Генератор" зобов`язань, сплати грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах за Договором № 38/2004 про надання кредиту від 14 квітня 2004 року.

Право вимоги забезпечене:

Договором № 5-06/26 застави товарів на складі від 07 квітня 2003 року;

Договором № 5-06/44 застави майна від 14 квітня 2004 року.

19.10.2017 відбулись Торги, організатором яких була Товарна Біржа "Електронні торгові системи", номер лоту: Q80737M6989.

За результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2017- 10-05-000096-Ь від 19.10.2017, переможцем стало ТОВ "Рітейл мастерс".

За результатами торгів ціна придбання права вимоги ПАТ "АКБ "Київ" до ДП "Завод "Генератор" склала 1001135,00 грн.

16.10.2017 між ПАТ "АКБ "Київ" та ТОВ "Рітейл мастерс" укладено договори про відступлення права вимоги за договором застави, про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги, про відступлення права вимоги за договором застави.

Відповідно до п. 2.2 Договору № 16/11-2017 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 16.11.2017 ТОВ "Рітейл Мастерс" в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання ПАТ "АКБ "Київ" у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4.1. цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання Боржником своїх зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржником грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойки у розмірі 42665668,17 грн. (за Договором № 29 про надання кредиту від 07.04.2003) та 3255904,34 грн. (за договором № 38/2004 про надання кредиту від 14.04.2004). Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржника, що надане ПАТ "АКБ "Київ" відповідно до умов Основних договорів.

Відповідно до п. 4.1 Договору ціна договору сплачується ТОВ "Рітейл мастерс" у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором, відповідно до п. 6.5. цього Договору, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів, переможцем яких став ТОВ "Рітейл мастерс".

Відповідно до п. 6.5. Договору, цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток Сторін. Будь-які зміни та доповнення до цього Договору є чинними за умови підписання їх Сторонами і скріплення відтисками печаток Сторін.

На виконання умов Договору №16/11-2017 від 16.11.2017 ТОВ "Рітейл мастерс" сплатило 1001135,00 грн за відступлення права вимоги, що підтверджується платіжними дорученнями № 524, № 525 від 14.11.2017.

У лютому 2020 року боржник звернувся з позовною заявою про визнання недійсним договору № 16/11-2017 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 16.11.2017 та договору про відступлення права вимоги за договором застави від 16.11.2017, укладені між ПАТ "АКБ "Київ" боржником та ТОВ "Рітейл мастерс", з підстав невідповідності угод цивільному законодавству, оскільки сторони не відповідають суб`єктному складу договору факторингу.

Заперечуючи доводи та вимоги позовної заяви відповідач ТОВ "Рітейл мастерс" вказав на те, що договори відступлення права вимоги від 16 листопада 2017 року за своєю правою природою не є договором факторингу, а є договором купівлі-продажу права вимоги (цесії), до яких відповідно до частини 3 статті 656 ЦК України застосовуються положення про відступлення права вимоги (ст.ст. 512-519 ЦК України), відповідно, для укладення договорів, подібних до спірних, покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Виходячи зі змісту оспорюваного договору від 16.11.2017, його предметом є уступка права вимоги за двома кредитними договорами, за якими встановлено порядок та строки сплати боржником грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірі 42665668,17 грн (за договором № 29 про надання кредиту від 07.04.2003) та 3255904,34 грн (за договором № 38/2004 про надання кредиту від 14.04.2004).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2018 замінено кредитора у справі № 50/155 про банкрутство ДП "Завод "Генератор" Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний банк "Київ" новим кредитором - Товариством з обмеженою відповідальністю "Рітейл мастерс" на суму 30351195,60 грн.

Як було встановлено вище, за оспорюваними договорами Банк відступив своє право вимоги, а відповідач як новий кредитор набув право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. Таке відступлення прав відбулось за плату.

Частинами першою, третьою статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Колегія суддів зазначає, що відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

У Цивільному кодексі України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме, правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Таким чином, суттєва відмінність договору уступки права вимоги є те, що відступлення права вимоги це операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу, або ж без такої компенсації взагалі.

За таких обставин, оспорюваний договір за своєю правою природою не є договором факторингу, а є договором купівлі-продажу права вимоги, до якого відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України застосовуються положення про відступлення права вимоги (ст.ст. 512-519 ЦК України), звідси випливає, що для укладення договорів, подібних до спірного договору, покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 відповідно до якої, договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що:

а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором);

б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги);

в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника;

г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату;

д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо;

е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а є правочином з відступлення права вимоги.

Крім того, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Однією з відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін на права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає у передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє також після того, як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.01.2018 у справі № 910/7038/17.

З врахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що спірні договори відступлення були оплатними, втім жодна зі сторін не передала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а відтак договори про відступлення від 16.11.2017 за своєю правовою природою є договорами цесії.

Зі змісту норм ст.ст. 512, 514, 516 Цивільного кодексу України вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (правова позиція щодо застосування вищенаведених норм матеріального права викладена, зокрема у постановах Верховного Суду України від 15.05.2015 у справі № 3-43гс15 та від 03.06.2015 у справі №3-198гс15).

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відповідність оспорюваних правочинів вимогам цивільного законодавства, а саме ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, та належить відхилити доводи скаржника про застосування до спірних правовідносин ст.ст. 515, 1078 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Таким чином, вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договорів уступки права вимоги недійсними.

Одночасно, належить відхилити посилання боржника на фактичні обставини, що викладені у постанові Верховного Суду від 19.12.2019 у справі № 50/155 про дії ТОВ "Рітейл мастерс" як голови комітету кредиторів, оскільки такі дії кредитора можуть бути предметом оцінки суду на відповідність вимогам Кодексу України з процедур банкрутства за відповідною скаргою учасника справи про банкрутство, та не впливають на дійсність будь-яких договорів, що укладаються між кредитором боржника та третіми особами, в даному випадку з ТОВ "Рітейл мастерс".

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що має наслідком відхилення апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування або зміни оскарженого рішення суду першої інстанції від 10.06.2020 про відмову в позові.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом належить покласти на скаржника в межах сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Завод "Генератор" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 у справі № 910/1685/20 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.11.2020.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді Б.В. Отрюх

О.М. Остапенко