РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.11.2020Справа № 910/13923/20

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТРАНС ЛОГІСТИК", м.Київ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна", м.Київ

про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

За участю представників:

від позивача: Зінченко С.В.;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОТРАНС ЛОГІСТИК" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" про:

- визнання бездіяльності Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" щодо порушення строків прийняття рішення стосовно виплати страхового відшкодування - незаконною;

- зобов`язання Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" прийняти рішення про здійснення виплати страхового відшкодування та скласти страховий акт.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач безпідставно ухиляється від виконання умов договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 добровільного страхування відповідальності внутрішнього автомобільного перевізника в частині прийняття рішення стосовно виплати страхового відшкодування за наслідками настання страхового випадку.

Ухвалою від 18.09.2020 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.10.2020.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що відповідно до умов договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 добровільного страхування відповідальності внутрішнього автомобільного перевізника рішення про здійснення виплати страхового відшкодування буде прийнято страховиком після закриття кримінального провадження, зупинення досудового розслідування або винесення вироку суду щодо події, яка стала підставою для звернення страхувальника із заявою про виплату страхового відшкодування.

Разом з відзивом відповідачем також було подано клопотання про витребування доказів, а саме відомостей щодо ходу розслідування у кримінальних провадженнях №0009074 та №00000361 за фактом крадіжки вантажу 25.10.2018.

Позивачем було подано відповідь на відзив, в якій проти доводів відповідача надано заперечення, а саме вказано, що представників страхувальника не було визнано обвинувачуваними чи підозрюваними у кримінальних провадженнях №0009074 та №00000361, що, на думку страхувальника, вказує на відсутність підстав для порушення строків прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування.

У судовому засіданні 21.10.2020 судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів з урахуванням такого.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

За приписами ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд звертає увагу, що норма статті 81 Господарського процесуального кодексу України передбачає саме витребування тих доказів, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Виходячи з предмету та підстав позовних вимог, суд дійшов висновку, що заявлені відповідачем до витребування докази не необхідними для вирішення спору у справі, з урахуванням чого клопотання Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" було залишено судом без задоволення.

Ухвалою від 21.10.2020 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.11.2020

Представник відповідача у судове засідання 04.11.2020 не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був обізнаний, що підтверджується розпискою про повідомлення про дату та час судового засідання.

Наразі, з огляду на неявку вказаного учасника судового процесу, суд зазначає таке.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 04.11.2020р.

У судовому засіданні 04.11.2020 представником позивача було надано усні пояснення по суті справи, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

В судовому засіданні 04.11.2020р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

12.01.2018 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Провідна" (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОТРАНС ЛОГІСТИК" (страхувальник) було укладено договір №12/1306929/1002/18 добровільного страхування відповідальності внутрішнього автомобільного перевізника, за умовами п.3.1 якого страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку виплатити страхове відшкодування на умовах і в обсязі, передбачені договором, а страхувальник зобов`язується вчасно й в повному обсязі сплачувати страхові платежі і виконувати інші умови договору.

Згідно п.4.1 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 вигодонабувачами за даним договором є потерпілі треті особи.

Під третіми особами розуміють: при страхуванні відповідальності за пошкодження, знищення або втрату та (або) відповідальності внаслідок зловмисних помилок та (або) недогляду службовців страхувальника - строку за договором перевезення - юридичну або фізичну особу, з якою страхувальник уклав договори перевезення, яка не є страхувальником та його працівниками, членами його родини (якщо страхувальник є фізичною особою), а також особами, які входять до складу органів управління страхувальника, яким заподіяно шкоду внаслідок дій або бездіяльності страхувальника при здійсненні ним своєї професійної діяльності перевізника; при страхуванні відповідальності за заподіяну вантажем шкоду життю, здоров`ю або майну третіх осіб - юридичних або фізичних осіб, які не є страхувальником та його працівниками, членами його родини (якщо страхувальник є фізичною особою), а також особами, які входять до складу органів управління страхувальника, і не пов`язані з ним умовами будь-яких договорів (в тому числі, договорів перевезення), майну, життю та (або) здоров`ю яких заподіяно шкоду внаслідок дій або бездіяльності страхувальника (п.4.2 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018).

Відповідно до п.5.1 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 предметом останнього є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди життю та здоров`ю фізичної особи або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, під час надання страхувальникам третім особам транспортних послуг з внутрішніх перевезень по Україні а саме: стороні за договором перевезення внаслідок невиконання або неналежного виконання страхувальником умов договору перевезення; життю, здоров`ю або майну третіх осіб вантажем, що перевозиться страхувальником.

У п.6.1 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 вказано, що страховим випадком є подія (страховий ризик), передбачена п.п.6.2.1 - 6.2.3 договору та не кваліфікована як виключення зі страхових випадків та обмеження страхування, яка відбулась в період дії договору, підтверджена документально згідно розділу 14 цього договору, внаслідок якої настає відповідальність перевізника щодо відшкодування заподіяних збитків (шкоди) та з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування, а саме: факт виникнення відповідальності та зобов`язання страхувальника відшкодувати відповідно до чинного законодавства шкоду, заподіяну внаслідок дій або бездіяльності страхувальника життю, здоров`ю та (або) майну (майновим інтересам) третіх осіб.

Пунктами 6.2.1 - 6.2.3 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 передбачено, що до страхових випадків відносяться: відповідальність за пошкодження, знищення або втрату вантажу, включаючи витрати по рятуванню вантажу, зменшенню збитку та встановленню його розмірів; відповідальність внаслідок ненавмисних помилок та (або) недогляду службовців страхувальника; відповідальність за завдану вантажем шкоду життю, здоров`ю або майну третіх осіб.

Відповідно до п.7.2 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 загальна страхова сума становить 1 250 000 грн.

Ліміт відповідності страховика за одним страховим випадком складає 1 000 000 грн (п.7.5 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018).

Цей договір діє (за київським часом) з 00 год. 00 хв. 02.02.2018 по 24 год. 00 хв. 01.02.2019. Договір набирає чинності з дати, вказаної в п.9.1 договору, за умови сплати в касу (в тому числі, уповноваженому страховому агенту - суб`єкту господарювання або працівнику страховика) або зарахування на поточний рахунок страховика, зазначений у розділі 22 договору, страхового платежу або його першої частини у повному розмірі та в терміни, зазначені в розділі 8 договору (п.п.9.1, 9.2 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018).

Пунктом 12.3.4 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 передбачено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Страхувальник має право отримати суму страхового відшкодування у разі настання страхового випадку в порядку та на умовах, передбачених договором (п.12.6.3 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018).

У розділі 16 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 визначено порядок розгляду документів і здійснення виплати страхового відшкодування.

У п.16.1 договору вказано, що страховик здійснює виплату страхового відшкодування згідно з умовами договору на підставі письмової заяви страхувальника або іншої особи, яка має право на отримання страхового відшкодування, про виплату страхового відшкодування та страхового акта, який складає страховик або уповноважена ним особа у формі, визначеній страховиком.

За умовами п.16.4 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 протягом 20 робочих днів з моменту одержання страховиком від страхувальника (одержувача страхового відшкодування) документів, необхідних для прийняття рішення про здійснення виплати страхового відшкодування та передбачених розділом 14 договору, відповідей на запити страховика до підприємств, установ та організацій, що володіють інформацією про обставини настання страхового випадку (зазначений строк рахується від дня одержання страховиком останнього документа від страхувальника (одержувача страхового відшкодування) або відповіді підприємств, установ та організацій на запит), які не обхідні для підтвердження факту, причин, обставин і наслідків настання страхового випадку та визначення розміру шкоди та (або) збитків, страховик: приймає рішення про здійснення виплати страхового відшкодування та складає страховий акт. Виплата страхового відшкодування здійснюється впродовж 15 робочих днів з дня складання страхового акта; приймає обґрунтоване рішення про відмову здійснити та протягом 10 робочих днів з дня прийняття такого рішення повідомляє про це страхувальника (вигодо набувача) в письмовій формі з обґрунтування причини.

Згідно п.16.5 договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 якщо органом державної влади, уповноваженим розпочати досудове розслідування щодо події, що може бути визнана страховим випадком, було розпочате досудове розслідування, протягом здійснення якого страхувальника (одержувача страхового відшкодування), їх працівників чи представників або осіб, які діяли за їхнім дорученням, було визнано підозрюваними або обвинуваченими, рішення про здійснення, або відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування приймається страховиком після закриття кримінального провадження, зупинення досудового розслідування або винесення вироку суду.

Як свідчать матеріали справи, 26.10.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОТРАНС ЛОГІСТИК" звернулось до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" із заявою №245239, якою повідомлено про факт крадіжки продуктів харчування, перевезення яких здійснювалось страхувальником. У заяві вказано, що подія відбулась 25.10.2018 о 9 годині 30 хвилин у місті Києві по вул.Пухівська, 1а. У заяві страхувальник просив перерахувати суму страхового відшкодування на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТРАНС ЛОГІСТИК".

Листом №10-11/4975 від 31.10.2018 Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Провідна" було повідомлено страхувальника про необхідність надання документів для врегулювання заявленої події.

Супровідним листом №08/11-18 від 08.11.2018 позивачем було направлено відповідачу запитувані страховиком документи.

Листом №10-11/5109 від 14.11.2018 Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Провідна" було повідомлено страхувальника про необхідність надання додаткових документів для врегулювання заявленої події.

Листом №30/11-18 від 30.11.2018 страхувальником було відмовлено у наданні додаткових документів та висловлено вимогу про невідкладене вирішення питання щодо виплати страхового відшкодування.

У листі №10-11/97 від 15.01.2019 Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Провідна" просило страхувальника надати додаткові документи для врегулювання заявленої події.

Листом №04/02-19 від 04.02.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОТРАНС ЛОГІСТИК" заявлено до страховика вимогу про припинення затягування виплати страхового відшкодування.

У листі №10-11/692 від 21.02.2019 відповідач повідомив позивача про відкриття Бориспільським ВП ГУ НП кримінального провадження №0000361 за підозрою у привласненні продуктів харчування водієм ОСОБА_1 .

За твердженнями позивача, які з боку відповідача підтверджені, Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Провідна" страхового акту за наслідками настання 25.10.2018 страхового випадку - факт крадіжки продуктів харчування, перевезення яких здійснювалось страхувальником, не складено, страхове відшкодування страхувальнику не сплачено, що і стало підставою для звернення до суду з вимогами про визнання бездіяльності Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" щодо порушення строків прийняття рішення стосовно виплати страхового відшкодування - незаконною та зобов`язання Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" прийняти рішення про здійснення виплати страхового відшкодування та скласти страховий акт.

Відповідач проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що відповідно до умов договору №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 добровільного страхування відповідальності внутрішнього автомобільного перевізника рішення про здійснення виплати страхового відшкодування буде прийнято страховиком після закриття кримінального провадження, зупинення досудового розслідування або винесення вироку суду щодо події, яка стала підставою для звернення страхувальника із заявою про виплату страхового відшкодування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті від обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТРАНС ЛОГІСТИК". При цьому, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У cтатті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховним Судом у постанові від 02.06.2020 по справі №910/2354/19 вказано, що під час вирішення спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також з`ясувати, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, визначеним чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Одночасно, слід зазначити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору положень статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Як ефективний необхідно розуміти такий спосіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Проте, за висновками суду, обрані позивачем способи захисту не є ефективними у розмінні ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та ніяким чином не призведуть до усунення невизначеності та відновлення прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТРАНС ЛОГІСТИК", як страхувальника за договором №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 добровільного страхування відповідальності внутрішнього автомобільного перевізника, на отримання страхового відшкодування за наслідками настання події, яка має ознаки страхового випадку.

Суд вважає за доцільне звернути увагу позивача, що вимога про визнання бездіяльності Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" щодо порушення строків прийняття рішення стосовно виплати страхового відшкодування незаконною за своєю правовою природою є вимогою про встановлення факту, оцінка наявності якого надається судом при вирішенні спору щодо стягнення страхового відшкодування, проте, ніяким чином не може бути самостійним предметом позову.

Суд також зазначає, що задоволення позовних вимог про зобов`язання Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" прийняти рішення про здійснення виплати страхового відшкодування та скласти страховий акт також ніяким чином не призвело б до ефективного захисту права страхувальника на отримання страхового відшкодування.

В контексті наведеного суд вважає за доцільне роз`яснити, що у даному випадку до дійсного ефективного захисту прав Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТРАНС ЛОГІСТИК" призведе звернення до суду з позовом про стягнення з певної суми страхового відшкодування. Саме в межах вказаного спору судом і буде надано оцінку правомірності та законності дій (бездіяльності) страховика за договором №12/1306929/1002/18 від 12.01.2018 добровільного страхування відповідальності внутрішнього автомобільного перевізника щодо прийняття рішення стосовно виплати страхового відшкодування наслідками настання 25.10.2018 події, що має ознаки страхового випадку.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно приписів ст.129 Господарского процесуального кодексу України, з огляду на висновки суду щодо відмови в задоволенні позову в повному обсязі, судовий збір, сплачений до державного бюджету за подачу позовної заяви, залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТРАНС ЛОГІСТИК" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" про визнання бездіяльності Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" щодо порушення строків прийняття рішення стосовно виплати страхового відшкодування незаконною та зобов`язання Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" прийняти рішення про здійснення виплати страхового відшкодування та скласти страховий акт.

2. Залишити за позивачем судовий збір, сплачений до державного бюджету за подачу позовної заяви.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 04.11.2020.

Суддя В.В. Князьков