ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.10.2020 Справа № 905/1410/20

Господарський суд Донецької області у складі судді Бокової Ю.В., при секретарі судового засідання Лисих О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю БУДДЕТАЛЬ (84303, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Олекси Тихого, будинок 90А; )

до відповідача: приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь (87500, Донецька область, місто Маріуполь, Орджонікідзевський район, вулиця Лепорського, будинок 1; )

про стягнення 413 331,09 грн., з яких: основна заборгованість в сумі 360 000,00 грн., пеня в сумі 40 694,78 грн., 3% річних в сумі 6 125,00 грн., інфляційні втрати в сумі 6 511,31 грн.,-

за участю представників сторін:

від позивача: Дмитроняк А.С. (ордер ДН№124690 від 11.10.2020; свідоцтво ДН 5332 від 30.01.2019)

від відповідача: не з`явився

С У Т Ь С П О Р У

Товариство з обмеженою відповідальністю БУДДЕТАЛЬ звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь про стягнення 413 331,09 грн., з яких: основна заборгованість в сумі 360 000,00 грн., пеня в сумі 40 694,78 грн., 3% річних в сумі 6 125,00 грн., інфляційні втрати в сумі 6 511,31 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором підряду №230ДПЗ/1225 від 11.10.2019, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 360 000,00 грн., що стало підставою для нарахування позивачем пені в сумі 40 694,78 грн., 3% річних в сумі 6 125,00 грн., інфляційних втрат в сумі 6 511,31 грн.

Представник позивача під час розгляду даної справи наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У поясненнях по справі представник позивача наголошував на тому, що ненадання рахунку на виконання п. 3.1.1. спірного договору не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити виконані роботи. Також у вказаних поясненнях представник позивача просив відмовити у задоволенні клопотання відповідача про зменшення суми штрафних санкцій на 90 % з огляду на його безпідставність.

Представник відповідача під час розгляду даної справи проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що позивачем не було надано копії рахунку та доказів його направлення відповідачу, у зв`язку з чим не обґрунтував документально строки виникнення зобов`язань по спірному договору. У відзиві на позовну заяву представник відповідача наголошував на тому, що розрахунок пені позивачем здійснено без урахування встановленого чинним законодавством шестимісячного строку для її нарахування. Також представник відповідача просив у разі задоволення позовних вимог зменшити суму штрафних санкцій на 90 %. Крім того, представник відповідача під час розгляду даної справи наполягав на тому, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям розумності та вважає їх недоведеними.

20.10.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 27.10.2020, у зв`язку з його участю на вказану дату в судовому засіданні по справі № 265/9133/19 в Орджонікідзевському районному суді м. Маріуполя. Суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання, оскільки ухвалою суду від 13.10.2020 явка учасників справи не визнавалась обов`язковою.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд, -

В С Т А Н О В И В

11.10.2019 між приватним акціонерним товариством Металургійний комбінат Азовсталь (далі замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю БУДДЕТАЛЬ (далі підрядник) було укладено договір № 230/ДПЗ/1225 (далі-договір), відповідно до п. 1.1. якого підрядник зобов`язується власними та/або залученими силами за завданням замовника виконати в обумовлені строки роботи по заміні сальникового ущільнення кришки відсічного клапана пиловловлювача на об`єкті ПрАТ «МК «АЗОВСТАЛЬ» капітального ремонту доменної печі № 3 (далі - об`єкт) згідно кошторису № У256, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані вище роботи на умовах даного договору (якщо інше не передбачено положеннями даного договору).

Роботи, передбачені даним договором, виконуються на території ПрАТ «МК «АЗОВСТАЛЬ», м. Маріуполь, Донецька область, Україна (п. 1.3. договору).

Згідно п. 2.1. договору вартість робіт за договором є твердою та визначена відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації, умовами виконання робіт та чинними нормативними вимогами та складає: без урахування ПДВ 300 000,00 грн., ПДВ 60 000,00 грн., всього з ПДВ 360 000,00 грн.

Відповідно до п. 3.1. договору замовник сплачує підряднику вартість робіт в розмірі, передбаченому п. 2.1. даного договору, наступним чином:

3.1.1. замовник здійснює оплату виконаних робіт на підставі рахунків підрядника, які виставляються підрядником щомісячно, на підставі підписаних обома сторонами актів здачі-приймання виконаних робіт.

3.1.2. Оплата рахунків підрядника за виконані роботи здійснюється протягом 20 календарних днів з дати їх отримання замовником, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника, вказаний у договорі.

Згідно п. 4.1. договору підрядник зобов`язаний виконати роботи, передбачені даним договором у строки, визначені графіком виконання робіт (додаток №2), який є невід`ємною частиною даного договору.

Даний договір набуває законної сили з моменту підписання його сторонами та діє до 31.05.2020 року. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобов`язань (в тому числі гарантійних) по даному договору (п. 7.1. договору).

Відповідно до п. 11.1. договору здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами за актами приймання-передачі виконаних робіт.

Згідно п. 11.2. договору за результатами виконаних робіт підрядник зобов`язаний в строк до 20 числа місяця надати замовнику акти здачі-приймання виконаних робіт поточного місяця, а замовник зобов`язаний у строк не пізніше останнього числа місяця підписати дані акти та передати їх підряднику. У випадку незгоди замовника з інформацією, яка викладена в акті, замовник направляє підряднику мотивовану відмову від підписання вказаних документів.

Відповідно до п. 17.10. договору за невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

Вищезазначений договір підписаний представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками підприємств.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем у листопаді 2019 було виконано, а відповідачем прийнято роботи на загальну суму 360 000,00 грн. з ПДВ, що підтверджується актом приймання виконаних підрядних робіт № 457 підписаним представниками сторін без зауважень 25.11.2019.

Також на виконання умов договору представниками сторін було підписано акт на оприбуткування матеріалів, прийомо-здавальний акт № 457 та локальний кошторис на будівельні роботи № У256.

Відповідачем у встановлений договором строк оплату за виконані роботи не було, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Враховуючи статус сторін та характер правовідносин між ним, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного між ними договору № 230/ДПЗ/1225 від 11.10.2019.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором підряду, а відповідно до частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Частиною першою та третьою статті 843 Цивільного кодексу України передбачено, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України відносно обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п. 3.1.2. договору оплата рахунків підрядника за виконані роботи здійснюється протягом 20 календарних днів з дати їх отримання замовником, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника, вказаний у договорі.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилався на неотримання від позивача рахунка на оплату.

Проте суд зазначає, що виставлення рахунків не є відкладальною умовою у розумінні ст.212 Цивільного кодексу України.

За своєю природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати кошти.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 29.09.2009р. у справі №3-3902к09, від 29.09.2009р. у справі №37/405, а також у постанові Верховного Суду від №910/9472 від 23.01.18р., в яких суд зазначив, що рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати певні кошти та ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст.212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст.613 Цивільного кодексу України; а отже, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку сплатити за надані послуги.

Сплату заборгованості в сумі 360 000,00 грн. боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, контррозрахунку заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Таким чином, відповідач свої зобов`язання за договором № 230/ДПЗ/1225 від 11.10.2019 щодо оплати виконаних робіт в обумовлені договором строки не виконав, а отже прострочив виконання зобов`язання у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України. Доказів зворотного суду не надано.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 360 000,00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в сумі 40 694,78 грн. за період з 16.12.2019 по 10.07.2020 суд зазначає наступне.

Згідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Як вже зазначалося, за умовами п. 17.10. договору за невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

В даному випадку в договорі сторонами не було узгоджено розмір та порядок нарахування пені у разі прострочення відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати поставленого товару.

Особливості господарсько-правової відповідальності визначені ГК України. Так, за частиною першою статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно частини першої статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Положення частини шостої статті 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 ГК України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Разом з тим за частиною другою статті 343 ГК України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також за статтями 1 та 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини, передбачено, зокрема, частиною першою статті 1 Закону України Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій, частинами чотирнадцятою-шістнадцятою статті 14 Закону України Про державний матеріальний резерв, частиною другою статті 36 Закону України Про телекомунікації.

За змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Відповідно, відсутні підстави для застосування такої міри відповідальності як договірна санкція за відсутності конкретно визначеного її розміру в договорі та законі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 по справі № 904/4156/19.

Оскільки умовами договору № 230/ДПЗ/1225 від 11.10.2019 не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а частина шоста статті 231 ГК України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі виходячи з облікової ставки Національного банку України та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування такої міри відповідальності як договірна санкція у даному випадку, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора має сплатити суму боргу.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за період з 16.12.2019 по 10.07.2020 нараховано 3 % річних в сумі 6 125,00 грн. та інфляційні втрати за період з січня 2020 по червень в сумі 6511,31 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов`язання виникають нові додаткові зобов`язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру. Відповідно такі додаткові зобов`язання є заходами відповідальності за порушення основного зобов`язання, у тому числі, коли має місце прострочення виконання основного зобов`язання.

3% річних за своїми ознаками є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою є самостійним способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 24.01.2018 по справі № 910/24266/16, відповідно до якої вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Тобто, всі вищевказані приписи застосовуються у разі наявності прострочення грошового зобов`язання боржника перед кредитором за невиконання (неналежне виконання) умов відповідного договору.

Перевіривши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" розрахунок інфляційних втрат за визначений позивачем період, господарський суд дійшов висновку, що останній є методологічно та арифметично вірним, у зв`язку з чим задовольняє позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 6 511,31 грн

Перевіривши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" розрахунок розрахунок 3% річних за визначений позивачем період, господарський суд дійшов висновку, що останній є методологічно та арифметично невірним. Так, згідно п. 3.1.2. договору оплата рахунків підрядника за виконані роботи здійснюється протягом 20 календарних днів з дати їх отримання замовником, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника, вказаний у договорі.

Тобто, у даному випадку оплата за актом повинна була бути здійснена до 16.12.2019 року включно (з урахуванням того, що останній день строку (15.12.2019) припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України).

Згідно здійсненого судом розрахунку сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 6109,41 грн. за період з 17.12.2019 по 10.07.2020.

Як вже зазначалося, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд у разі задоволення позовних вимог зменшити суму штрафних санкцій на 90% посилаючись на те, що підприємство знаходиться в м.Маріуполі, в якому проводилась антитерористична операція, що значно ускладнило ведення господарської діяльності. Під час розгляду даної справи позивач заперечував проти зменшення штрафних санкцій з огляду на те, що вказані відповідачем обставини не вважаються відповідно до законодавства України належними підставами для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 40 694,78 грн., суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зменшення суми штрафних санкцій на 90%.

Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судовий збір на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю БУДДЕТАЛЬ до приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь про стягнення 413 331,09 грн., з яких: основна заборгованість в сумі 360 000,00 грн., пеня в сумі 40 694,78 грн., 3% річних в сумі 6 125,00 грн., інфляційні втрати в сумі 6 511,31 грн. задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь (87500, Донецька область, місто Маріуполь, Орджонікідзевський район, вулиця Лепорського, будинок 1; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю БУДДЕТАЛЬ (84303, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Олекси Тихого, будинок 90А; ) заборгованість в сумі 360 000,00 грн., 3% річних в сумі 6109,41 грн., інфляційні втрати в сумі 6 511,31 грн., судовий збір в сумі 5 589,31 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 27.10.2020 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 02.11.2020.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись з електронною копією судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за його веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Ю.В. Бокова