РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.09.2020Справа № 910/6178/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н. І., при секретарі судового засідання Гарашко Т.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали господарської справи

За первісним позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" (вул. Січових Стрільців, буд.60, м. Київ, 04050, )

до Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" (вул. Саксаганського, буд.139, м. Київ, 01032, )

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд.17, )

про стягнення 89 051 459, 22 грн (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 10.08.2020).

За зустрічним позовом Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" (вул. Саксаганського, буд.139, м. Київ, 01032, )

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" (вул. Січових Стрільців, буд. 60, м. Київ, 04050, )

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд.17, )

про визнання пункту договору недійсним

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" про стягнення 14 589 584,51 грн простроченої заборгованості по відсоткам, 79 291 500,00 грн простроченої заборгованості по комісії, 12 182 432,30 грн пені за прострочення заборгованості по відсотках та комісії за договором про мультивалютну кредитну лінію №1267м-08 від 01.09.2008.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням умов договору відповідачем щодо оплати своїх зобов`язань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, підготовче засідання призначено на 10.06.2020.

10.06.2020 через відділ діловодства суду, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі № 910/14053/16, яким внесені зміни до кредитного договору №1267м-08 від 01.09.2008 та ухвали від 24.04.2017 у цій же справі, якою вказане рішення було роз`яснено, можна зробити висновок, що у позивача відсутні підстави для застосування підвищеної процентної ставки, а отже відсутні підстави для стягнення відсотків, при цьому сплата комісії не є обов`язковою умовою для її виконання відповідачем, оскільки не відповідає вимогам розумності та справедливості договору.

Також, 10.06.2020 від відповідача надійшла зустрічна позовна заява до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про визнання пункту договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що положення пункту 2.6. кредитного договору, які передбачають обов`язок боржника сплачувати комісію за користування кредитом, суперечать положенням ч. 1 ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства, а вимоги щодо сплати крім відсотків за користування кредитом, ще й комісії за користування кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 203 ЦК України ці умови договору є недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 підготовче засідання відкладено на 01.07.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2020 прийнято зустрічний позов Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про визнання п. 2.6. договору про мультивалютну кредитну лінію №1267м-08 від 01.09.2008 - недійсним у справі №910/6178/20 до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано їх в одне провадження.

24.06.2020 до відділу діловодства суду від відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив, у якому останній заперечив проти задоволення зустрічного позову, оскільки факт надання кредиту Акціонерному товариству "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 910/14053/16 від 13.09.2016 та підтверджений матеріалами справи, погодження сторонами у п. 2.6. кредитного договору та додаткових угод до нього про сплату комісійної винагороди за управління кредитною лінією відповідає принципу свободи договору. Разом з цим, відповідач за зустрічним позовом послався на сплив трирічного строку позовної давності за вимогами позивача з огляду на те, що позивач дізнався про умови п. 2.6. кредитного договору в момент його укладення - 01.09.2008 та в подальшому оплачував комісійну винагороду.

01.07.2020 відповідачем за первісним позовом подано додаткові докази по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2020 підготовче засідання відкладено на 30.07.2020.

02.07.2020 від позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що на думку Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" нарахування/виплата комісійної винагороди не може бути передбачена ні за що інше як надання послуг банком, комісія не може нараховуватись за належне виконання своїх обов`язків клієнтом за користування кредитом, оскільки комісія не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами, при цьому свобода договору передбачає прозорість всіх його елементів, що не вбачається у зв`язку з постійною зміною комісії банку, також позивачем за зустрічним позовом не пропущено строк позовної давності, оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 910/14053/16 від 13.09.2016 продовжено строк повернення кредитних коштів та нарахованих процентів до 01.10.2019, тому перебіг позовної давності слід починати з цієї дати.

30.07.2020 відповідачем за первісним позовом подано клопотання, відповідно до якого він просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог за первісним позовом в частині стягнення пені у зв`язку з встановленням на території України карантину для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 та відповідними змінами до Господарського та Цивільного кодексів України щодо звільнення від сплати неустойки у разі прострочення грошового зобов`язання в період дії карантину. Також відповідачем подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи та клопотання про зобов`язання позивача за первісним позовом дати відповіді на питання, поставлені у відзиві від 09.06.2020.

У підготовчому засіданні 30.07.2020 судом оголошено перерву до 19.08.2020.

12.08.2020 від позивача за первісним позовом надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої він, враховуючи часткову сплату відповідачем заборгованості, просить стягнути з відповідача 79 291 500, 00 грн заборгованості по щомісячній комісії та 9 759 959, 22 грн пені. Також позивачем за первісним позовом подано додаткові пояснення, в яких він надав відповіді на поставлені відповідачем запитання у відзиві від 09.06.2020 та надав додаткові пояснення щодо доводів відповідача згідно поданих раніше заяв.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/6178/20 до судового розгляду по суті на 23.09.2020.

У судовому засіданні 23.09.2020 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення розгляду справи по суті на 30.09.2020.

У судовому засіданні 30.09.2020 представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю, в свою чергу представник відповідача за первісним позовом проти задоволення первісних позовних вимог заперечив, просив відмовити у повному обсязі, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні 30.09.2020 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.09.2008 між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (далі - позивач за первісним позовом; відповідач за зустрічним позовом; банк) та Акціонернім товариством "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" (далі - відповідач за первісним позовом; позивач за зустрічним позовом; позичальник) було укладено кредитний договір про мультивалютну кредитну лінію № 1267м-08, відповідно умов якого банк надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, терміновості, платності і цільового використання, далі по тексту - «кредитні кошти».

Умовами п.1.1.1. договору встановлено, що надання кредитних, засобів буде здійснюватися окремими частинами («траншами») на умовах, визначених цим договором в межах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 17 000 000, 00 грн і з урахуванням його зменшення згідно з Графіком погашення кредитної лінії, зазначеного в п. 2.5. цього договору та сплатити за користування кредитними коштами проценти в розмірі, зазначеному в п.3.1, цього Договору.

Пунктом 2.6. договору сторони погодили, позичальник сплачує банку комісійні винагороди:

а) за розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій в розмірі 0,00 (нуль грн.), одноразово протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту укладення цього договору. Комісійна винагорода перераховується позичальником на рахунок банку без ПДВ.

б) за управління та обслуговування кредиту - в розмірі 0,00 (нуль грн.) / 0,00% (нуль відсотків) від суми кредиту, встановленої в п.1.1, цього Договору, щомісячно, за цілий календарний місяць строку дії цього Договору . Комісійна винагорода перераховується позичальником на рахунок банку без ПДВ.

До договору неодноразово вносилися зміни та доповнення шляхом укладених сторонами додаткових договорів.

Зокрема, 28.08.2015 між сторонами укладено додаткову угоду до договору кредитної лінії 1267м-08 від 01.09.2008, якою сторони передбачили підвищену процентну ставку у випадках порушення позичальником кредитних договорів, зокрема п. 2.5, договору, а також Графіку погашення кредитних ліній у розмірі 46% відповідно до абзацу другого підпункту б) та абзацу першого підпункту в) пункту 3.1. договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі 910/14053/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2016, внесено зміни до кредитного договору № 1267м-08 від 01.09.2008 з подальшими змінами та доповненнями, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Публічним акціонерним товариством «Київмедпрепарат» в частині встановлення та продовження строків (термінів) повернення кредитних коштів та сплати нарахованих за ними процентів на 36 місяців, починаючи з 01 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2019 року, з встановленням порядку повернення (погашення) заборгованості по всіх видах платежів: шляхом викладення положень договору у наступних редакціях, а саме:

- відповідної частини абзацу 1 пункту 1.1. договору в наступній редакції: «…, а Позичальник зобов`язується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти до 01 жовтня 2019 року»;

- абзацу 1 пункту 2.5. договору у наступній редакції: «Позичальник зобов`язується повернути отримані кредитні кошти Банку та сплатити комісійну винагороду до 01 жовтня 2019 року»;

- абзацу 4 та 5 пункту 2.6. договору щодо порядку та строків виплати комісійної винагороди вилучити;

- пункту 3.4. договору в наступній редакції: «Нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснюється щомісячно. Проценти, нараховані до 01 жовтня 2016 року та непогашені Позичальником, підлягають сплаті з 01 квітня 2019 року по 01 жовтня 2019 року щомісячно пропорційно рівними платежами.

Сплата процентів, які підлягають нарахуванню за користування кредитними коштами за період з 01 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2019 року здійснюється щомісячно в строк з 26 числа кожного наступного місяця після місяця, в якому нараховуються проценти, та не пізніше за останній робочий день такого наступного місяця.

Позичальник сплачує проценти за останній звітній період (тобто звітній період, в якому настає термін повернення кредиту) не пізніше за термін повернення кредиту, що вказаний в п. 1.1. цього Договору.

Якщо Позичальник скористається своїм правом достроково повернути отримані кредитні кошти, тобто достроково погасити заборгованість за всім кредитом або його частиною, то одночасно з погашенням заборгованості за кредитом (чи його частиною) Позичальник зобов`язаний сплатити Банку проценти за увесь строк користування, нараховані на суму заборгованості за кредитом (на частину заборгованості за кредитом, яка погашається) до терміну його погашення.».

Також, ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2017 у справі 910/14053/16, що набрала законної сили, було роз`яснено рішення у даній справі, відповідно до змісту якої з прийняттям та набранням законної сили рішенням Господарського суду м. Києва від 13.09.2016 року у справі № 910/14053/16, яким внесено зміни до Кредитного договору № 1267м-08 від 01.09.2008., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Публічним акціонерним товариством «Київмедпрепарат», враховуючи, що терміни (строки) повернення кредитних коштів, сплати нарахованих процентів продовжено до 01 жовтня 2019 року, з встановленням порядку повернення (погашення) заборгованості по всіх видах платежів, у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відсутні підстави для:

застосування процентної ставки у розмірі 16,7%, відповідно до абзацу другого підпункту б) пункту 3.1. Кредитного договору № 1253м-08 від 13.06.2008 р., та абзацу першого підпункту в) пункту 3.1 Кредитного договору № 1253м-08 від 13.06.2008 р., при розрахунку процентів, нарахованих до 01 жовтня 2016 року, - до настання кінцевого строку повернення кредитних коштів та сплати всіх платежів, встановлених Рішенням Господарського суду м. Києва від 13.09.2016 у справі № 910/14053/16;

нарахування пені, яка передбачена п. 7.1. Кредитного договору № 1253м-08 від 13.06.2008 р., - до настання кінцевих строків повернення кредитних коштів та сплати всіх платежів, встановлених Рішенням Господарського суду м. Києва від 13.09.2016 р. у справі № 910/14053/16.

Позивач за первісним позовом зазначає, що позичальник взяті на себе зобов`язання за договором щодо щомісячного погашення заборгованості та повернення кредитних ресурсів виконав лише частково, у зв`язку з чим, з урахуванням часткових оплат, в останнього наявна перед позивачем заборгованість, що складається з суми простроченої заборгованості по щомісячній комісії - 79 291 500, 00 грн та пені за прострочення заборгованості по сплаті комісії за управління кредитом - 9 759 959, 22 грн.

Відповідач, в свою чергу, заперечує проти позову, мотивуючи свою позицію, зокрема, тим, що згідно рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі № 910/14053/16, яким внесені зміни до кредитного договору №1267м-08 від 01.09.2008 та ухвали від 24.04.2017 у цій же справі, якою вказане рішення було роз`яснено, можна зробити висновок, що у позивача відсутні підстави для застосування підвищеної процентної ставки, а отже відсутні підстави для стягнення відсотків, при цьому сплата комісії не є обов`язковою умовою для її виконання відповідачем, а також заперечує щодо стягнення пені у зв`язку з встановленням на території України карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

В той же час, відповідач подав зустрічний позов, обґрунтовуючи його тим, що положення кредитного договору, які передбачають обов`язок боржника сплачувати комісію за користування кредитом, суперечать положенням ч. 1 ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому, зобов`язання в силу вимог ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є кредитним договором, а статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно підпункту б) пункту 3.1. кредитного договору №1267м-08 від 01.09.2008 та абзацу першого підпункту в) пункту 3.1. цього договору позичальник банку проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту, у випадку порушення встановленого п. 2.5. договору графіку погашення заборгованості - 46% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі 910/14053/16 судом встановлено факт укладення сторонами договору про мультивалютну кредитну лінію №1267м-08 від 01.09.2008, отримання відповідачем кредитних коштів та встановлено строк повернення кредитних коштів та нарахованих процентів до 01.10.2019.

Частиною 4. ст. 75 Господарського процесуального кодексу встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі 910/14053/16 набрало законної сили, а відтак наведені факти мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

Існування заборгованості у позичальника по договору кредитної лінії №1267м-08 від 01.09.2008 підтверджується, також, частковим виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті згідно договору.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи, що сторони окремо не визначили строки кредитних договорів, проте рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі №910/14053/16 всі зобов`язання по договору мали бути виконані до 01.10.2019 включено, кінцевий строк для оплати комісії настав.

При цьому, п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відтак, враховуючи факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині сплати щомісячної комісії за прострочення заборгованості, який не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та про стягнення з відповідача, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, 79 291 500, 00 грн заборгованості по комісії.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності, зокрема, сплати пені.

Відтак, оскільки відповідач своїх зобов`язань по сплаті заборгованості по щомісячній комісії в повному обсязі не виконав, на підставі наведених вище норм чинного законодавства позивачем нарахована та заявлена до стягнення пеня за прострочення заборгованості по сплаті комісії, з урахуванням часткових оплат, у розмірі 9 759 959, 22 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню.

Суд не бере до уваги доводи відповідача щодо відсутності у нього обов`язку сплатити пеню за прострочення заборгованості по комісії у зв`язку з встановленням на території Україну карантину з метою про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та відповідних змін до розділу IX Прикінцеві положення Господарського кодексу України та Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, оскільки період за яким позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) пеню не входить до розрахунку сум, що стягуються.

Разом з цим, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову з огляду на наступне.

Спір у даній справі виник у зв`язку з наявністю, на думку позивача за зустрічним позовом, підстав для визнання пункту 2.6 кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" ґрунтуються на положеннях ст. 627, 628 Цивільного Кодексу України та фактично обґрунтовані укладенням кредитного договору, без урахування вимог актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

За умовами п.2.6. Кредитного договору від 01.09.2008 року та додаткових угод, сторони погодили розмір та порядок сплати Банку комісійної винагороди.

Сума заборгованості Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" за Кредитним договор становить в частині простроченної заборгованості по комісії передбаченої п.2.6. Кредитного Догові становить - 79 291500,00 грн.

У матеріалах справи міститься копія Кредитного договору від 01.09.2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" та Акціонернім товариством "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ".

Кредитний договір та додаткові угоди до нього підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін,спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до cт. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтями 5, 6 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювння та: інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Загальними принципами господарювання в Україні є, зокрема, свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; рівний захист державою усіх суб`єктів господарювання; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Окрім того, статтею 43 Господарського кодексу України передбачено свободу підприємницької діяльності, яка полягає в тому, що підприємці мають права без обмежень, самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Відповідно до частини 1 статті 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин.

Отже, при укладенні кредитного договору як позивач, так і відповідач, здійснюючи господарську діяльність на власний ризик, керувались принципами свободи договору та підприємницької діяльності, а відтак були вільні у визначенні умов кредитного договору, у тому числі і умов, викладених у спірному пункті 2.6. договору.

При цьому, безпідставними є твердження позивача за зустрічним позовом про те, що сплата комісійної винагороди за управління кредитною лінією є додатковою платою, що створило ситуацію подвійної оплати за користування кредитом, оскільки таку комісійну винагороду погоджено обома сторонами на підставі їх вільного волевиявлення шляхом підписання кредитного договору та додатків до нього уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками товариств.

Таким чином, погодження сторонами у пункті 2.6. кредитного договору та додатків до кредитного договору про сплату комісійної винагороди за управління кредитною лінією відповідає принципу свободи договору та вимогам чинного законодавства.

При цьому, з метою повного та всебічного вирішення спору у даній справі і дотримання принципу здійснення ефективного правосуддя шляхом вивчення та оцінки всіх доводів і заперечень учасників справи, на необхідність чого неодноразово звертав увагу Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях (справи "Мала проти України", "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України", "Суомінен проти Фінляндії"), суд вважає за доцільне дослідити посилання відповідача за зустрічним позовом на пропущення строків звернення з даним позовом до суду та зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В аспекті застосування наведених положень слід враховувати, що позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. При цьому, поняття "позовна" має на увазі форму захисту шляхом пред`явлення відповідного позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто, тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

В положеннях ст. 257 Цивільного кодексу України законодавцем визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, і у відповідності до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України її перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, зазначений трирічний строк починає свій перебіг після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного), адже право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникає (та відповідно перебіг позовної давності починається) з моменту, коли право цієї особи порушене (особа довідалася про порушення свого права).

Із матеріалів справи вбачається, що Акціонерне товариство "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" знало про існування умов п. 2.6. кредитного договору та додаткових угод до нього та неодноразово виплачувало банку комісійну винагороду, а отже позивач за зустрічним позовом дізнався про умови п. 2.6. кредитного договору в момент укладення договору, тобто з 01.09.2008.

Отже, звернення позивача за зустрічним позовом до суду з визначеними ними підставами здійснено зі спливом визначених ст. 257 Цивільного кодексу України строків, однак, суд відзначає, що підстави для застосування строку позовної давності до позову та наслідків його пропуску відсутні, оскільки положення Глави 19 Цивільного кодексу України, які регулюють позовну давність, застосовуються лише тоді, коли буде доведено існування порушеного права чи інтересу, а в даному випадку судом не встановлено наявності порушеного права позивача за зустрічним позовом, що підлягає судовому захисту в межах даної справи.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач за первісним позовом під час розгляду справи не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання позивачем за первісним позовом відповідачеві кредиту та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині сплати заборгованості по щомісячній комісії та сплати пені за прострочення заборгованості по сплаті комісії за управління кредитом, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, які досліджені судом та відповідають вимогам ст. ст. 76-79 ГПК України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог за первісним позовом в повному обсязі.

Позаяк, зустрічний позивач під час розгляду справи не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що п. 2.6. договору суперечить пооженням ст. 1048, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог за первісним позовом, судовий збір покладається на відповідача..

На підставі викладеного та керуючись ст. 86, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" (вул. Саксаганського, буд.139, м. Київ, 01032, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" (вул. Січових Стрільців, буд.60, м. Київ, 04050, ) 79 291 500 (сімдесят дев`ять мільйонів двісті дев`яносто одну тисячу п`ятсот) грн 00 коп. суми простроченої заборгованості по щомісячній комісії, 9 759 959 (дев`ять мільйонів сімсот п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн 22 коп. пені за прострочення заборгованості по сплаті комісії за управління кредитом та 735 700 (сімсот тридцять п`ять тисяч сімсот) грн 00 коп. судового збору.

3. В задоволення зустрічного позову відмовити повністю.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складенно та підписано 26.10.2020

Суддя Н.І. Ягічева