ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2020 р. м. Київ Справа № 911/2427/20

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6)

до Товариства з обмеженою відповідальністю Житло Уют Сервіс (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. В`ячеслава Чорновола, буд. 9, нежиле приміщення 8)

про стягнення 170408,67 грн. заборгованості за договором постачання природного газу № 2047/1718-ТЕ-17 від 06.09.2017 р., у тому числі 133518,34 грн. пені, 27490,73 грн. 3% річних, 9399,60 грн. інфляційних втрат,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Житло Уют Сервіс (далі ТОВ Житло Уют Сервіс, відповідач) про стягнення 170408,67 грн. заборгованості за договором постачання природного газу № 2047/1718-ТЕ-17 від 06.09.2017 р., у тому числі 133518,34 грн. пені, 27490,73 грн. 3% річних, 9399,60 грн. інфляційних втрат.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір постачання природного газу № 2047/1718-ТЕ-17 від 06.09.2017 р., згідно з яким відповідачеві було поставлено природний газ на загальну суму 9249603,38 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі. Проте, Товариством з обмеженою відповідальністю Житло Уют Сервіс оплата за природний газ здійснювалась несвоєчасно, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 133518,34 грн. пені, 27490,73 грн. 3% річних, 9399,60 грн. інфляційних втрат і судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.08.2020 р. було відкрито провадження у справі та задоволено клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи вирішено здійснювати без проведення судового засідання.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 161 ГПК України до заяв по суті справи належить відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, передбачені ст. 167 Кодексу.

29.09.2020 р. до господарського суду Київської області від ТОВ Житло Уют Сервіс надійшов відзив № 490 від 25.09.2020 р. (вх. № 20798/20 від 29.09.2020 р.), відповідно до якого відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з того, що позивач не дотримався зобов`язань, зазначених в пункті 10.1 договору, де вказано, що у разі виникнення спорів (розбіжностей) сторони зобов`язуються розв`язувати їх шляхом проведення переговорів та консультацій. Будь-яка із сторін має право ініціювати їх проведення. Натомість позивач, до моменту подання позовної заяви до суду, жодного разу не звертався до ТОВ Житло Уют Сервіс щодо предмету спору.

Також відповідач зазначав, що частиною 1 статті 233 ГК України визначено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

Так, відповідач вказував, що заборгованість за поставлений природний газ за договором купівлі-продажу газу № 2047/1718-ТЕ-17 від 06.09.2017р. була погашена відповідачем 09.11.2018 р., а газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. У зв`язку з наведеним відповідач просить врахувати особливий порядок здійснення розрахунку за спожитий газ, неможливість відповідача впливати на повноту розрахунків споживачами, виникнення істотної різниці у тарифах, що виникає між витратами на придбання газу та вартістю послуг з теплопостачання, та несвоєчасне проведення державою компенсації відповідачу такої різниці, що є несправедливим по відношенню до відповідача.

Також останній звертав увагу суду, що він є соціально значущим підприємством, яке надає послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води населенню в місті Бровари та використовує поставлений газ лише для цих цілей. Відповідач не має фактичного джерела відшкодування нарахованих позивачем санкцій, оскільки ці витрати не можуть розглядатись у складі встановлених органом місцевого самоврядування тарифу, з іншого боку, перекладання таких санкцій на споживача законодавчо не врегульовано. Водночас, на переконання відповідача, позивачем не надано доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем свої зобов`язань за договором або погіршенням матеріального стану підприємства, саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору. Таким чином, у позивача відсутні правові підстави для стягнення з відповідача заявлених ним у позові сум штрафних санкцій, оскільки позивачем не надано доказів завдання йому збитків діями відповідача.

З урахуванням викладеного, відповідач просить суд відмовити Акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповіді на відзив до суду від позивача не надходило.

У відповідності з приписами ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає дану справу за наявними в ній на час ухвалення рішення матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

06.09.2017 р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (на даний час Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Житло Уют Сервіс (споживач) було укладено договір № 2047/1718-ТЕ-17 постачання природного газу, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався передати споживачу у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Згідно з п. 2.1 договору постачальник передає споживачу з 01.10.2017 р. по 31.03.2018 р. природний газ обсягом до 4900 тис.куб.м.

У відповідності з п. 3.1 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі.

Пунктом 5.2 договору визначено, що ціна за 1000 куб. метрів природного газу за цим договором становить 5930,40 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% вартості поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з п. 8.2 договору у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 10.3 договору визначено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором, у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

11.01.2018 р. між ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та ТОВ Житло Уют Сервіс було підписано додаткову угоду № 1 до договору постачання природного газу від 06.09.2017 р. № 2047/1718-ТЕ-17, відповідно до п. 2 якої п. 6.1 договору було викладено у наступній редакції: « 6.1 Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансовованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 р. № 256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором».

03.04.2018 р. між ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та ТОВ Житло Уют Сервіс було підписано додаткову угоду № 2 до договору постачання природного газу від 06.09.2017 р. № 2047/1718-ТЕ-17, відповідно до п. 1 якої п. 2.1 договору було викладено у наступній редакції: « 2.1 Постачальник передає споживачу в період з 01.04.2018 р. по 31.05.2018 р. природний газ орієнтовним обсягом до 260 тис.куб.м.».

На виконання договору постачальник передав, а споживач отримав природний газ. Факт приймання-передачі природного газу підтверджується актами приймання-передачі природного газу: від 31.10.2017 р. на суму 530776,73 грн.; від 30.11.2017 р. на суму 1207512,47 грн.; від 31.12.2017 р. на суму 1544762,45 грн.; від 31.01.2018 р. на суму 1932919,00 грн.; від 28.02.2018 р. на суму 1889235,67 грн.; від 31.03.2018 р. на суму 1812591,18 грн.; від 30.04.2018 р. на суму 245536,36 грн.; від 31.05.2018 р. на суму 86269,52 грн., які підписані повноважними представниками сторін та скріплені їх печатками. Факт отримання від позивача наведених обсягів природного газу відповідачем не заперечений.

Як зазначає позивач, відповідач, в порушення умов договору, за отриманий природний газ розраховувався несвоєчасно.

У зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати за спожитий природний газ, позивач і звернувся до суду з даним позовом про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період прострочення оплати.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Приписами ч. 2 п. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, борг відповідача перед позивачем за поставлений газ згідно договору постачання природного газу № 2047/1718-ТЕ-17 від 06.09.2017 р. станом на момент подання позову до суду було погашено повністю.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача 133518,34 грн. пені, 27490,73 грн. 3% річних, 9399,60 грн. інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати отриманого природного газу за жовтень 2017 року травень 2018 року за договором № 2047/1718-ТЕ-17 від 06.09.2017 р.

Як зазначалося вище, згідно з п. 8.2 договору у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З долученого до матеріалів справи розрахунку пені вбачається, що розмір пені було визначено позивачем в сумі 133518,34 грн., у тому числі - за період з 26.12.2017 р. до 11.01.2018 р. в сумі 1080,49 грн., з 26.01.2018 р. до 22.02.2018 р. в сумі 8362,60 грн., з 27.02.2018 р. до 22.03.2018 р. в сумі 12539,66 грн., з 27.03.2018 р. до 17.05.2018 р. в сумі 20808,82 грн., з 26.04.2018 р. до 20.09.2018 р. в сумі 72241,29 грн., з 26.05.2018 р. до 01.11.2018 р. в сумі 13853,83 грн., з 26.06.2018 р. до 08.11.2018 р. в сумі 4811,65 грн., який є арифметично вірним та обґрунтованим.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 27490,73 грн. 3% річних та 9399,60 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що розмір 3% річних було визначено позивачем у сумі 27490,73 грн., нарахованій на заборгованість відповідача, з урахуванням часткових оплат, у тому числі - за період з 26.12.2017 р. до 11.01.2018 р. в сумі 205,48 грн., з 26.01.2018 р. до 22.02.2018 р. в сумі 1639,72 грн., з 27.02.2018 р. до 25.03.2018 р. в сумі 3001,16 грн., з 27.03.2018 р. до 17.05.2018 р. в сумі 4666,58 грн., з 26.04.2018 р. до 20.09.2018 р. в сумі 14317,89 грн., з 26.05.2018 р. до 01.11.2018 р. в сумі 2716,44 грн., з 26.06.2018 р. до 08.11.2018 р. в сумі 943,46 грн., який є арифметично вірним та обґрунтованим, у зв`язку з чим 3% річних підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем, становить 9399,60 грн., нарахованих на заборгованість відповідача, з урахуванням часткових оплат, у тому числі - за період з квітня 2018 р. по травень 2018 р. в сумі 4309,70 грн., з червня по жовтень 2018 року в сумі 2582,15 грн., з червня по жовтень 2018 року в сумі 2507,75 грн., є обґрунтованим та арифметично вірним, у зв`язку з чим інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Отже, за результатами перевірки судом розрахунків пені, 3% річних та інфляційних втрат, що надані позивачем, суд встановив, що вони є арифметично вірними. Крім того, відповідачем вірність розрахунків не заперечено, власного контррозрахунку не надано.

Поряд з цим, суд зазначає, що відповідач у своєму відзиві, заперечуючи проти позову, зазначав про можливість суду, в порядку ст. 233 ГК України, зменшити розмір штрафних санкцій, у зв`язку з чим просив врахувати, що ТОВ Житло Уют Сервіс є підприємством, яке надає послуги населенню, і що природний газ за договором № 2047/1718-ТЕ-17 від 06.09.2017 р. придбавався у позивача виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. Водночас, відповідач наголошував, що позивачем не доведено факту понесення збитків внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань за договором № 2047/1718-ТЕ-17 від 06.09.2017 р.

Слід зазначити, що статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам (наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків), поведінки винної особи (у тому числі - вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду неустойка (штраф, пеня) має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (постанови від 09.11.2018 р. у справі № 908/1661/17, від 05.06.2019 р. у справі № 904/3763/18).

З матеріалів справи вбачається, що основним видом діяльності відповідача є комплексне обслуговування об`єктів житлової інфраструктури (постачання теплової енергії населенню).

Згідно з п. 1.2 договору № 2047/1718-ТЕ-17 постачання природного газу від 06.09.2017 р. природний газ, що постачався за цим договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач не є кінцевим споживачем одержаного природного газу, придбаного за договором, а є підприємством, яке використовує отриманий природний газ для виробництва та забезпечення безперебійного постачання теплової енергії споживачам (населенню), а здійснення оплати поставленого позивачем природного газу значною мірою залежить від розрахунків споживачів з відповідачем за спожиту теплову енергію.

Разом з тим, суд вважає за необхідне врахувати, що заборгованість за договором № 2047/1718-ТЕ-17 постачання природного газу від 06.09.2017 р. була повністю погашена відповідачем 09.11.2018 р.

Крім того, позивач під час вирішення спору у даній справі не надав, та, відповідно, матеріали справи не містять доказів, які підтверджують понесення ним збитків або можливість їх понесення позивачем у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором № 2047/1718-ТЕ-17 від 06.09.2017 р.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства, встановлених у ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме - справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, статус позивача, який має стратегічне значення для країни, ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором (сума основного боргу погашена відповідачем на момент звернення з даним позовом), обставини щодо відсутності в діях відповідача прямого умислу у порушенні зобов`язання, відсутність доказів, які свідчили б про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем строків виконання зобов`язання за договором, правовий статус відповідача, основним різновидом господарської діяльності якого є постачання теплової енергії населенню, беручи до уваги, що, окрім пені, позивач нараховує 3% річних та інфляційні втрати, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених вчасно коштів відповідачем, а також те, що сплата пені у повному обсязі у даному випадку зачіпає майнові інтереси не лише відповідача, а й інші інтереси, зокрема, щодо можливості постачання теплової енергії населенню, суд вважає за можливе застосувати приписи ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України та зменшити розмір нарахованої позивачем пені на 20 % (133518,34 грн. х 20 % = 26703,67 грн.) і стягнути з відповідача пеню в сумі 106814,67 грн.

Водночас, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно з приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

У зв`язку тим, що спір виник в результаті неправильних дій відповідача, що призвело до необхідності позивачу звертатися з позовом до суду та здійснювати витрати на сплату судового збору, суд, відповідно приписів ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладає на відповідача відшкодування позивачу судового збору у в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Житло Уют Сервіс (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. В`ячеслава Чорновола, буд. 9, нежиле приміщення 8, код 37893163) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) 106814 (сто шість тисяч вісімсот чотирнадцять) грн. 67 коп. пені, 27490 (двадцять сім тисяч чотириста дев`яносто) грн. 73 коп. 3% річних, 9399 (дев`ять тисяч триста дев`яносто дев`ять) грн. 60 коп. інфляційних втрат, 2556 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят шість) грн. 13 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складене 26.10.2020 р.

Суддя В.М. Бабкіна