ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"26" жовтня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2449/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю.М. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи:

за позовом: Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Гончаренко Ольги Дем`янівни ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 29 563,46 грн

ВСТАНОВИВ:

19.08.2020р. Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Гончаренко Ольги Дем`янівни, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 06.06.2013р. в загальному розмірі 29 563,46 грн, з яких заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 7 019,76 грн, заборгованість по комісії за користування кредитом у сумі 3 470,30 грн, пеня у сумі 19 073,40 грн, а також витрати по сплаті судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про порушення відповідачем умов договору банківського обслуговування, укладеного ФОП Гончаренко О.Д. з АТ КБ "Приватбанк" шляхом підписання 06.06.2013р. заяви про приєднання до "Умов та Правил надання послуги, в частині своєчасного повернення кредитних коштів.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.08.2020р. за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/2449/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Вказаною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 ГПК України.

Ухвала суду від 25.08.2020р. була надіслана позивачу на визначену у позовній заяві електрону адресу та отримана останнім, що підтверджується довідкою про доставки електронного листа (а.с.93).

Відповідачу ухвала про відкриття провадження у справі була надіслана в межах строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, на його юридичну адресу, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Враховуючи, що надіслане на юридичну адресу відповідача поштове відправлення було повернуто поштовою установою без вручення, судом ФОП Гончаренко О.Д. про розгляд справи було повідомлено шляхом здійснення телефонограми.

28.09.2020р. до суду від відповідача надійшла заява про надіслання на електронну адресу останнього позовної заяви з додатками у зв`язку із неотриманням примірника від позивача.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учассуд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.

7.10.2020р. до суду від ФОП Гончаренко О.Д. надійшов відзив на позовну заяву (а.с.100-104), в якому відповідач, не погоджуючись із заявленими вимогами, зазначив наступне:

- розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій;

- копія анкети позичальника не може підтверджувати існування боргу, оскільки вона є лише пропозицією укласти договір (офертою) в розумінні Цивільного кодексу України, і для укладення договору обов`язковим елементом процедури такого укладення є прийняття цієї пропозиції (акцепт), відсутність якого підтверджується матеріалами справи, що свідчить про не існування договору між сторонами.

- в анкеті відсутні будь які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання: відсутня умова про надання позивачем тієї чи іншої суми, відсутня умова про обов`язок повернення тієї чи іншої суми, відсутній строк надання грошових коштів позивачем та строк повернення цих коштів відповідачем, відсутні будь які посилання на картку, з якої відповідач міг отримувати грошові кошти, відсутня умова про отримання цієї картки відповідачем;

- умови та правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною карткою не можуть підтверджувати факт існування боргу, оскільки в цих документах немає жодного посилання на особу відповідача, а також вони не підписані відповідачем, що свідчить про те, що такі документи на відповідача не розповсюджуються.

- виписка за період з 06.06.2013р. по 27.07.2020р. не може підтверджувати факт існування боргу, оскільки в ній не зазначено інформацію стосовно того, по якій саме картці і по якому саме рахунку ця виписка;

- в матеріалах справи відсутні докази у підтвердження обставини, що відповідач отримував якусь картку або йому був відкритий рахунок.

Крім того, у своєму відзиві відповідачем також зазначено про подання позивачем заяви із пропуском загального строку позовної давності.

При цьому у відзиві на позовну заяву відповідачем також було заявлено клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву.

Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч.1 ст. 118 ГПК України).

Згідно до ч.2 ст. 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи, що фактично про розгляд справи відповідач дізнався лише 25.09.2020р., а позовну заяву з додатками отримав 30.09.2020р., суд вважає за доцільне та справедливе поновити відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву та прийняти його до розгляду.

Згідно положень ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Проаналізувавши надані сторонами докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 634 Цивільного кодексу України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно положень ч. 1 та ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.06.2013р. ФОП Гончаренко Ольгою Дем`янівною було підписано заяву на відкриття рахунку (а.с.12 з оборотом), а також підписано та скріплено печаткою заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг (т.1 а.с.9), відповідно до якої відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг (розміщені на сайті банку www.pb.ua) та Тарифів банку (а.с.12).

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банки мають право відкривати своїм клієнтам, зокрема, поточні рахунки. Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

З огляду на норму ч. 1 ст. 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Тобто, норми чинного законодавства надають сторонам договору банківського рахунку можливість передбачити в ньому положення про надання банком кредиту, який надається понад залишок грошових коштів на поточному рахунку клієнта в цьому банку в межах заздалегідь обумовленої суми шляхом дебетування його рахунка. Таке кредитування рахунка клієнта надає останньому можливість здійснювати платежі за умови відсутності або недостатності грошових коштів на його рахунку (така правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 914/504/18).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наявність між сторонами договору банківського обслуговування №Б/Н від 06.06.2013 р., який укладено сторонами шляхом підписання заяви про приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг", Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, встановлено рішенням Господарського суду Одеської області від 16.12.2015р. у справі №916/4534/15.

Так рішенням Господарського суду Одеської області від 16.12.2015р. у справі №916/4534/15 задоволено повністю позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", стягнуто з Фізичної особи - підприємця Гончаренко Ольги Дем`янівни на користь банку заборгованість за Договором №Б/Н від 06.06.2013 р., 3754,33 гривень 33 копійки - заборгованості за кредитом; 4096,39 гривень 39 копійок - заборгованості по процентам за користування кредитом; 4529,86 гривень 86 копійок - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 895,15 гривень 15 копійок - заборгованості по комісії за користуванням кредитом 1218,00 гривень судового збору.

З наданого позивачем розрахунку судом встановлено, що, незважаючи на звернення до суду в 2015р. з відповідним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором, Банк продовжував нарахування процентів та комісії за договором від 06.06.2013р.

Поряд з цим, суд зауважує, що Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", звернувшись до суду з позовом (справа №916/4534/15) з підстав невиконання ФОП Гончаренко Ольги Дем`янівни зобов`язань за договором щодо сплати відсотків та інших платежів, фактично змінило умови кредитування шляхом пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту, сплати відсотків за його користування та виконання інших зобов`язань.

Аналогічної позиції також дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 02.06.2020р. по справі №910/4907/13.

З урахуванням наведеного, надаючи оцінку вимогам позивача про стягнення процентів та комісії після пред`явлення позову в рамках справи №916/4534/15 суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04.02.2020р. у справі №912/1120/16.

Так у означеній постанові Верховного суду викладено наступну правову позицію.

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Отже, враховуючи зміну позивачем строку повернення кредиту шляхом подачі позовної заяви, банк фактично з цього моменту втратив можливість нарахування процентів.

З аналогічних підстав суд зазначає про неправомірність нарахування також і комісії (винагороди).

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, у заяві відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 06.06.2013 (а.с.12), процентна ставка та комісія не зазначені. Також у цій заяві відсутні умови про застосування до відповідача відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання та, відповідно, не визначено її розміру.

Поряд з цим до матеріалів справи позивачем залучено витяг з "Умов та правил надання банківських послуг" (а.с.13-22), дослідивши який суд зазначає, що останній не містить підпису відповідача.

Натомість, як вбачається зі змісту рішення суду у справі №916/4534/15, текст якого наявний як в матеріалах справи (а.с.106-111), так і в програмі „Діловодство спеціалізованого суду", у ньому містяться посилання на іншу редакцію Умов та правил, з іншою нумерацією та тарифами.

Надаючи оцінку наданому позивачем доказу, а саме витягу з "Умов та правил надання банківських послуг", суд спирається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2019р. по справі №342/180/17, які в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України мають бути враховані господарським судом при виборі та застосуванні норм права.

Так, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив наступне.

"Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування".

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.".

Враховуючи наведені висновки Верховного Суду, з огляду на те, що наявний в матеріалах справи витяг з "Умов та правил надання банківських послуг", які протягом певного часу неодноразово змінювались, не містить підпису відповідача, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, суд вважає недоведеним факт того, що саме Умови та правила у наданій редакції є частиною кредитного договору.

З огляду на вищенаведені висновки, у суду відсутні також підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що є обов`язковим при застосуванні судами норм чинного законодавства щодо стягнення штрафної відповідальності, яка настає тільки у випадку письмової домовленості сторін щодо її застосування.

Крім того, оскільки судом встановлена неправомірність нарахування процентів та комісії після звернення до суду з позовом про повернення усієї суми кредиту, підстави для задоволення вимог про стягнення пені також відсутні.

Враховуючи наведене, у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 7019,76 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 3470,30 грн, пені у сумі 19073,40 грн слід відмовити.

Щодо заяви відповідача стосовно застосування строку позовної давності, суд зауважує, що відповідно до правової позиції, відображеної у п. 2.2 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року № 10, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Враховуючи висновки суду щодо відсутності порушеного права позивача, суд не надає оцінку аргументам відповідача щодо дотримання строків позовної давності.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, суд, з урахуванням положень ст. 129 ГПК України, покладає витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви на позивача.

Керуючись ст.ст.129,232,233,236-238,240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Суддя Ю.М. Щавинська