СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2020 р. Справа № 913/204/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Попков Д.О., суддя Пелипенко Н.М.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників сторін:

від позивача не з`явився;

від відповідача Мітасова Я.В. (адвокат), за довіреністю та свідоцтвом;

розглянувши апеляційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, м. Київ вх. № 2672 Л/З на рішення господарського суду Луганської області від 02.09.2020 р. у справі № 913/204/20 (суддя Корнієнко В.В., повний текст складено та підписано 11.09.2020 р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Схід», м. Старобільськ Луганської області

до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, м. Київ

про стягнення 273 287,81 грн.

ВСТАНОВИЛА:

31.03.2020 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Енера Схід» (далі ТОВ «Енера Схід», позивач) звернулося до господарського суду Луганської області з позовом про стягнення з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (далі Концерн РРТ, відповідач) пені в сумі 223 645,84 грн., інфляційних втрат в сумі 66 633,62 грн., 3 % річних в сумі 20 922,19 грн. за порушення строків оплати за спожиту електричну енергію з січня 2019 року по лютий 2020 року за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 26.12.2018 р. (публічним договором приєднання).

В обґрунтування позову ТОВ «Енера Схід» посилається на неналежне виконання відповідачем умов зазначеного договору в частині своєчасної оплати вартості поставленої електроенергії.

Під час розгляду справи місцевим господарським судом позивачем надано суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно з якою він просив стягнути з відповідача пеню в сумі 213 496,06 грн., інфляційні втрати в сумі 39 487,13 грн., 3 % річних в сумі 20 304,62 грн.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 02.06.2020 р. дана заява позивача прийнята до розгляду, подальший розгляд справи здійснений судом першої інстанції з її урахуванням.

Рішенням господарського суду Луганської області від 02.09.2020 р. позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто пеню в сумі 122 048,50 грн., інфляційні втрати в сумі 39 487,13 грн., 3 % річних в сумі 20 304,62 грн., а також судовий збір в сумі 2 726,05 грн.

Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що позивачем заявлено до стягнення пеню за зобов`язаннями січня і лютого 2019 року поза межами спеціальної позовної давності, про застосування якої відповідач заявив до прийняття рішення у справі, чим обумовлена відмова в цій частині позову, а в частині його задоволення доведенням матеріалами справи та визнанням відповідачем прострочення оплати за спожиту електроенергію у спірний період.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить повністю звільнити Концерн РРТ від оплати штрафних санкцій у даній справі, а також скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідач не заперечує, що отримував електроенергію за договором про постачання електричної енергії від 26.12.2018 р. (публічним договором приєднання), підписував акти, отримував та оплачував рахунки, деякі з них із незначним запізненням, що, на його думку, сталося не з вини Концерну.

Посилаючись на ч. 3 ст. 551 ЦК України та на ч. 2 ст. 233 ГК України, відповідач обґрунтовує відсутність своєї вини у простроченні оплати за спожиту електроенергію наступними обставинами:

- Концерн РРТ є єдиним державним підприємством, яке забезпечує інформаційну безпеку держави, а державна система розповсюдження теле- та радіопрограм, яку обслуговує Луганська філія Концерну РРТ, є для більшості населення Луганської та Донецької областей єдиним джерелом безкоштовного отримання інформації;

- в Концерні РРТ склалася скрутна фінансова ситуація, зумовлена складними взаємовідносинами між Концерном РРТ та ПАТ «НСТУ» (суспільним телебаченням), заборгованість якої досягла 124,42 млн.грн.; Концерн вимушений сплачувати обов`язкові платежі до державного бюджету за нараховані, але не отримані кошти в сумі близько 30 млн. грн.;

- у зв`язку з відключенням аналогового телебачення в Україні та зменшенням доходів Концерну РРТ за останні роки, підприємство робить все можливе, щоб поступово розрахуватися з енергопостачальними організаціями та не допускати відключення власних об`єктів, борг перед якими складає 35,5 млн.грн.;

- вартість спожитої електроенергії за договором оплачена відповідачем ще до подання позивачем позовної заяви, заборгованість перед позивачем відсутня, тому позивач не поніс жодних збитків, - таких доказів матеріали справи не містять.

02.11.2020 р. через канцелярію суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, проте даний документ був отриманий після закінчення судового засідання у справі, а тому не може бути прийнятий до уваги.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Енера Схід» виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії, виданої згідно постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 14.06.2018 № 429.

26.12.2018 Концерном РРТ подано 11 заяв-приєднання (за кількістю об`єктів споживачів електроенергії) до центрів обслуговування клієнтів позивача, відповідно до яких відповідач прийняв умови публічного договору постачання електричної енергії, усі 11 об`єктів відповідача споживачів електроенергії, розташовані у Луганській області і відносяться до Луганської філії відповідача.

На підставі заяв-приєднання споживачеві відкрито особові рахунки; на кожну заяву-приєднання був відкритий особистий рахунок споживача, тобто 11 особових рахунків: 104-МР; 9-СТ; 5-СБ; 26-МЛ; 28/РЕМ-ЛС; 35-КМ; 43-ТР; 47-БЛ; 117-БУ; 127-НП; 440-СВ.

Згідно з публічним договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 26.12.2018 з комерційною пропозицією (додаток № 2 до договору), укладеному між сторонами шляхом приєднання відповідача, ТОВ Енера Схід - постачальник в період з січня 2019 р. по лютий 2020 р. поставляв відповідачу - споживачеві електричну електроенергію для забезпечення потреб електроустановок споживача.

За умовами пп. 1) п. 6.2. договору, споживач зобов`язався забезпечити своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 5.10. договору, оплата рахунка постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем в строки, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів від дати отримання споживачем цього рахунка, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного в комерційній пропозиції, прийнятої споживачем.

Пунктом 5.11. договору та комерційною пропозицією (додатком № 2 до договору) встановлено, що у разі порушення споживачем строків оплати, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Строк дії договору встановлений у комерційній пропозиції до нього тривалістю до 31.12.2020 р. з визначенням умов щодо його пролонгації.

Факт отримання поставленої позивачем електроенергії у зазначених в актах та рахунках розмірах відповідачем визнається та не заперечується.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем отримані рахунки позивача оплачувалися із порушенням строків, встановлених договором, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду Луганської області.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 20 304,62 грн. за період з 08.02.2019 р. по 12.03.2020 р. та інфляційних втрат в сумі 39 487,13 грн. за період з лютого по травень 2019 року, вбачається наступне.

Згідно з статтями 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

3 % річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З огляду на доведеність позивачем та матеріалами справи факту прострочення відповідачем оплати спожитої електроенергії, висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 20 304,62 грн. та інфляційних втрат в сумі 39 487,13 грн. є правомірним та обґрунтованим.

Оскільки 3 % річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, тому відповідач безпідставно просить суд апеляційної інстанції звільнити його від оплати цих нарахувань саме в якості штрафних санкцій, скасувавши оскаржуване рішення суду у відповідній частині.

Крім 3 % річних й інфляційних втрат позивачем також заявлено до стягнення пеню в сумі 213 496,06 грн. за період з 08.02.2019 р. по 12.03.2020 р. на підставі п. 5.11 договору та комерційної пропозиції до нього.

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 258 ГПК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до частин 3 і 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що відповідачем у відзиві на позов заявлено про застосування позовної давності, судом першої інстанції на законних підставах відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення пені за зобов`язаннями січня та лютого 2019 року щодо яких позовна давність сплила та стягнуто в примусовому порядку з відповідача пеню в сумі 122 048,50 грн.

Апеляційна скарга Концерну РРТ ґрунтується на тому, що суд першої інстанції неправомірно не врахував того, що відповідач є державним підприємством, перебуває у скрутному фінансовому становищі тощо та просить суд апеляційної інстанції звільнити його від сплати штрафних санкцій у даній справі.

При цьому, клопотання про зменшення розміру заявленої до стягнення пені або клопотання про звільнення від сплати пені відповідач під час розгляду справи господарським судом Луганської області не заявляв.

Жодного доказу на підтвердження викладених в апеляційній скарзі обставин відповідач не надав, обмежившись посиланням на сайт Концерну РРТ щодо основних показників його діяльності та на певні судові справи щодо стягнення іншими енергопостачальними організаціями заборгованості з підприємства відповідача.

Частиною 1 ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Тобто, можливість звільнення боржника від сплати штрафних санкцій взагалі, нарахованих кредитором за порушення ним свого зобов`язання, чинним законодавством не передбачена.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки (штрафу, пені) наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Складне фінансове становище відповідача, яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, не може бути безумовною підставою для зменшення розміру пені. При цьому, таке рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

За інформацією сайту Концерну РРТ щодо основних показників діяльності підприємства, посилання на яку міститься в тексті апеляційної скарги, господарська діяльність відповідача не є збитковою. Так, у 2018 році загальні доходи Концерну РРТ склали 677 957 тис.грн., а загальні витрати 663 519 тис. грн., рентабельність діяльності оцінена у 1,7 %; у 2019 році загальні доходи Концерну РРТ склали 597 252 тис.грн., а загальні витрати 592 492 тис.грн., рентабельність діяльності оцінена у 0 %, проте про наявність збитків даних не наведено; у І півріччі 2020 року загальні доходи Концерну РРТ склали 277 317 тис.грн., а загальні витрати 275 460 тис. грн., рентабельність діяльності оцінена у 0,3 %, про наявність збитків також не зазначено.

Отже, скаржником не доведено того, що його підприємство є збитковим, перебуває у скрутному фінансовому становищі, для якого стягнення оскаржуваним рішенням суду пені в сумі 122 048,50 грн. матиме вкрай негативні наслідки.

До того ж, відповідачем не надано до матеріалів справи жодних документів, які б підтверджувати відсутність в нього коштів на рахунках в банківських установах, відсутність майна, за рахунок якого можливо б було виконати грошові зобов`язання перед позивачем, а також доказів про наявність заборгованості контрагентів, про яку йдеться в апеляційній скарзі.

У додатках до заяви-приєднання, а також в самих заявах зазначено про розташування об`єктів споживача у наступних населених пунктах Луганської області: с-ще Сосновий, с. Підгорівка, Червоноармійська селищна рада у Білокуракинському районі, с. Семикозівка Біловодського району, с. Городище, м. Кремінна, смт Марківка, с. Зоринівка, смт Троїцьке, смт Білолуцьк, с-ще Широкий, м. Лисичаньк.

Посилаючись на те, що телебачення та радіомовлення на загальнонаціональних каналах забезпечує інформаційну безпеку держави, особливо на Сході України в умовах проведення бойових дій, відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що додаткові витрати концерну можуть заподіяти шкоди інформаційній інфраструктурі України.

Звертаючи увагу в апеляційній скарзі на надання телекомунікаційних послуг населенню Луганської області в умовах бойових дій, відповідачем не надано суду апеляційної інстанції сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Торгово-промислової палати України або уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати у розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», у зв`язку з чим доводи скаржника про відсутність його вини у порушенні договірного зобов`язання шляхом прострочення оплати спожитої електроенергії не доведені належними доказами, тому відхиляються судовою колегією.

При цьому, відповідач укладаючи договір про постачання електричної енергії від 26.12.2018 р. (публічний договір приєднання) був обізнаний щодо можливості нарахування пені.

При вирішенні питання про зменшення розміру пені необхідно врахувати, що спір у цій справі виник саме з вини відповідача у зв`язку з несвоєчасною сплатою відповідних платежів, тому його доводи про відсутність в матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків, завданих допущеним відповідачем порушенням, не спростовують викладених вище висновків суду апеляційної інстанції.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги матеріальні інтереси сторін, в даному випадку відсутні виняткові підстави для зменшення заявленого до стягнення позивачем розміру пені, а наведені в апеляційній скарзі вимоги скаржника є недоведеними та безпідставними.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Луганської області від 02.09.2020 р. у справі № 913/204/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 03.11.2020 р.

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя Д.О. Попков

Суддя Н.М. Пелипенко