РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2020 м. КиївСправа № 910/4449/20

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ПРИОРИТЕТ ІНВЕСТ";

до: товариства з обмеженою відповідальністю "РЕГУС БІЗНЕС ЦЕНТРИ УКРАЇНА";

про: розірвання договору.

Суддя Балац С.В.

Представники: без виклику сторін.

С У Т Ь С П О Р У :

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРИОРИТЕТ ІНВЕСТ" (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "РЕГУС БІЗНЕС ЦЕНТРИ УКРАЇНА" (далі - відповідач) про розірвання договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем допущено істотне порушення умов укладеного між сторонами спору договору про користування віртуальним офісом у вигляді неправомірного наміру отримання від позивача грошових коштів за послуги, які фактично не будуть надані, що призвело до звернення позивача до господарського суду із вимогами про розірвання такого договору та стягнення з відповідача авансового платежу в сумі 2.212,10 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.04.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/4449/20 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, оскільки вказана справа є справою незначної складності та визнана судом малозначною.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив з урахуванням пролонгації договору та неузгодженість між сторонами договірного порядку розірвання.

Позивач скориставшись своїм правом, наданим ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відповідь на відзив, в якій вказано про те, що жодною нормою закону не встановлено обов`язку споживача споживати послугу, в якій він не має потреби, а також про різні позиції відповідача стосовно дострокового розірвання договору.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, надав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких водночас, вказав про пролонгацію договору та недотримання позивачем його умов.

Приписами частини 2 другого розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 № 731-ІХ (далі - Закон № 731-ІХ) встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Закон № 731-ІХ набрав чинності 17.07.2020.

Відтак, останній день процесуальних строків, з урахуванням пункту 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, є 06.08.2020.

Дослідивши наявні у матеріалах даної справи докази, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між позивачем, як клієнтом, та відповідачем, як бізнес-центром, укладено договір про користування віртуальним офісом від 01.12.2017 № б/н (далі - Договір).

Пунктом 1.1 Договору визначено, що послуга "Поштова скринька плюс": дає можливість позивачу отримувати пошту в "Регус" центрі. Позивач може використовувати адресу відповідача для отримання ділової кореспонденції, за виключенням деяких місць розташування бізнес-центрів.

Розділом 2 Договору, зокрема, передбачено:

- припинення Договору: відповідач або позивач можуть припинити Договір в день закінчення строку його дії або у день закінчення будь-якого періоду, на який його було продовжено або поновлено, надіславши письмове повідомлення про це іншій стороні щонайменш за три місяці до цього. Однак якщо Договір, договір про його продовження або поновлення укладено строком на три місяці або менше, та якщо позивач або відповідач мають намір припинити його, повідомлення про припинення Договору має бути надіслано за два місяці (якщо строк договору менше) за час, що на тиждень менше строку, зазначеного у Договорі. Таке припинення вважається припиненням Договору за взаємною згодою позивача та відповідача (п. 2.3 Договору);

- негайне розірвання Договору: наскільки дозволяється застосовуваним законодавством, відповідач може негайно розірвати Договір без необхідності дотримання будь-яких додаткових процедур, попередивши про це позивача, якщо (а) позивач стає неплатоспроможним, банкрутом, починає процедуру ліквідації або не може сплатити свою заборгованість в момент настання строку її оплати, або (в) у разі порушення позивачем своїх зобов`язань яке не може бути виправлене, або (с) якщо позивача або будь-якої особи, запрошеної позивачем, або яка має дозвіл від нього на роботу в бізнес-центрі, не відповідає правилам користування офісом, установлених відповідачем на власний розсуд. У разі припинення відповідачем Договору з будь-якої з вищезазначених причин, це не скасовує жодні невиконані зобов`язання за Договором, у тому числі оплату будь-яких додаткових послуг, а також загальної місячної плати, розмір якої зазначений на першій сторінці Договору, за період часу, що залишився до закінчення Договору, якщо б він залишався в силі. (п. 2.4 Договору);

- застосовуване законодавство: даний договір тлумачиться та приводиться до виконання згідно з законодавством України (п. 2.10 Договору).

Положеннями пункту 6.2 Договору передбачено, що авансовий платіж: позивач повинен сплатити авансовий платіж у сумі, еквівалентній двомісячному розміру загальної місячної плати, обумовленої на титульній сторінці Договору, після укладення Договору. Він буде утримуватися відповідачем без нарахування відсотків як гарантія виконання всіх зобов`язань позивача за Договором. Авансовий платіж або будь-який залишок після вирахування суми заборгованості та інших платежів, що підлягають до оплати відповідачу, буде повернено позивачу після того, як позивач завершить всі розрахунки з відповідачем, відповідач може зобов`язати позивача сплатити збільшений авансовий платіж, якщо сума заборгованості перевищує суму авансового платежу, що утримується, та/або якщо позивач часто (тобто більш двічі) не сплачує плату відповідачу, коли така плата підлягає сплаті. Сума такого збільшеного авансового платежу та умови його оплати будуть визначені відповідачем у відповідному рахунку-фактурі.

Відповідно до п. 6.8 Договору, відповідач повинен надати позивачу акт приймання-передачі послуг протягом 10 робочих днів з останнього дня відповідного місяця. Позивач повинен підписати та повернути відповідачу кожен акт приймання-передачі послуг протягом 5 робочих днів з дати його надання. Якщо позивач має будь-які заперечення стосовно акту приймання-передачі послуг, він повинен надати відповідачу письмове повідомлення з описом таких заперечень впродовж 5 робочих днів з дня одержання акта приймання-передачі послуг. Якщо позивач не повертає підписаний акт приймання-передачі послуг або не надає заперечення до нього впродовж строку, зазначеного у цьому Договорі, акт приймання-передачі послуг вважається підписаним, а послуги за відповідний місяць вважаються прийнятими позивачем.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Виходячи із змісту правовідносин, останні є відносинами з надання послуг, тому, права і обов`язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Положеннями ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Позивачем, на виконання п. 6.2 Договору здійснено сплату авансового платежу відповідна до платіжного доручення від 28.12.2017 № 57.

Позивач звернувся до відповідача з листом від 30.10.2019 № 30-10/19, в якому повідомив відповідача про намір дострокового розірвання Договору.

Проте, відповідач заперечив проти такого розірвання, що вбачається із листування між сторонами спору.

Вказані обставини призвели до звернення позивача до господарського суду з вимогами про розірвання Договору з 30.01.2020 та зобов`язання відповідача повернути авансовий платіж за Договором в сумі 2.212,10 грн.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням наступного.

Приписами статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Загальні норми, якими регулюються відносини суб`єктів господарювання щодо розірвання договорів визначені главою 53 Цивільного кодексу України. Якщо сторони не можуть дійти згоди щодо розірвання договору, вони мають право передати спір на вирішення суду. Під час розірвання або зміни Договору у такий спосіб, потрібно обов`язково дотримуватися вимог передбачених у статтях 651, 652 ЦК України, статті 188 Господарського кодексу України.

Частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Приписи частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України закріплюють за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

Положеннями статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так позивач, відповідно до умов пункту 2.3 укладеного між сторонами спору Договору, звернувся до відповідача з листом від 30.10.2019 № 30-10/19 (який отриманий відповідачем 31.10.2019), в якому повідомив відповідача про намір дострокового розірвання Договору.

Проте, виходячи із змісту позовних вимог, позивачем заявлена, зокрема, вимога про розірвання Договору з 30.01.2020.

Суд зазначає, що ні умовами Договору, ні приписами Цивільного кодексу України не передбачено розірвання договорів з певної дати.

Враховуючи те, що позивач при зверненні до господарського суду із даним позовом висловив власну незгоду з приводу оплати послуг за Договором, у даному випадку між сторонами спору існує спір з приводу грошових зобов`язань позивача за Договором, що свідчить про те, що належним способом захисту прав позивача є звернення до суду з позовом, предметом якого є грошові зобов`язання за Договором, та, як наслідок, розірвання Договору.

Вказані обставини свідчать про неналежно обраний позивачем спосіб захисту, що є достатньою підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про розірвання Договору з 30.01.2020 повністю.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача повернути авансовий платіж за Договором в сумі 2.212,10 грн. задоволенню не підлягає, оскільки необгрунтована позивачем. Останній лише послався на пункт Договору, який регулює порядок та умови повернення авансового платежу, в той же час, не обгрунтував та не довів дотримання таких умов.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 233, 236, 238, 250, 252, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили та може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 241, 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.В. Балац