ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/1836/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Бабак Інни Володимирівни, с.Мирне
до Державного підприємства "Жовтневе лісове господарство", м.Мерефа
про стягнення 1140172,06 грн.
за участю представників:

позивача - Булгаков І.Є. (адвокат, ордер ДН №000 від 30.07.2020 року);

відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач - фізична особа-підприємець Бабак Інна Володимирівна звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Жовтневе лісове господарство" про стягнення 925826,37 грн. боргу, 165343,50 грн. неустойки, 20190,30 грн. інфляційних, 28811,89 грн. 3% річних за договорами про надання послуг.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.06.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче засідання, яке неодноразово відкладалось.

Ухвалою суду від 03.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 24.09.2020 року, яке двічі відкладалось.

Позивач в судовому засіданні 23.10.2020 року позов підтримував, відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

22.01.2019 року між ФОП Бабак Інна Володимирівна (Позивач) та ДП «Жовтневе лісове господарство» (Відповідач) було укладено договір № 26-1/19-ЛЗ про надання послуг, пов`язаних з лісівництвом (код 02.10.1 за ДК 016-2010), (ДК021:2015-77230000-1). За цим договором Позивач зобов`язався на власний ризик, власними силами, засобами та матеріалами надати Відповідачу послуги, пов`язані з лісівництвом за завданням замовника, а останній зобов`язався прийняти та оплатити Позивачеві вартість наданих послуг.

Зі свого боку, Позивач повною мірою виконав взяті на себе зобов`язання за цим договором і передав їх результати Відповідачу, а той їх прийняв та погодив, що підтверджується наступними Актами приймання-передачі робіт та послуг:

- № 17 від 31.01.2019 на суму 2 876,80 грн.,

- № 42 від 28.02.2019 на суму 41189,64 грн.,

- № 102 від 31.03.2019 на суму 87749,85 грн.

Тієї ж дати, між Сторонами було укладено другий договір №20-1/19-ЛЗ, за яким Позивачем було сповна виконано аналогічні роботи за дорученням Відповідача на суму 98108,80 грн. і передано їх за Актом приймання-передачі робіт та послуг №111 від 30.03.2019 року відповідачу, який їх прийняв та погодився із обсягами та вартістю виконаних робіт, оформивши цей Акт належним чином зі свого боку.

Тоді ж, між Сторонами було укладено третій договір №27-1/19-ЛЗ, за яким Позивач у повному обсязі виконав аналогічні роботи за дорученням Відповідача і передав їх останньому, який їх прийняв та погодився із обсягами та вартістю виконаних робіт, оформивши належним чином, зі свого боку, наступними Актами приймання-передачі робіт та послуг:

- № 44 від 28.02.2019 на суму 16 665,60 грн.,

- № 85 від 31.03.2019 на суму 94473,33 грн.

Далі, 28.01.2019 року між сторонами було укладено договір № 38-1/19-ЛЗ з тим же предметом договору, що і в попередніх, за яким Позивач повною мірою виконав взяті на себе зобов`язання та передав їх Відповідачу, а той їх прийняв, що підтверджується наступними Актами приймання-передачі робіт та послуг:

- № б/н від 28.02.2019 на суму 22 220,80 грн.;

- № 99 від 30.03.2019 на суму 38 468,45 грн.

Наступним договором, який було укладено між Сторонами 06 лютого 2019 року, був договір №43-1/19-ЛЗ, де Позивачем, також, було виконано і передано Відповідачеві аналогічні роботи за дорученням останнього, який їх прийняв і оформив це належним чином, що підтверджується наступними Актами приймання-передачі робіт та послуг:

- № 51 від 28.02.2019 на суму 21317,97 грн.;

- № 100 від 29.03.2019 на суму 30228,12 грн.

Цією ж датою між Сторонами було укладено ще один договір № 44-1/19- ЛЗ, за яким Позивач, виконав взяті на себе зобов`язання і передав їх Відповідачу, а той їх прийняв, висловивши свою згоду із їх результатами, що підтверджується наступними Актами приймання-передачі робіт та послуг:

- № 53 від 28.02.2019 на суму 21 887,65 грн.;

- № 77 від 29.03.2019 на суму 22614,20 грн.

06.03.2019 року між Сторонами було укладено наступний договір № 56-1/19- ЛЗ з тим же предметом договору. Позивач сповна виконав свою частину договору і передав результати роботи Відповідачеві, а той їх прийняв, що підтверджується наступними Актами приймання-передачі робіт та послуг:

- № 97 від 29.03.2019 на суму 4960,00 грн.;

- № 176 від 27.04.2019 на суму 4309,12 грн.

25.03.2019 року між Сторонами було укладено договір №74-1/19-ЛЗ, за яким Позивачем було сповна виконано передбачені цим договором роботи на суму 36785,78 грн. і передано їх Відповідачу за Актом приймання-передачі робіт та послуг № 163 від 30.03.2019 року, який було належним чином оформлено обома Сторонами.

25.03.2019 року Сторони уклали аналогічний договір № 75-1/19-ЛЗ, за яким Позивач повністю виконав свої зобов`язання і передав Відповідачу результати роботи за Актом приймання-передачі робіт та послуг №164 від 30.03.2019 на суму 92915,78 грн., а той їх прийняв та погодився із обсягами та вартістю виконаних робіт, оформивши цей Акт належним чином зі свого боку.

Аналогічно Сторони уклали ще один договір № 76-1/19-ЛЗ від 25.03.2019 року, за яким Позивач у повному обсязі виконав аналогічні роботи за дорученням Відповідача на суму 44 819,67 грн. та передав результати їх виконання останньому за Актом приймання-передачі робіт та послуг №167 від 30.03.2019, який їх прийняв та погодився із обсягами та вартістю виконаних робіт, оформивши належним чином, зі свого боку.

Того ж дня Сторони уклали наступний договір № 77-1/19-ЛЗ від 25.03.2019 року про надання послуг, пов`язаних з лісівництвом. Виконуючи свою частину цього договору Позивач, зі свого боку, повною мірою виконав взяті на себе зобов`язання за цим договором, передавши їх результати Відповідачу, а той їх прийняв, що підтверджується Актом № 166 від 30.03.2019 року на суму 39868,98 грн.

Цього ж дня Сторони уклали договір № 79-1/19-ЛЗ з тим же предметом. Позивач, зі свого боку, виконав усі свої зобов`язання, передбачені цим договором, на суму 116950,24 грн. і передав їх Відповідачу Актом приймання-передачі робіт та послуг №132 від 31.03.2019 року, що було належним чином оформлено обома Сторонами.

26.03.2019 року Сторони уклали між собою ще один договір № 81-1/19ЛЗ з аналогічним попереднім договорам предметом договору. Позивач повною мірою виконав взяті на себе зобов`язання за цим договором на суму 44734,46 грн. та передав їх Відповідачу, а той їх прийняв і оформив належним чином, що підтверджується Актом приймання-передачі робіт та послуг №122 від 29.03.2019 року.

Отже, позивач виконав повністю свої зобов`язання за договорами, а відповідач оплатив прийняті послуги частково.

24.02.2020 року з огляду на норми ст.222 ГК України позивач направив відповідачу Претензію щодо сплати боргу в сумі у розмірі 925826,37 грн., яка залишилась без відповіді та задоволення, що й стало підставою для звернення до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.175 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено 13 аналогічних договорів надання послуг.

Позивач повністю виконав умови укладених договорів, що підтверджується матеріалами справи.

Всі Акти приймання-передачі робіт та послуг за вказаними договорами надані позивачем та знаходяться в матеріалах справи, крім одного - на суму 42651,13 грн.

Позивач зазначив, що відповідач не повернув цей акт та просив суд витребувати цей доказ у відповідача.

Ухвалою суду від 30.06.2019 року було витребувано у відповідача акт (акти) приймання-передачі робіт та послуг від позивача на суму 42651,13 грн. Протокольною ухвалою суду від 30.07.2020 року було повторно витребувано у відповідача вказані докази та попереджено за відповідальність за невиконання ухвали суду.

Враховуючи факт ненадання відповідачем за відсутності на те поважних причин витребуваних ухвалою господарського суду Харківської області від 30.06.2020 року доказів, суд ухвалою від 03.09.2020 року застосував до відповідача заходи процесуального примусу у вигляді стягнення в дохід державного бюджету штрафу в сумі 2102,00 грн.

Однак, відповідач вимоги суду так й не виконав, витребувані документи до суду не надав.

Отже, з огляду на відсутність в матеріалах справи Акту приймання-передачі робіт та послуг на суму 42651,13 грн., суд встановив наступне.

Позивачем заявлена до стягнення з відповідача сума боргу за всіма актами виконаних робіт на загальну суму 925826,37 грн.

В матеріалах справи наявний Акт звіряння розрахунків за період з грудня 2018 року - по жовтень 2019 року, оформлений належним чином та підписаний сторонами, з якого вбачається, що загальний обіг коштів за цей період склав 4858549,80 грн., з яких Відповідачем було фактично сплачено Позивачеві 3932723,43 грн.

Таким чином, за кінцевим сальдо по вказаному Акту звіряння несплачена Відповідачем Позивачу сума боргу станом на 31.10.2019 року складає 925826,37 грн. (т.2 а.с.53-56).

Згідно з ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Перевіривши арифметично заявлену до стягнення суму боргу в розмірі 925826,37 грн., суд встановив, що дана сума складається з заборгованості по всім переліченим та наданим позивачем Актів виконаних робіт та саме з суми відсутнього акту на суму 42651,13 грн.

В Акті звіряння розрахунків, підписаному сторонами, зазначений зокрема акт надання послуг на суму 42651,13 грн.

Отже, враховуючи викладене, суд визнає надання послуг позивачем відповідачу за ненаданим актом виконаних робіт на суму 42651,13 грн., та відповідно наявність заборгованості у відповідача за цим актом.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Отже, судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за Договорами виконав повністю, надав відповідачу послуги на загальну суму 4 858 549,80 грн., з яких Відповідачем було фактично сплачено Позивачеві лише 3 932 723,43 грн., у зв`язку з чим, борг відповідача перед позивачем складає 925826,37 грн., що підтверджено підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків станом на 31.10.2020 року.

Відповідачем надано до суду заяву (вх.№23108 від 06.10.20, т.2 а.с.125), в якій просить суд відмовити в позові повністю, оскільки позовні вимоги не обґрунтовані, а розрахунки 3% річних та штрафних санкцій розраховані неправильно та не вірно.

При цьому відповідачем у заяві не зазначено жодних конкретних посилань на необґрунтованість позовних вимог. Також відповідачем не надано до суду ані витребуваних доказів, ані контррозрахунку заборгованості.

Отже, відповідач не спростував належним чином позовні вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 4.3. всіх договорів визначений строк оплати замовником наданих послуг - протягом 90 календарних днів з моменту підписання сторонами акта виконаних робіт.

На виконання умов договору позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі згідно з умовами договору, претензій щодо якості послуг від відповідача не надходило.

Приймаючи до уваги те, що відповідач не вчинив необхідних дій, передбачених сторонами у договорі та повністю не розрахувався за виконані послуги, пов`язані з лісівництвом (код 02.10.1 за ДК 016-2010), (ДК021:2015-77230000-1), у визначений умовами договорів строк, доказів протилежного суду не надав, суд дійшов висновку, що останній є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором на суму 925826,37 грн., а отже позовні вимоги щодо стягнення основного боргу є правомірними, обґрунтованими та такими, що підтверджуються матеріалами справи і тому підлягають задоволенню.

Крім суми боргу, позивачем заявлені до стягнення пеня, 3% річних та інфляційні. Наявні в матеріалах справи відповідні розрахунки є некоректними, без визначення періодів початку та кінця нарахування.

Як зазначено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 02.10.2020 року у справі № 911/19/19 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Отже, судом з`ясовані обставини щодо правильності здійснення позивачем розрахунків.

Щодо стягнення пені судом встановлено наступне.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п.7.6 вищенаведених типових договорів між Сторонами, у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань за Договором Замовник, тобто, Відповідач, сплачує Виконавцю (Позивачеві) штраф у розмірі облікової ставки НБУ від вартості прострочених (невиконаних) зобов`язань.

Позивачем в позові зазначено про технічну помилку у тексті договорів, яка містить в собі помилкове формулювання неустойки у формі штрафу, замість неустойки у формі пені

У статті 549 ЦК України визначається саме поняття неустойки та її види і правова природа:

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки прив`язка штрафної санкції у п.7.6 договорів здійснюється до облікової ставки НБУ, то суд приходить до висновку, що мова в договорах йде саме про пеню.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст.ст.1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В ч.2 ст.343 ГК України зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що сторони погодили у спірних договорах пеню у розмірі облікової ставки НБУ від вартості прострочених (невиконаних) зобов`язань ( п.7.6).

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивачем нараховано 165343,50 грн. пені.

В розрахунку пені, наданому позивачем (т.1 а.с.164), не зазначений період нарахування, а вказано лише кількість днів.

Позивачем в судовому засіданні надано пояснення щодо періоду нарахування пені - з 91 дня від дати підписання Актів виконаних робіт по день подання позову до суду.

Перевіривши відповідний розрахунок пені, суд встановив, що позивачем невірно нараховано пеню, а саме: за період, що перевищує 6 місяців, всупереч ч.6 ст.232 ГКУ; в розмірі подвійної, а не 1 облікової ставки НБУ (п.7.6.Договорів); пеню нараховано не на суму основної заборгованості за спірними Актами, а на суму, що складається з боргу, 3% річних та інфляційних, що суперечить чинному законодавству.

Отже, суд перераховує пеню на суму боргу по кожному Акту з 91 дня після його підписання, згідно з п.4.3. Договорів (строк оплати протягом 90 календарних днів) за шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, у зв`язку з тим, що акт виконаних робіт на суму 42651,13 грн. відсутній в матеріалах справи, неможливо встановити точну дату виконаних за ним робіт, та відповідно, строк оплати, суд проводить нарахування пені за цим актом з наступного дня після підписання акту взаєморозрахунків між сторонами, з 01.11.2019 року.

Таким чином, здійснивши перевірку розрахунку пені, відповідно до норм законодавства та умов договорів, суд встановив, що задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 74828,63 грн.

В частині стягнення 90514,87 грн. пені слід відмовити, у зв`язку з невірним розрахунком та невідповідністю вимогам чинного законодавства України.

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано 20190,30 грн. заборгованості по індексу інфляції та 28811,89 грн. 3% річних.

Перевіривши відповідні розрахунки, суд приходить до висновку про їх невірність та невідповідність вимогам чинного законодавства України, з огляду на наступне.

В Рекомендаціях Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997 № 62-97р зазначено, що сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць; розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція; при цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція); у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р (пункт 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань"). Таким чином, індекс інфляції підлягає нарахуванню за місяць.

Позивачем у судовому засіданні надано пояснення щодо періоду нарахування інфляційних та річних, оскільки в розрахунках вказано лише кількість місяців (т.1 а.с.163, т.2 а.с.81): позивачем нараховані 3% річних з 91 дня від дати підписання кожного Акту по день подання позову до суду, а інфляційні нараховані, розпочинаючи з місяця, який настає з 91 дня від підписання кожного Акту по травень 2020 року.

Судом встановлено, що індекс інфляції за червень 2020 року на час подання позову ще не був опублікований, проте зазначений у розрахунку позивачем. Отже, в розрахунку інфляційних втрат за кожним актом позивачем зазначений зайвий місяць.

Крім того, 3% річних позивачем нараховано не на суму основної заборгованості за спірними Актами, а на суму, що складається з боргу та інфляційних, що суперечить чинному законодавству.

Таким чином, період нарахування інфляційних на суму боргу по кожному Акту - з 91 дня від дня підписання Актів, згідно з п.4.3. Договорів (строк оплати протягом 90 календарних днів) по травень 2020 року, а 3% річних на суму боргу по кожному Акту - з 91 дня від дня підписання Актів, по 10.06.2020 року (дата подання позову).

При цьому, у зв`язку з тим, що акт виконаних робіт на суму 42651,13 грн. відсутній в матеріалах справи, неможливо встановити точну дату виконаних за ним робіт, та відповідно, строк оплати, суд проводить нарахування річних та інфляційних за цим актом з наступного дня після підписання акту взаєморозрахунків між сторонами - з 01.11.2019 року по 10.06.2020 року (день подання позову до суду).

Отже, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних, відповідно до норм законодавства, суд встановив, що задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення 19570,10 грн. інфляційних та 26322,96 грн. 3% річних.

В частині стягнення 620,20 грн. інфляційних та 2488,93 грн. 3% річних слід відмовити, у зв`язку з невірним розрахунком та невідповідністю вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Підсумовуючи вищевикладене, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог, але, у зв`язку з невірним розрахунком, позов підлягає частковому задоволенню.

В частині стягнення 90514,87 грн. пені, 620,20 грн. інфляційних та 2488,93 грн. 3% річних суд відмовляє.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується положеннями ст.129 ГПК України, відповідно до яких, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір в розмірі 15698,22 грн. покладається на відповідача, з вини якого виник спір, 1404,36 грн. судового збору покладається на позивача, у зв`язку з частковою відмовою в позові.

Керуючись ст.ст.73-74, 76-80, 86, 129, 236-238, 240-241 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Жовтневе лісове господарство" (юридична адреса: 62472, Харківська обл., Харківський р-н, м.Мерефа, вул.Лесі Українки, б.63; поштова адреса: 61017, м.Харків, вул.Серіківська, б.36; ) на користь Фізичної особи-підприємця Бабак Інни Володимирівни (адреса: АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_1 ) 925826,37 грн. боргу, 74828,63 грн. пені, 19570,10 грн. інфляційних, 26322,96 грн. 3% річних, 15698,22 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "02" листопада 2020 р.

Суддя К.В. Аріт