РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.10.2020Справа № 910/6578/20

Господарський суд міста Києва у складі:

судді - Бондаренко - Легких Г. П.,

за участю секретаря - Гольцової М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прилуцький нафтоналив" (17500, Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Вокзальна, 5, кв. 24; ідентифікаційний код: 31758032)

До Приватного акціонерного товариства "АГРОФОС" (01133, м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 3; ідентифікаційний код: 24914236)

Про стягнення заборгованості за договором позики

За участі представників сторін: не прибули

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Прилуцький нафтоналив" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "АГРОФОС" про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначає, що між ним та відповідачем 05.08.2019 було укладено договір позики (поворотної фінансової допомоги) № ФП-1/19-ПНН/Аг, на виконання умов якого відповідач отримав суму грошових коштів у розмірі 1 450 000, 00 грн, що підтверджується банківською випискою.

В пункті 3 Договору визначено, що кінцевий строк повернення позики 15.08.2019. Проте, як зазначає позивач відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, а саме не повернув суму позики. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 1 655 909, 04 грн, з яких 1 450 000, 00 грн - сума основного боргу, 31 659, 69 грн - 3 % річних, 32 190, 00 грн - інфляційні втрати, 142 059, 35 грн - пеня.

Також позивач просив стягнути з відповідача суму судового збору.

18.05.2020 суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій вказав позивачів порядок та строк усунення недоліків (5 днів з дня отримання ухвали) позовної заяви. Так, позивачу необхідно було зазначити відомості згідно вимог пунктів 6-10 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України, надати обґрунтований розрахунок позовних вимог, а саме щодо нарахування пені за порушення зобов`язання та доплатити судовий збір виходячи із розміру позовних вимог.

На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, 28.05.2020 позивач подав заяву на усунення недоліків, в якій зробив перерахування розміру позовних вимог, та надав розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, без розрахунку пені за порушення виконання зобов`язання.

Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача: 1450000,00 грн - основного боргу, 31 659, 69 грн - інфляційних втрат, 3 % річних у розмірі - 32 190, 00 грн.

Розглянувши подану заяву, Суд дійшов висновку, що позивач усунув недоліки позовної заяви, оскільки в результаті перерахунку позовних вимог сума ціни позову, внаслідок виключення позивачем вимоги про стягнення з відповідача пені за порушення виконання зобов`язання щодо своєчасного повернення суми позики, зменшилась і становить у загальному розмірі - 1513849,69 грн, тому необхідність у здійсненні доплати судового збору відсутня.

09.06.2020 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 07.07.2020.

07.07.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи без участі учасника справи.

В судовому засіданні 07.07.2020 суд відклав підготовче судове засідання на 01.09.2020.

В судовому засіданні 01.09.2020 суд приєднав до матеріалів справи доказ поданий позивачем, на місці ухвалив закрити підготовче засідання та призначив справу до розгляду справи по суті на 13.10.2020.

В судове засідання сторони не прибули, позивач про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідач просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 05.08.2020 між позивачем, як підприємством, та відповідачем, як товариством, був укладений договір позики (зворотної фінансової допомоги) № ФП - 1/19-ПНН/Аг (далі за текстом - договір), предметом якого є надання підприємством товариству безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі в розмірі 1 450 000, 00 грн.

В п. 2. договору сторони визначили, що протягом двох банківських днів після підписання договору, підприємство повинно перерахувати на розрахунковий рахунок товариства вказану вище суму .

Відповідно до п. 3 договору товариство зобов`язується повернути отриману безвідсоткову фінансову допомогу підприємству до 15.08.2019.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 4 договору).

На виконання договору позивач перерахував відповідачу 1450000,00 грн фінансової допомоги, докази чого наявні в матеріалах справи.

За твердженням позивача відповідач не виконав свої зобов`язання за договором щодо повернення у строк визначений в договорі позики або в інший строк, що і стало підставою для звернення до суду із позовом.

Доказів повернення повної суми поворотної фінансової допомоги матеріали справи не містять.

Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 1 450 000, 00 грн основного боргу, 31 659, 69 грн 3 % річних за період прострочення з 16.08.2019 до 07.05.2020 та 32 190, 00 грн інфляційних втрат за період з вересня 2019 року до березня 2020 року.

Відповідач у відзиві на позовну заяву визнає, що отримав грошові кошти від позивача в розмірі 1 450 000, 00 грн за договором, і зазначає що у зв`язку із скрутним матеріальним становищем не в змозі виконати свої зобов`язання за договором.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні доказів в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором позики, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п. 3. договору відповідач зобов`язався повернути отриману безвідсоткову фінансову допомогу позивачу до 15.08.2019.

Позивач належним чином виконав зобов`язання, передбачені договором, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою за 05.08.2019.

Про належне виконання своїх зобов`язань позивачем свідчить також визнання відповідачем обставин отримання коштів.

В свою чергу відповідач свої зобов`язання з повернення коштів не виконав, що також визнає відповідач.

На дату подання позивачем позову до суду та на момент вирішення справи судом, відповідач свої зобов`язання за договором з повернення отриманих коштів у розмірі 1 450 000, 00 грн та/або в будь-якому іншому розмірі не виконав, і доказів іншого матеріали справи не містять.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Положеннями Цивільного кодексу України, а саме статтями 525, 526 внормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором в сумі 1 450 000, 00 грн належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, строк повернення грошової позики, у відповідності до п. 3. договору є таким, що настав, а тому позовні вимоги щодо стягнення основної заборгованості в розмірі 1450000, 00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором.

За частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України).

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції нарахованого на суму боргу та 3 % річних ґрунтуються на законі (п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов`язання, позовні вимоги позивача в частині стягнення 3 % річних за період прострочення та індексу інфляції нарахованого на суму боргу за період прострочення відповідача в цілому підлягають задоволенню.

Так, в даному випадку нарахування штрафних санкцій за договором починається з 16.08.2019, оскільки термін виконання обов`язку позичальника за договором був визначений сторонами до 15.08.2019 (включно).

Позивачем надані розрахунки 3 % річних у розмірі 31 659, 69 грн за період прострочення з 16.08.2019 до 07.05.2020 та інфляційних втрат у розмірі 32 190, 00 грн за вересень 2019 року - березень 2020 року.

Нарахування 3 % річних здійснено відповідачем у відповідності до діючого законодавства, при правильному визначенні початку періоду прострочення відповідача (за період з 16.08.2019 до 07.05.2020), відтак вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3 % річних задовольняються судом в розмірі розрахованому позивачем - 31 659, 69 грн.

Щодо здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат, то суд не погоджується з позивачем у вказаному розрахунку, оскільки при його перевірці суд встановив іншу суму інфляційних втрат за відповідний період, ніж визначив позивач.

При здійсненні розрахунку інфляційних втрат необхідно враховувати положення постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", де зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання (пп. 3.1 п.3).

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пп. 3.2 п. 3).

Тобто, інфляційні втрати можуть бути нараховані лише на заборгованість, яка мала місце впродовж одного повного місяця.

У разі якщо розрахунок санкцій позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Враховуючи зазначене суд здійснив перерахунок суми інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача за порушення грошових зобов`язань, не виходячи за межі визначеного позивачем періоду прострочення. За розрахунком суду за період з вересня 2019 року до березня 2020 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати в розмірі 29 159, 39 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень статей 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно з статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач не надав жодних доказів, які б підтвердили факт оплати повернення фінансової допомоги за договором в повному обсязі, водночас відповідач не надав жодних доказів, які б спростували факт отримання ним фінансової допомоги за вказаним договором.

Суд, відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, оцінивши наявні докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 1 450 000, 00 грн основного боргу, 29 159, 39 грн інфляційних втрат та 31 659, 69 грн 3 % річних.

Щодо доводів відповідача про відсутність у нього можливості виконати свої зобов`язання за договором, з огляду на скрутне фінансове становище, суд зазначає, наступне.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України), при цьому сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначення умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, при цьому згідно вимог чинного законодавства, наведених вище, одностороння відмова/зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач уклав договір, прийняв позику, а отже взяв на себе зобов`язання по її поверненню та порушив його не повернувши позику.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Також, відповідно до приписів ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України не вважаються такими обставинами, що звільняють порушника від виконання зобов`язань, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до наведеної норми суд покладає судовий збір на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 7 Закону України "Про судовий збір" внормовано, що зайво сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. За таких підстав, позивачу слід повернути зайво сплачений судовий збір, але оскільки позивач не звертався до суду з клопотанням про повернення зайво сплаченого судового збору, зайво сплачений судовий збір не повертається судом.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Прилуцький нафтоналив" до Приватного акціонерного товариства "АГРОФОС" про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "АГРОФОС" (01133, м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 3; ідентифікаційний код: 24914236) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Прилуцький нафтоналив" (17500, Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Вокзальна, 5, кв. 24; ідентифікаційний код: 31758 (один мільйон чотириста п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. суми основного боргу, 31659 (тридцять одну тисячу шістсот п`ятдесят дев`ять) грн 69 коп. 3 % річних, 29159 (двадцять дев`ять тисяч сто п`ятдесят дев`ять) грн 39 коп. інфляційних втрат та 22662 (двадцять дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 29 коп. судового збору.

3. В задоволенні інших позовних вимог, щодо стягнення 3030,61 грн інфляційних втрат, відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29.10.2020.

Суддя Г. П. Бондаренко - Легких