ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2020 р. Справа № 920/134/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Поляк О.І.

Пашкіної С.А.

представники сторін не викликались,

розглянувши апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду Сумської області від 04.06.2020 р. (повний текст складено 09.06.2020 р.)

у справі № 920/134/20 (суддя - Джепа Ю.А.)

за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до комунального підприємства Білопільської міської ради "Теплосервіс Білопілля"

про стягнення 9 905,05 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України") звернулося до господарського суду Сумської області з позовом до комунального підприємства Білопільської міської ради "Теплосервіс Білопілля" (далі - КП БМР "Теплосервіс Білопілля") про стягнення 9 905,05 грн., з яких: 6 730,53 грн. пені, 840,72 грн. 3 % річних та 2 333,80 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з оплати отриманого природного газу за договором № 5273/1617-КП-29 від 28.10.2016 р., який є підставою для виникнення грошового зобов`язання у відповідача, та застосування до нього відповідальності за прострочення виконання цього зобов`язання.

Рішенням господарського суду Сумської області від 04.06.2020 р. у справі № 920/134/20 позов задоволено частково: стягнуто з КП БМР "Теплосервіс Білопілля" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" 3 365,27 грн. пені, 840,72 грн. 3 % річних, 2 333,80 грн. інфляційних втрат та 2 102,00 грн. судового збору за подання позову; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Встановивши, що відповідачем порушено умови пункту 6.1 договору № 5273/1617-КП-29 від 28.10.2016 р. і здійснено оплату за отриманий природний газ з простроченням, суд першої інстанції задовольнив повністю вимоги про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання 840,72 грн. 3 % річних, 2 333,80 грн. інфляційних втрат, однак врахував заяву боржника та зменшив нараховані кредитором пені, стягнувши їх у розмірі 3 365,27 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відносно висновків щодо стягнення пені, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги щодо стягнення пені у розмірі 3 365,26 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що судом першої інстанції невірно було застосовано положення ст. 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та ст. 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) як передумову для зменшення розміру пені.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2020 р., у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Поляк О.І., Пашкіна С.А., поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення; відкрито апеляційне провадження без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, 28.10.2016 р. між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (далі - постачальник) та КП БМР "Теплосервіс Білопілля" (далі - споживач) укладено договір постачання природного газу № 5273/1617-КП-29 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.4 договору).

За умовами пункту 6.1 договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з пунктом 10.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Розділом 12 договору (в редакції додаткової угоди № 7 від 31.03.2017 р.) передбачено, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками і діє в частині реалізації газу до 31.09.2017 р., а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

На виконання умов договору постачальник передав, а споживач отримав природний газ на загальну суму 436 671,08 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 р. на суму 31 783,12 грн., від 30.11.2016 р. на суму 70 036,58 грн., від 31.12.2016 р. на суму 77 464,31 грн., від 31.01.2017 р. на суму 93 353,89 грн., від 28.02.2017 р. на суму 98 755,01 грн., від 31.03.2017 р. на суму 60 486,40 грн., від 30.04.2017 р. на суму 4 791,77 грн., які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками.

Відповідачем здійснено розрахунок за отриманий природний газ на суму 436 671,08 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача.

Предметом спору у даній справі є право позивача на застосування до боржника встановленої договором та законом відповідальності за прострочення у виконанні грошового зобов`язання.

За приписами частин 1, 2 статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Нормами статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст. 525, 526 ЦК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вбачається з матеріалів справи, постачальником виконано обов`язок з поставки природного газу споживачу на загальну суму 436 671,08 грн., що підтверджується актами приймання-передачі, які підписані сторонами та скріплені їх печатками без зауважень.

Таким чином, враховуючи умови договору відповідач зобов`язаний був здійснити розрахунок за отриманий природний газ по актам приймання-передачі природного газу до 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Проте, розрахунок відповідачем здійснено з порушенням встановленого пунктом 6.1 договору строку, що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами пункту 8.2 договору у разі невиконання споживачем умов пунктів 6.1, 6.6 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Нормами частини 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, апеляційний господарський суд встановив, що нараховані позивачем 6 730,53 грн. пені, 840,72 грн. 3 % річних, 2 333,80 грн. інфляційних втрат за загальний період прострочення з 26.11.2016 р. по 07.12.2017 р., є такими, що ґрунтуються на умовах договору та нормах законодавства України.

Відповідачем розмір та періоди нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат не заперечувались, однак під час розгляду справи в суді першої інстанції заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 90 % (а.с. 85-86 том 2), яке обґрунтоване тим, що заборгованість за договором оплачена у повному розмірі у 2017 році; КП знаходиться у важкому фінансовому стані та має значний обсяг дебіторської заборгованості; порушення зобов`язання відбулось з причин несвоєчасної виконання контрагентами своїх зобов`язань з оплати теплової енергії; позивачем не доведено понесення збитків внаслідок порушення відповідачем зобов`язання з оплати вартості природного газу.

Клопотання боржника суд першої інстанції задовольнив частково, стягнувши з нього 50 % від суми заявлених кредитором пені.

В силу приписів статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявлених до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.

В чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів статті 86 ГПК України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З матеріалів справи вбачається, що основний борг відповідачем погашений задовго до подачі позову до суду, періоди прострочення зобов`язання з оплати не є значними і позивачем не надано доказів понесення збитків, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства, у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору. Крім того, стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є способом захисту майнового права та інтересу позивача, що фактично відшкодовує його матеріальні втрати від знецінення грошових коштів, внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Водночас, зі звітів фінансових результатів споживача вбачається перебування комунального підприємства у скрутному фінансовому становищі.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції щодо зменшення пені на 50 % від заявленого розміру до 3 365,26 грн. є вірними, а доводи апеляційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зменшення суми пені є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками безпосередньої оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та при дослідженні доказів.

Враховуючи наведене, доводи апелянта правомірності висновків суду першої інстанції не спростовують, тож судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Сумської області від 04.06.2020 р. у справі № 920/134/20 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 04.06.2020 р. у справі № 920/134/20 залишити без змін.

Матеріали справи № 920/134/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 28.10.2020 р.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді О.І. Поляк

С.А. Пашкіна