ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2020 р. Справа№ 910/11151/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Корсака В.А.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 13.10.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "ГІППО"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 05.08.2020

про вжиття заходів до забезпечення позову

у справі №910/11151/20 (суддя - Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"ФЛАГМАН СІФУД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГІППО"

про стягнення 2 735 736, 37 грн

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ФЛАГМАН СІФУД" (надалі - позивач, ТОВ "ФЛАГМАН СІФУД") звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову. Позивач просив господарський суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "ГІППО" (надалі - відповідач, ТОВ "ГІППО") у межах суми стягнення - 2 776 772,42 грн, яка складається з суми заборгованості та судового збору і знаходяться на банківських рахунках ТОВ "ГІППО", зокрема:

- на рахунку № НОМЕР_1 в АТ КБ "Глобус" МФО 380526;

- на рахунку № НОМЕР_2 в Волинському обласному управлінні АТ "Ощадбанк" МФО303398;

- на рахунку № НОМЕР_3 в Волинському обласному управлінні АТ "Ощадбанк" в МФО 303398, а також на будь-яких рахунках у будь-яких банківських або фінансових установах, які будуть виявлені державним або приватним виконавцем при виконанні ухвали.

Заява про вжиття заходів забезпечення позову мотивована фактом наявності значного масиву господарських спорів, в яких ТОВ "ГІППО" виступає відповідачем, що свідчить про системне невиконання Товариством своїх зобов`язань перед контрагентами; наявністю інформації щодо великого обсягу податкової заборгованості ТОВ "ГІППО", що підтверджено інформацією з офіційного сайту Державної фіскальної служби України. Крім того, позивач посилається на відсутність у ТОВ "ГІППО" рухомого та нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення, а також оприлюдненої в мережі Інтернет інформації щодо закриття певної кількості магазинів, які відносяться до мережі "ГІППО", що ставить під загрозу можливість виконання рішення суду в майбутньому.

Відтак, посилаючись на вказані обставини, позивач зазначив, що накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на перелічених позивачем банківських рахунках відповідача, є єдиним процесуальним заходом, який в майбутньому зможе забезпечити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/11151/20 заяву ТОВ "ФЛАГМАН СІФУД" задоволено частково. Вжито заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах суми стягнення 2 776 772, 42 грн, які знаходяться на усіх банківських рахунках відповідача.

Місцевий господарський суд керуючись ст.ст. 136, 137 ГПК України дійшов висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами обґрунтовано можливість ускладнення або неможливість виконання рішення у разі задоволення позовних вимог; посилання позивача на факт наявності великої кількості судових спорів про стягнення грошових коштів, відповідачем у яких є ТОВ "ГІППО", підтверджується доданими позивачем до заяви доказами; предмет спору (стягнення грошових коштів) відповідає обраному позивачем способу забезпечення позову (накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах суми позову).

Водночас, у зв`язку з тим, що до зави про вжиття заходів забезпечення позову позивачем не додано документального підтвердження належності саме ТОВ "ГІППО" зазначених у заяві рахунків у банківських установах, судом враховано наявність у державних або приватних виконавців повноважень, наданих Законом України "Про виконавче провадження", щодо самостійного встановлення рахунків боржників за виконавчими провадженнями та вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ "ГІППО" у межах суми стягнення, які знаходяться на усіх банківських рахунках відповідача, до вирішення спору у справі №910/11151/20 по суті та набрання рішенням у вказаній справі законної сили.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/11151/20 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване судове рішення не відповідає критеріям законності, оскільки прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що призвело до помилкових висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції. Відтак, оскаржувана ухвала прийнята із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції прийнято оскаржувану ухвалу без участі представника відповідача та без врахування доводів останнього щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

На думку скаржника позивачем не наведено документального обґрунтування наявності фактичних обставин, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Наявність судових спорів про стягнення з відповідача заборгованості не є беззаперечним свідченням наявності підстав вважати, що виконання рішення у даній справі буде ускладнено чи унеможливлено. Також відсутні підстави стверджувати, що виконання відповідачем своїх обов`язків перед іншими контрагентами призведе до такого зменшення активів ТОВ "ГІППО", що вплине на здатність останнього задовольнити вимоги позивача.

При цьому, місцевим господарським судом не надано належної оцінки тому факту, що відповідач здійснює на користь позивача періодичні платежі на виконання своїх зобов`язань за договором поставки №140119-06/1г від 14.01.2019, що спростовує твердження останнього про ухилення відповідача від їх виконання. Відсутність у відповідача зареєстрованого на праві власності майна не є достатньою підставою для забезпечення позову, оскільки в товариства є також інше майно, зокрема, власні товари, торгівельне, вагове, комп`ютерне обладнання та інше рухоме майно для забезпечення господарської діяльності.

Окрім того, скаржник наголошує на тому, що накладення арешту на грошові кошти відповідача, що знаходяться на усіх рахунках в банках в межах заявленої до стягнення суми, призвело до повного зупинення господарської діяльності з огляду на значну суму коштів, якою товариство не може розпоряджатися. Накладення арешту на рахунки відповідача фактично є тотожним задоволенню позовних вимог. В порушення законодавства судом накладено арешт у тому числі на рахунки, які призначені для сплати заробітної плати, сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2020 апеляційну скаргу ТОВ "ГІППО" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя (суддя - доповідач) Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

У зв`язку з перебуванням судді Алданової С.О., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.09.2020 для вирішення питання щодо руху апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя (суддя - доповідач) Зубець Л.П., судді: Корсак В.А., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №910/11151/20 за апеляційною скаргою ТОВ "ГІППО" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.10.2020.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Позивач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу ТОВ "ГІППО" залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач зокрема, наголошує на тому, що положення ГПК України не зобов`язують суд при розгляді заяви про забезпечення позову здійснювати виклик сторін.

Водночас позивач зазначив про те, що відповідач закриває свої супермаркети, які фактично є єдиним джерелом доходу, а також немає жодного нерухомого та рухомого майна, що в сукупності з великим масивом судових проваджень підтверджує утруднення або унеможливлення виконання судового рішення в разі невжиття заходів щодо забезпечення позову. Станом на момент винесення оскаржуваної ухвали, відповідачем жодних дій, спрямованих на оплату боргу перед позивачем вчинено не було. Вказана пасивність відповідача, свідчить про ухилення від виконання відповідачем зобов`язання з оплати отриманого товару після пред`явлення позову до суду.

Вжиті оскаржуваною ухвалою заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими вимогами та жодним чином не перешкоджають господарській діяльності відповідача.

Також позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби. У разі виникнення у боржника зобов`язання з виплати заробітної плати в певному розмірі, на кошти, які знаходяться на поточному рахунку боржника, у такому ж розмірі не може бути накладений арешт, а якщо він накладений, то підлягає зняттю.

Відповідач не звертався до приватного виконавця із заявою про виникнення в нього зобов`язання з виплати заробітної плати в певному розмірі та не просив не накладати або зняти арешт з відповідної суми коштів на рахунку вказаному для виплати заробітної плати своїм працівникам. До того ж, рахунок для виплати заробітної плати не було арештовано, а доводи відповідача з цього приводу безпідставні та передчасні.

У судове засідання 13.10.2020 з`явився представник позивача, відповідач представників не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Частиною 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

В силу приписів статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

У судовому засіданні 13.10.2020 представник позивача підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, зазначаючи про те, що заперечує проти задоволення апеляційної скарги, просив суд оскаржувану ухвалу про забезпечення позову залишити без змін.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У судовому засіданні 13.10.2020 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, Товариство з обмеженою відповідальністю "ФЛАГМАН СІФУД" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмежено відповідальністю "ГІППО" про стягнення 2 735 736, 37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором поставки №140119-06/1г від 14.01.2019 щодо оплати поставленого товару.

Отже, предметом позову у даній справі є вимоги про стягнення заборгованості за договором поставки №140119-06/1г від 14.01.2019, що виникла у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати за поставлений позивачем товар.

В обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову, позивач вказував на те, що станом на день звернення до суду з даною заявою останній має припущення про суттєве ускладнення виконання рішення суду або неможливість його виконання через наявність значного масиву господарських спорів, у яких ТОВ "ГІППО" є відповідачем, наявність інформації щодо великого обсягу податкової заборгованості ТОВ "ГІППО", що підтверджено інформацією з офіційного сайту Державної фіскальної служби України.

Окрім того, позивач посилається на відсутність у відповідача рухомого та нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення.

За таких обставин, на думку позивача, накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на перелічених позивачем банківських рахунках відповідача, є єдиним заходом процесуального примусу, який в майбутньому зможе забезпечити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Суд першої інстанції керуючись ст.ст.136, 137 ГПК України дійшов висновку про часткове задоволення вказаної заяви, з огляду на доведеність позивачем обставин щодо унеможливлення в майбутньому рішення суду в разі задоволення позову.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем надано суду достатньо належних та допустимих доказів, з якими приписи ГПК України пов`язують можливість вжиття заходів забезпечення позову, з огляду на таке.

За приписами ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Тобто положення ГПК України пов`язують вжиття заходу забезпечення з ефективним захистом або поновленням порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, реальним виконанням судового рішення, а також із наявністю обставин, що достеменно свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 4 статті 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, накладення арешту в межах ціни позову на грошові кошти відповідача, що належать або підлягають передачі або сплаті цьому товариству і знаходяться у нього чи в інших осіб, є одним із визначених законом способів забезпечення позову.

Крім цього, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №005 (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, за приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, в силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на позивача.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, до заяви про забезпечення позову позивачем додано роздруківки із сайту «Судова влада України», з Єдиного державного реєстру судових рішень, сайту Державної фіскальної служби України та реєстру виконавчих проваджень щодо відповідача, Інформаційну довідку з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Наданими доказами підтверджуються викладені позивачем в обґрунтування заяви про вжиття заходів до забезпечення позову обставини, зокрема наявність значної кількості судових спорів про стягнення грошових коштів, відповідачем у яких є ТОВ "ГІППО", наявність як відкритих, так і завершених виконавчих проваджень, в яких останній є боржником, податкової заборгованості та відсутності зареєстрованого за відповідачем на праві власності нерухомого майна.

Отже, позивачем належними та допустимими доказами обґрунтовано дійсну можливість утруднення чи неможливість виконання рішення у разі задоволення позовних вимог.

При цьому, скаржником на спростування наведених обставин не було надано жодного доказу, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги в цій частині.

Крім того, доводи скаржника про те, що відсутність у відповідача зареєстрованого на праві власності майна не є достатньою підставою для забезпечення позову, оскільки в товариства є також інше майно, зокрема, власні товари, торгівельне, вагове, комп`ютерне обладнання та інше рухоме майно для забезпечення господарської діяльності, колегія суддів оцінює критично з огляду на надані позивачем роздруківки новин із засобів масової інформації, які свідчать про закриття відповідачем своїх супермаркетів через їх збитковість.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття визначених позивачем заходів до забезпечення позову у разі задоволення позову може ускладнити виконання прийнятого в майбутньому судового рішення.

При цьому, судом першої інстанції також враховано, що обраний захід до забезпечення позову не повинен мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання. При вирішенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову судом також враховується те, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Враховуючи, що позивач просить накласти арешт на грошові кошти в розмірі суми стягнення за даним позовом, місцевий господарський суд правомірно зазначив про те, що такі заходи до забезпечення позову є адекватними та співмірними заявленому позову.

З урахуванням наведених вище обставин, а також того, що предмет спору (стягнення грошових коштів) відповідає обраному позивачем способу забезпечення позову (накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах суми позову), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вжиття заходів забезпечення позову.

Водночас, як встановлено місцевим господарським судом, до заяви про вжиття заходів забезпечення позову позивачем не додано документального підтвердження належності саме ТОВ "ГІППО" зазначених у заяві рахунків у банківських установах, зокрема, відсутні відповідні довідки банківських установ або інші документи, що ідентифікують зазначені у прохальній частині заяви про забезпечення позову банківські рахунки як належні саме відповідачеві.

Разом з тим, у даному випадку судом першої інстанції було враховано наявність у державних або приватних виконавців повноважень щодо самостійного встановлення рахунків боржників за виконавчими провадженнями, наданих останнім Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, враховуючи предмет та підстави позову, приймаючи до уваги, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову спрямований на ефективний захист/поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ "ГІППО" у межах суми стягнення - 2 776 772, 42 грн, які знаходяться на усіх банківських рахунках відповідача, до вирішення спору у справі №910/11151/20 по суті та набрання рішенням у вказаній справі законної сили.

Щодо посилання скаржника на неможливість накладення арешту на рахунки, призначені для виплати заробітної плати, податків, зборів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Виплата підприємством працівникам заробітної плати має пріоритет перед погашенням заборгованості іншим кредиторам підприємства. Накладення ж арешту на рахунок боржника, який призначений також і для виплати заробітної плати та інших виплат працівникам боржника, унеможливлює своєчасне здійснення таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав громадян, які працюють на підприємстві відповідача, на оплату праці.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові по справі №916/1572/19 від 10.10.2019.

Відповідно до пункту 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статей 191 та 261 Закону України «Про теплопостачання», статті 151 Закону України «Про теплоенергетику» та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Тобто, рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби.

З огляду на викладене, доводи апелянта про неправомірність забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, що знаходяться на усіх його рахунках, колегія суддів відхиляє, адже виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби, а не суду.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 140 ГПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Враховуючи, що до вирішення спору по суті наявні обґрунтовані підстави вважати, що невжиття визначеного позивачем заходу забезпечення позову, а саме, шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Гіппо» у межах суми стягнення, порушить його права та в подальшому утруднить чи може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, у разі задоволення позову, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010, в яких зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення питання про забезпечення позову у даній справі та правильність висновків суду, викладених в оскаржуваній ухвалі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ТОВ "ГІППО" не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/11151/20 має бути залишена без змін.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 282 ГПК України, згідно з пунктом 4 частини 1 якої, у резолютивній частині постанови зазначається, зокрема, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України підлягають покладенню на апелянта.

Керуючись ст.ст. 255, 267-271, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГІППО" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/11151/20 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/11151/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "ГІППО".

4. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду Києва від 05.08.2020 у справі №910/11151/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення, відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 27.10.2020.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді В.А. Корсак

А.І. Мартюк