ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2020 року м.Дніпро Справа № 904/2265/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач)

суддів: Білецька Л.М., Верхогляд Т.А.

розглянувши без повідомлення учасників провадження у справі за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020р.

у справі № 904/2265/20 (суддя - Ніколенко М.О., м. Дніпро)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпера Груп", м. Дніпро

до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Жовті Води Дніпропетровської області

про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 103 447,27 грн., пені у розмірі 22 238,40 грн., штрафу в розмірі 10 713,69 грн., 3 % річних у розмірі 1 827,08 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпера Груп" суму основного боргу у розмірі 103 447,27 грн., 3 % річних у розмірі 1 820,34 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 600,00 грн. Відмовлено в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 22 238,40 грн., штрафу у розмірі 10713,69 грн. та 3 % річних у розмірі 6,74 грн.

2. Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020р. в частині задоволених позовних вимог, відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Скаржник посилається в апеляційній скарзі на те, що судом було прийняте незаконне рішення, оскільки позивач не подав до суду першої інстанції заяву про зменшення позовних вимог стосовно сплаченого відповідачем основного боргу у розмірі 40 000, 00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 31.07.2020р. №12697 на суму 394, 56грн., від 31.07.2020р. №12698 на суму 39 605, 44 грн., які були сплачені саме до винесення рішення.

Відповідачем було повністю погашено суму основного боргу, що підтверджується платіжним дорученням від 14.08.2020р., оскільки рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020 року надійшло на адресу Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" 14.08.2020р., тому відповідач не встиг надати інформацію стосовно повного погашення боргу.

2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що провадження у справі №904/2265/20 було відкрито судом першої інстанції 30.04.2020 року, а відтак зміна розміру позовних вимог була можлива не пізніше 30.05.2020 року. Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що сума заборгованості сплачувалась 31.07.2020р та 14.08.2020р., тобто через два місяця після спливу строку протягом якого позивач міг змінити розмір позовних вимог. Таким чином, неподання позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог не могло спричинити взагалі прийняття судом першої інстанції необґрунтованого рішення.

На підставі наведеного, Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпера Груп" просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" без задоволення.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.09.2020 року відкрито апеляційне провадження та постановлено розглядати апеляційну скаргу без повідомлення учасників провадження у справі за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Імпера Груп" (надалі - постачальник) та Державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі - покупець) було укладено договір про закупівлю товарів № 660/13/197Е від 23.07.2019 (надалі - договір).

Згідно з п. 11.1 договору, договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2019, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник зобов`язується поставити покупцеві товари, зазначені в п. 1.2 договору, а покупець - прийняти і оплатити такі товари.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що постачальник зобов`язується поставити будівельні прути, стрижні, дроти та профілі, код 4433 (дріт ніхромовий) за найменуванням, кількістю та ціною відповідно до специфікації № 1, яка є невід`ємною частиною договору.

На виконання умов договору, сторонами було підписано специфікацію № 1 на суму 444 990грн. з ПДВ.

Позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 203 447,27 грн., що підтверджується видатковими накладними № Б6585 від 07.08.2019 та № Б6656 від 14.08.2019.

Відповідно до п. 4.2 договору, покупець здійснює оплату отриманої партії товарів по факту їх поставки протягом 60-ти календарних днів.

З урахуванням п. 4.2 договору, строк виконання відповідачем зобов`язань зі сплати вартості товару, поставленого за видатковою накладною № Б6585 від 07.08.2019, настав 07.10.2019; за видатковою накладною № Б6656 від 14.08.2019 - 15.10.2019.

Однак, відповідач порушив свої зобов`язання за договором і не оплатив отриманий товар у встановлені строки. Згідно наданих позивачем доказів відповідачем частково сплачено позивачу вартість отриманого товару на суму 100 000 грн.

За таких обставин, у Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" утворилась заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Імпера Груп" зі сплати суми основного боргу у розмірі 103 447,27 грн. за видатковою накладною № Б6585 від 07.08.2019.

Пунктом 7.4 договору встановлено, що за порушення строків оплати за поставлений товар, передбачених договором, покупець сплачує постачальнику штрафні санкції у розмірі, передбаченому ст. 231 ГК України.

На підставі пункту 7.4. договору та абзацу 3 частини 2 статті 231 ГК України, позивач нарахував пеню у розмірі 0,1 відсотка від суми заборгованості за загальний період з 07.10.2019 по 22.04.2020 у розмірі 22 238,40 грн. та штраф у розмірі семи відсотків від суми заборгованості у розмірі 10 713,69 грн. Позивач також просив стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 1 827, 08 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписи частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 202 Господарського кодексу України та статтею 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що відповідач не виконав у повному обсязі зобов`язань за договором від 23.07.2019 року щодо оплати за отриманий товар. Так, за видатковою накладною №Б6585 від 07.08.2019р. відповідачем не було сплачено 103 447, 27 грн.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача 103 447, 27 грн. основного боргу.

В апеляційній скарзі відповідач послався на той факт, що в період розгляду справи, а саме 31.07.2020р. ним було частково сплачено суму основного боргу в розмірі 40 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №12697 на суму 394, 56 грн. та №12698 на суму 39 605, 44 грн.

Разом із тим, відповідач не надав зазначених доказів до суду першої інстанції під час розгляду справи.

В апеляційній скарзі відповідач не обґрунтував причин неможливості подання відповідних доказів під час розгляду справи.

За наведених обставин, суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити факт відсутності предмету спору щодо стягнення 40 000, 00 грн. основного боргу та закрити провадження у відповідній частині.

У зв`язку з наведеним, апеляційний господарський суд не може прийняти в якості доказу платіжні документи щодо сплати відповідачем частини суми основного боргу.

Не можуть бути прийняті до уваги також посилання відповідача на погашення суми боргу згідно з платіжним дорученням №13628 від 14.08.2020 року, оскільки вказана оплата проведена після прийняття рішення судом першої інстанції.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається з поданого розрахунку, позивач здійснює нарахування штрафних санкцій, передбачених абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, за порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання.

З аналізу положень статті 231 ГК України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Так, частина друга статті 231 ГК України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частина третя цієї статті передбачає можливість законодавчого встановлення розміру штрафних санкцій і за інші види правопорушень у окремих видах господарських зобов`язань, перелічених у частині другій статті 231 ГК України.

Частиною четвертою статті 231 ГК України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення ж частини шостої статті 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 ГК України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Разом з тим, за частиною другою статті 343 ГК України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом наведених вище положень законодавства, розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Така сама правова позиція щодо застосування норм статті 231 ГК України викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

Так, в спірному договорі сторонами не обумовлено розмір та базу нарахування штрафних санкцій, а лише зазначено, що штрафні санкції нараховуються у розмірі, передбаченому ст. 231 ГК України.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпера Груп" про стягнення пені у розмірі 22 238,40 грн. та штрафу у розмірі 10 713,69 грн. є не обґрунтованими.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошових зобов`язань на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував відповідачу до сплати 3% річних у розмірі 1 827,08 грн. за період з 15.10.2019 по 10.11.2019 (27 днів) за видатковою накладною № Б6656 від 14.08.2019 та за період з 07.10.2019 по 22.04.2020 за видатковою накладною № Б6585 від 07.08.2019.

Проте, судом першої інстанції встановлено, що розрахунок 3% річних, наданий позивачем, не відповідає чинному законодавству України. Так, позивачем було помилково визначено періоди прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати товару, поставленого на підставі видаткових накладних № Б6656 від 14.08.2019 та №Б6585 від 07.08.2019р.

За розрахунком суду першої інстанції, перевіреним апеляційним господарським судом сума 3% річних становить 1 820,34 грн.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпера Груп" про стягнення 3% річних є правомірними у розмірі 1 820,34 грн.

З урахуванням наведеного, місцевий господарський суд прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнув з відповідача 103 447, 27 грн. основного боргу та 1 820, 34 грн. - 3% річних.

3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні. В зв`язку з чим, рішення місцевого господарського суду у даній справі в оскаржуваній частині має бути залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

3.5. Розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 275-282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020 року у справі № 904/2265/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя _________________ І.О. Вечірко

Суддя _________________ Л.М. Білецька

Суддя _________________ Т.А. Верхогляд