ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2020 р. Справа№ 927/134/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Попікової О.В.

Євсікова О.О.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 26.10.2020,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна",

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.06.2020, повний текст якого складено 10.06.2020

у справі №927/134/20 (суддя Фетисова І.А.),

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "НАСІННЯ"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна"

2. ОСОБА_1

про стягнення 1 062 998,77 грн,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "НАСІННЯ" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" (надалі - відповідач) та до ОСОБА_1 про солідарне стягнення 595 683,73 грн боргу, 292 807,39 грн пені, 89 352,56 грн штрафу, 35479,65 грн 3 % річних та 49675,44 грн індексу інфляції по договору № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018 та по договору поруки № 1-1705/пор45 від 17.05.2018.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018 в частині здійснення оплати. Враховуючи наявність укладеного договору поруки № 1-1705/пор45 від 17.05.2018, позивач звернувся з позовом про солідарне стягнення.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Чернігівськоїї області від 09.06.2020 у справі №927/134/20 позов задоволено частково:

Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "НАСІННЯ" (вул. Клінічна, 25, м. Київ, 03110 /адреса для листування вул. Предславинська, 34-Б, м. Київ, 03150, ) борг в сумі 595683,73 грн, 292807,39 грн пені, 89352,56 грн штрафу, 3 % річних в сумі 26121,81 грн та індекс інфляції в сумі 49675,44 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" (вул. Чернігівська, 54, с. Петрушин, Чернігівський район, Чернігівська область, 15521, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "НАСІННЯ" (вул. Клінічна, 25, м. Київ, 03110 /адреса для листування вул. Предславинська, 34-Б, м. Київ, 03150, ) 7902,31 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "НАСІННЯ" (вул. Клінічна, 25, м. Київ, 03110 /адреса для листування вул. Предславинська, 34-Б, м. Київ, 03150, ) 7902,30 грн судового збору.

В решті позовних вимог в частині стягнення 3 % річних в сумі 9 357,84 грн відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.06.2020 у справі №927/134/20 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити розмір штрафу з 89 352,56 грн до 8 935,3 грн та відстрочити виконання судового рішення у справі №927/134/20 на строк до 30.09.2020.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що рішення суду винесено з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зокрема, у доводах апеляційного оскарження скаржник не заперечує факт того, що ним товар отримано, проте повністю не оплачено.

Водночас, скаржник вважає, що суд неповно з`ясував обставини, які є підставою для застосування приписів ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, оскільки розмір нарахованої неустойки є завищеним та непропорційним достягнутої суми боргу за рішенням, тому суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача-1 про зменшення розміру штрафу.

Посилаючись на часткову оплату поставленого товару, а також ту обставину, що сума невиконаного зобов`язання стягнутого за рішенням суду складає 595 683,73 грн, а сума штрафу становить 1/6 від розміру основного зобов`язання, що свідчить про те, що штрафні санкції надмірно великі порівняно із сумою боргу та збитками кредитора, скаржник просить суд апеляційної інстанції зменшити розмір штрафу з 89 352,56 грн до 8 935,3 грн.

Крім того, скаржник у доводах апеляційного оскарження не погоджується з висновками суду про відмову у задоволенні відповідного клопотання про відстрочення виконання рішення у справі. При цьому посилається на порушення судом полоджень ч.1 ст. 121 ГПК України. Зазначає, що судом залишено поза увагою подані відповідачем докази в підтвердження наявності обставин відстрочення виконання судового рішення. Посилаючись на наведені обставини, відповідач вважає, що судом неповно з`ясовано всі обставини справи та у прохальній частині апеляційної скарги відповідач просить апеляційний суд відстрочити виконання рішення у справі №927/134/20 на строк до 30.09.2020.

Крім того, відповідач-1 посилався на порушення судом норм процесуального права, які на його думку позбавили його права на подачу відзиву у справі, а також заяви про зменшення штрафу та заяви про відстрочення виконання рішення до 30.09.2020. Зокрема, відповідач-1 посилався на порушення п.4 Розділу X Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, згідно якого під час дії карантину процесуальні строки, в тому числі на подання відзиву продовжуються. Таким чином, на переконання скаржника, 02.04.2020 у суду виникли підстави встановити відповідачу новий строк для подання відзиву, оскільки карантин було введено з 12.03.2020, тобто до завершення строку на подання відзиву, встановленого ухвалою суду від 12.03.2020.

Таким чином, причиною подання апеляційної скарги стало питання про наявність або відсутність підстав для зменшення господарським судом заявленого до стягнення суми штрафу і питання щодо правомірності відмови судом у клопотанні відповідача про відстрочення виконання рішення суду до 30.09.2020.

В іншій частині судове рішення, прийняте по суті даної справи, не оскаржено жодною із сторін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2020, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.06.2020 у справі №927/134/20 залишено без руху.

Після усунення недоліків, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.06.2020. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 21.09.2020 о 14:20 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 16.09.2020. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 16.09.2020. Встановлено учасникам справи строк до 16.09.2020 для надання своїх заперечень чи пояснень щодо клопотання відповідача про відстрочення виконання судового рішення у справі №927/134/20 на строк до 30.09.2020. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020, від 05.10.2020 розгляд справи, з врахуванням заяви відповідача, розгляд справи було відкладено.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.

Третя особа не скористалася своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надала суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 26.10.2020 з`явилися представник позивача.

Представники відповідача та третьої особи не з`явилися, про час та місце судового засідання учасники належним чином повідомлені у відповідності до ст. 120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема поштові повідомлення.

Що стосується відповідача, колегією суддів враховано, що відповідно до залучених до матеріалів справи поштових повідомлень, зареєстрованих під № 09.2-04.1/89197/20, № 09.2-04.1/89198/20 вбачається отримання ухвали суду від 05.10.2020 про відкладення розгляду справи на 26.10.2020 завчасно - 20.10.2020. Про належне повідомлення відповідача свідчать також і витяги з реєстру відстежень АТ «Укрпошта» за трекінгами відправлень 555, 563, згідно яких вбачається отримання процесуальних документів суду завчасно до судового засідання.

Третьою особою також ухвали суду отримано, що підтверджується залученим до матерів справи поштовим повідомленням, зареєстрованим під № 09.2-04.1/89195/20, також витягм з реєстру відстежень АТ «Укрпошта» за трекінгом відправлення 598, згідно яких вбачається отримання процесуальних документів суду завчасно до судового засідання.

Крім того, при врішенні питання щодо можливості розгляду справи, колегією суддів враховано, що розгляд скарги неодноразово - 21.09.2020, 05.10.2020 відкладався саме за клопотанням відповідача.

В той же час, до визначеної дати проведення судового засідання від учасників у справі не надійшло заяв чи клопотань пов`язаних з рухом апеляційної скарги, зокрема про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у судовому засіданні - 26.10.2020.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, ураховуючи те, що від учасників справи не надходило будь-яких заяв чи клопотань, зокрема щодо відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Колегією суддів враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (з подальшими змінами) з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу з 12.03.2020 по 31.12.2020 на всій території України встановлено карантин та запроваджено обмежувальні заходи.

В той же час, за приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та викладені у відзиві заперечення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

17.05.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "НАСІННЯ" (продавець) укладено договір № 2-1705/пр1916х.

Відповідно до умов договору продавець зобов`язується в строки, визначені договором, передати у власність покупця (поставити) засоби захисту рослин, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість.

Відповідно до п. 1.2 договору найменування та асортимент товару зазначаються в додатках до цього договору, які складають його невід`ємну частину.

Відповідно до п. 5.1 договору ціна за одиницю товару кожного найменування в національній валюті наводиться у додатках до договору. Загальна вартість товару з ПДВ визначається шляхом складання вартості окремих партій товару, визначених у додатках до договору. Сторони, крім встановленої ціни та загальної вартості товару в гривні, додатково визначають грошовий еквівалент ціни та загальної вартості товару в іноземній валюті, використовуючи середньозважений курс продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку за даними сайту http://minfin.com.ua/currency/mb/.

Відповідно до п. 6.1 договору загальна вартість товару повинна бути сплачена покупцем у строк, встановлений в додатках до цього договору.

Відповідно до п. 6.2 договору оплата здійснюється в гривнях у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця.

Відповідно до п. 6.3 договору якщо покупець не здійснив у встановлений додатками до договору строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, умова про розстрочення платежу, визначена додатками до цього договору вважається скасованою, строк оплати настає негайно по всім неоплаченим товарам, що поставляються по вказаному договору, а прострочення є підставою для нарахування штрафу, пені та процентів відповідно до ст. 536 ЦК України.

Відповідно до п. 10.1 договору набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками та засвідченими печатками сторін. Строк договору становить 12 місяців. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Між сторонами підписано додаток № 1 від 17.05.2018 до договору, згідно якого визначено товар оплачується покупцем в наступні строки: - 20 % загальної вартості за 5 днів до моменту поставки кожної партії товарів, - 80 % загальної вартості в строк до 30 жовтня 2018 року.

Факт укладення договору та додатку №1 до договору відповідачами не оспорено.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1 039 736,20 грн згідно з видатковими накладними:

- №Н-ВХ-0106-010 від 01.06.2018 на суму 189771,12 грн,

- №Н-ВХ-0406-080 від 04.06.2018 на суму 83058,48 грн,

- №Н-ВХ-2606-033 від 26.06.2018 на суму 120609,00 грн,

- №Н-ВХ-0507-029 від 05.07.2018 на суму 75358,80 грн,

- №Н-ВХ-0607-013 від 06.07.2018 на суму 8152,32 грн,

-№Н-ВХ-0507-020 від 05.07.2018 на суму 144082,58 грн,

-№Н-ВХ-1107-024 від 11.07.2018 на суму 414405,98 грн,

-№Н-ВХ-1907-020 від 19.07.2018 на суму 4297,92 грн.

Відповідач-1 отримав товар, про що свідчить підпис уповноваженої особи відповідача на видаткових накладних, печатка товариства та довіреності, видані відповідачем уповноваженій особі на отримання товару від позивача №№ 54 від 31.05.2018, 64 від 26.06.2018, 67 від 05.07.2018, 66 від 05.07.2018, 68 від 11.07.2018, 71 від 19.07.2018.

Факт отримання товару відповідачем-1 не оспорюється.

Відповідачем-1 частково було оплачено поставлений товар на загальну суму 207946,64 грн, що підтверджується копіями виписок банку від 31.05.2018 на суму 54565,92 грн, від 26.06.2018 на суму 24121,91 грн, від 04.07.2018 на суму 10258,75 грн, від 05.07.2018 на суму 20188,22 грн, від 06.07.2018 на суму 15071,06 грн, від 11.07.2018 на суму 82881,20 грн, від 19.07.2018 на суму 859,58 грн.

Прострочення виконання зобов`язань по оплаті починається з 31.10.2018, враховуючи умови додатку № 1 до договору.

Станом на 31.10.2018 заборгованість відповідача-1 становить 831 789,56 грн.

Крім того, 28.03.2019 між позивачем та відповідачем-1 було укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно якої вважається частково погашеною заборгованість по договору № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018 на суму 236 105,83 грн. Таким чином, станом на 28.03.2019 за відповідачем-1 залишається залишок заборгованості по договору № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018 у розмірі 595 683,73 грн.

17.05.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" (кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" (боржник) та гр. ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки № 1-1705/пор45.

Відповідно до умов договору поручитель зобов`язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань, вказаних у п. 2 цього договору.

Оскільки вказана заборгованість відповідачем не оплачена, позивач звернувся з даним позовом до суду до відповідача-1, як боржника, та відповідача-2, як поручителя за виконання боржником зобов`язань.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Предметом заявленого позову є стягнення солідарно з боржників заборгованості за договором купівлі-продажу та поруки, пені та індексу інфляції, 3 % річних, штрафу внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання.

Причиною подання апеляційної скарги стало питання про наявність або відсутність підстав для зменшення господарським судом заявленого до стягнення суми штрафу і питання щодо правомірності відмови судом у клопотанні відповідача про відстрочення виконання рішення суду до 30.09.2020.

В іншій частині судове рішення, прийняте по суті даної справи, не оскаржено учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що договір №2-1705/пр1916х від 17.05.2018 підписний сторонами, скріплений їх печатками, що свідчить про набрання ним чинності.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору №2-1705/пр1916х, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не по пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ч.1 ст.662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст.663 ЦК України).

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Матеріалами справи підтверджується належне виконання позивачем зобов`язань по договору щодо поставки товару відповідачу. До того ж факт отримання товару на умовах договору відповідачем не оспорено.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У додатку №1 до договору сторони погодили строки оплати товару, так повна вартість товару мала бути оплачена відповідачем у строк до 30.10.2018.

Як свідчать наявні матеріали справи, відповідач свої зобов`язання за договором щодо вчасної оплати товару не виконав, докази оплати відсутні.

Факт отримання товару на умовах договору відповідачем-1 не оспорено. Докази повної оплати в матеріалах справи відсутні, а відповідачем-1 суду не надано, що свідчить про неналежне виконання відповідачем-1 зобов`язань по оплаті отриманого товару.

Як встановлено судом, станом на 31.10.2018 заборгованість відповідача-1 становить 831 789,56 грн.

Як свідчать матеріали справи, 28.03.2019 між позивачем та відповідачем-1 було укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно якої вважається частково погашеною заборгованість по договору № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018 на суму 236 105,83 грн.

Таким чином, станом на 28.03.2019 за відповідачем-1 залишається залишок заборгованості по договору № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018 у розмірі 595 683,73 грн.

Сторонами договору заперечень щодо визначеної позивачем заборгованості в розмірі 595 683,73 грн в процесі розгляду справи не надано.

Враховуючи зазначені обставини, за висновком колегії суддів, вимоги позивача про стягнення 595 683,73 грн заборгованості по сплаті за поставлений товар є обґрунтованими та доведеними.

Позивач просить стягнути заборгованість за отриманий товар з відповідачів солідарно в сумі 595 683,73 грн. в т.ч. з підстав наявності правовідносин поруки.

Так, 17.05.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" (кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю "Ей Сі Джи Україна" (боржник) та гр. ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки № 1-1705/пор45.

Відповідно до умов договору поручитель зобов`язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань, вказаних у п. 2 цього договору.

Відповідно до п. 2.1 договору цим договором поруки забезпечується виконання боржником перед кредитором зобов`язання з оплати товару за договором № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018 в розмірі 1 418 016,54 грн.

Відповідно до п. 2.2 договору поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник за договором № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018, в тому числі і за сплату штрафних санкцій за несвоєчасну оплату товару.

Пунктом 3.1 договору визначено, що поручитель солідарно з боржником відповідають перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за договором № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018 в розмірі 1418016,54 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору у випадку невиконання боржником у строк до 30.10.2018 зобов`язання з погашення перед кредитором заборгованості в розмірі, визначеному п. 2.1 договору, поручитель зобов`язується солідарно протягом 7 робочих днів з моменту отримання вимоги кредитора, виконати за боржника зобов`язання останнього перед кредитором.

Відповідно до п. 8.1 договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до моменту припинення зобов`язання, забезпеченого порукою.

Відповідно до п. 11.2 договору за порушення строків виконання зобов`язань за цим договором сторона, яка допустила прострочку, сплачує другій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої на суму простроченого зобов`язання за кожен день прострочки.

Відповідно до п. 11.4 договору в разі ухилення від оплати вартості товару понад 15 календарних днів покупець, крім пені, сплачує продавцю штраф у розмірі 15 % від несплаченої вартості товару.

Відповідно до п. 11.7 договору нарахування штрафних санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором припиняється через три роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконане. Строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором становить три роки.

Факт укладення договору поруки, його дійсність сторонами не оспорена, що свідчить про наявність зобов`язань відповідача-2 по договору поруки № 1-1705/пор45 (в обсягах встановлених п. 2.2 договору поруки) за невиконання відповідачем-1 зобов`язань по договору № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018.

В силу приписів ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки, що міститься у ч. 4 ст. 559 ЦК України. Таким чином, враховуючи, що прострочка відповідача-1 бере свій початок з 31.10.2018, трирічний строк зобов`язань поручителя за договором поруки не припинився на момент пред`явлення позову, що свідчить про правомірність заявлення солідарних вимог до відповідачів позивачем

Враховуючи зазначене, оскільки матеріалами справи підтверджується заборгованість відповідача-1 по оплаті отриманого товару в сумі 595 683,73 грн, вимога позивача про стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 суми основного боргу солідарно є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Таким чином, позовні вимоги в цій частині правомірно задоволено судом першої інстанції.

Серед іншого, позивачем також нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 пеню сумі 121 418,49 грн за період з 31.10.2018 по 27.03.2019 нараховану на суму боргу 831 789,56 грн в та за період з 28.03.2019 по 17.02.2020 з суми боргу 595 683,73 грн в сумі 171 388,90 грн, загальна сума пені, що пред`явлена до стягнення 292 807,39 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідачів солідарно штраф в сумі 89 352,56 грн з суми боргу 595683,73 грн.

Відповідно до ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями у розумінні ст.230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 11.2 договору за порушення строків виконання зобов`язань за цим договором сторона, яка допустила прострочку, сплачує другій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої на суму простроченого зобов`язання за кожен день прострочки.

Згідно з п. 11.4 договору у разі ухилення від оплати вартості товару понад 15 календарних днів покупець, крім пені, сплачує продавцю штраф у розмірі 15 % від несплаченої вартості товару.

Дослідивши розрахунки пені здійснені позивачем, враховуючи наявність обсягу відповідальності поручителя зав умовами договору поруки про сплату штрафних санкцій, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що пеня є правильно обрахованою позивачем, обґрунтованою, тому правомірно задоволена судом шляхом солідарного стягнення з відповідачів в сумі 292 807,39 грн.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 штрафу в сумі 89 352,56 грн з суми боргу 595 683,73 грн, враховуючи умови п. 11.4 договору № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018 та прострочку оплати товару понад 15 календарних днів, також є обґрунтованими обґрунтованим та підлягають задоволенню шляхом солідарного стягнення з відповідачів.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача-1 та відповідача -2 3 % річних в сумі 10 118,21 грн за період з 31.10.2018 по 27.03.2019 з суми боргу 831789,56 грн та 25 361,44 грн 3 % річних за період з 28.03.2019 по 17.02.2020 з суми боргу 595683,73 грн, в загальній сумі 35479,65 грн; індекс інфляції в сумі 38 954,57 грн за період з листопада 2018 року по березень 2019 року з суми боргу 83 1789,56 грн та 10 720,87 грн за період з квітня 2019 року по січень 2020 року з суми боргу 595 683,73 грн, в загальній сумі 49675,44 грн.

Що стосується вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає, що статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи 3% річних та інфляційні витрати, не є штрафними санкціями (пеня, штраф тощо), а є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Враховуючи обсяг відповідальності поручителя за умовами п.2.2 договору поруки № 1-1705/пор45, солідарно заявлені до стягнення річні та інфляційні за приписами ст.625 ЦК України відповідають суті та змісту зобов`язальних обов`язків поручителя перед кредитором за невиконані грошові зобов`язання відповідача-1.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів дійшла висновку, що він є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 індексу інфляції в сумі 38954,57 грн за період з листопада 2018 року по березень 2019 року з суми боргу 831789,56 грн та 10720,87 грн за період з квітня 2019 року по січень 2020 року з суми боргу 595683,73 грн, в загальній сумі 49675,44 грн, який є обґрунтованим та правомірно задоволено судом першої інстанції.

Що стосується заявленого до стягнення розміру 3 % річних, колегія суддів погоджується з висновком суду про часткове задоволення цих вимог.

Як було зазначено, позивач просив стягнути з відповідача-1 та відповідача-2 10118,21 грн 3 % річних за період з 31.10.2018 по 27.03.2019 з суми боргу 831789,56 грн та 25361,44 грн 3 % річних за період з 28.03.2019 по 17.02.2020 з суми боргу 595683,73 грн, в загальній сумі 35479,65 грн.

В той же час, при перевірці суми 3 % річних за період за період з 28.03.2019 по 17.02.2020 з суми боргу 595683,73 грн судом встановлено, що сума 3 % річних становить 16 003,60 грн, в зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню в сумі 26 121,81 грн, в решті позовних вимог в частині стягнення 3 % річних в сумі 9 357,84 грн слід відмовити, оскільки позивачем допущено помилку при їх нарахуванні.

Серед іншого, колегія суддів не погоджується з аргументами відповідача-1 про порушення судом норм процесуального права судом першої інстанції, які на його думку позбавили його права на подачу відзиву у справі, а також клопотання про відстрочення викоання рішення суду і зменшення розміру штрафу, виходячи з наступного.

Так, скаржник вказує, на порушення п.4 Розділу X Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, згідно якого під час дії карантину процесуальні строки, в тому числі на подання відзиву продовжуються. Таким чином, на переконання скаржника, 02.04.2020 у суду виникли підстави встановити відповідачу новий строк для подання відзиву, оскільки карантин було введено з 12.03.2020, тобто до завершення строку на подання відзиву, встановленого ухвалою суду від 12.03.2020.

Як свідчать матеріали справи, розгляд даної справи неодноразово відкладався судом, а саме ухвалами від 07.04.2020, від 28.04.2020, 12.05.2020, 02.06.2020 в тому числі, судом враховано клопотання відповідача-1 (№ 1-5/268 від 01.06.2020).

Крім того, до початку судового засідання 09.06.2020 відповідачем-1 надіслано електронною поштою через канцелярію суду клопотання № 05/06/20-01 від 05.06.2020 про відкладення розгляду справи. У цьому клопотанні відповідач-1 просить надати відповідачу строк для подання відзиву у справі № 927/134/20 та винести відповідну ухвалу, яке мотивовано наявністю підстав для продовження відповідного строку з посиланням на п.4 Розділу X Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суд першої інстанції, дійшов висновку відповідне клопотання відповідача-1 залишити без розгляду, з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 46 ГПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ч.4 ст.161 ГПК України, подання заяв по суті, у тому числі відзиву на позовну заяву (відзиву), є правом учасників справи.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (стаття 113 ГПК України).

При цьому, приписами статей 55, 129 Конституції України встановлено, що застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом. Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, в даному випадку - норм ГПК України. А тому право на подання відзиву на позовну заяву не є абсолютним, подаючи відзив на позовну заяву заявник повинен дотримуватись вимог ГПК України щодо його подання.

Відповідно до частини восьмої статті 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Згідно з частиною першою статті 116 ГПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків.

Процесуальний строк, виступає одним з ключових елементів господарсько-процесуальної форми, і в цілому направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження господарського процесу у визначених ГПК України часових рамках. Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз ГПК України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства. Процесуальні строки, з поміж іншого, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків. Так, з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.

Відповідно до статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, право на подання відзиву на позовну заяву може бути реалізовано відповідачем виключно у строк, встановлений судом для подання відзиву на позов, а процесуальним наслідком пропуску такого строку є втрата права на вчинення стороною відповідної процесуальної дії. Обрахування строку на подання відзиву на позов починається відповідно для кожного учасника справи з наступного дня після дати отримання ним ухвали господарського суду про відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 12.03.2020 про відкриття провадження у справі відповідачу було встановлено строк для надання відзиву на позов протягом 15 днів з дати отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі та відповідач був попереджений, що в разі ненадання відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвала суду від 12.03.2020 про відкриття провадження у справі була отримана відповідачем-1 17.03.2020, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення від 12.03.2020 №921, відповідно строк подачі відзиву на позовну заяву сплив 01.04.2020.

Відповідач-1, у відповідності до ст.165 Господарського процесуального кодексу України, своїм процесуальним правом не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав.

У відповідності до ч. 2 ст. 119 ГПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи наведенні положення законодавства, суд встановив, що строк подачі відзиву на позовну заяву сплив 01.04.2020, а відповідач-1 із клопотанням про продовження строку надання відзиву на позовну заяву звернувся лише 09.06.2020, тобто після закінчення встановленого судом строку для подачі відзиву на позовну заяву (01.04.2020) та на процесуальній стадії розгляду справи по суті.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, посилання відповідача-1 на п.4 Розділу X Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким процесуальний строк подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину, обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки, як встановлено судом, ухвала суду від 12.03.2020 про відкриття провадження у справі, в якій відповідачу було встановлено строк для надання відзиву на позов протягом 15 днів з дати отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі, була отримана відповідачем 17.03.2020, відповідно строк подачі відзиву на позовну заяву сплив 01.04.2020, тобто до 02.04.2020, дати набрання чинності Законом України щодо внесення змін до розділу Х Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України.

Відтак, твердження відповідача-1 з приводу того, що суд позбавив відповідача-1 на подачу відзиву на позов, клопотань про відстрочення виконання рішення суду і зменшення розміру штрафу, не заслуговують на увагу та спростовуться вищевикладеним.

Порушень процесуального закону у даному випадку колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про наявність підстав для зменшення штрафу з 89 352,56 грн до 8 935,3 грн та відповідного клопотання відповідача-1, що заявлене у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Посилаючись на застосування ч. 2 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст.551 Цивільного кодексу України, які надають суду право зменшити розмір штрафних санкцій, відповідач, вказав на те, що на виконання умов договору відповідач здійснив часткову оплату товару на суму 207 946,64 грн, що підтверджується банківською випискою, однак ці обставини судом не враховано. Також відповідач-1 вказав на наявність укладеної 28.03.2019 між позивачем та відповідачем-1 угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно якої вважається частково погашеною заборгованість по договору № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018 на суму 236 105,83 грн. Таким чином, станом на 28.03.2019 за відповідачем-1 залишається залишок заборгованості по договору № 2-1705/пр1916х від 17.05.2018 у розмірі 595 683,73 грн, однак вказані обставини судом не враховані.

Відповідач-1 стверджує, що сума основного зобов`язання стягнутого відповідно до рішення суду складає 595 683,73 грн, а сума штрафу становить 1/6 від розміру основного зобов`язання, що свідчить про те, що штрафні санкції надмірно великі порівняно із сумою боргу та збитками кредитора. Таким чином, на думку скаржника, судом не об`єктивно оцінено обставини справи, зокрема не враховано ступінь виконання зобов`язання, не з`ясовано та не взято до уваги причини неналежного виконання зобов`язання.

Відтак, скаржник просить суд апеляційної інстанції зменшити розмір штрафу з 89 352,56 грн до 8 935,3 грн.

Досліджуючи зазначені аргументи, перш за все колегія суддів вважає необхідним зазначити, що за матеріалами справи відсутні докази заявлення відповідачем-1 до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру штрафу. Таким чином, аргументи скаржника про порушення судом положень ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, колегія суддів оцінює критично, визнає їх безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про наявність підстав для зменшення штрафу судом апеляційної інстанції з 89 352,56 грн до 8 935,3 грн, колегія суддів дійшла висновку зазначити наступне.

Неустойка (штраф, пеня), виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Однак, чинне законодавство України не містить переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, а не обов`язком, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 905/1742/18, від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 18.06.2019 у справі №914/891/16).

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Застосовуючи норму статті 551 Цивільного кодексу України, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.13 № 7-рп/2013).

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Зі змісту наведених норм також вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В той же час, відповідачем в порядку визначеному процесуальним законом, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді справи, не надано належних та допустимих доказів про наявність істотних та виняткових обставин, які є підставою для зменшення розміру неустойки.

При цьому, неустойка, виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України, статті 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Водночас, не є достатнім для зменшення розміру штрафу, посилання відповідача на часткову оплату відповідачем поставленого товару, а також те, що заявлений розмір штрафу є надмірно великим порівняно із сумою боргу, яка стягнута за рішенням суду та збитками кредитора, оскільки, як вказувалось вище, зобов`язання мають бути виконані належним чином в повному обсязі.

При цьому, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, суд додатково акцентує увагу скаржника, що зменшення суми пені є правом суду, яке він може реалізувати у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів. Таке право застосовується виключно у виняткових випадках, наявність яких відповідач у даному випадку не довів.

Відповідач є господарюючим суб`єктом і несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з ст. 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Таким чином, оцінюючи викладене в сукупності, беручи до уваги, що питання зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках, врахувавши встановлений розмір несвоєчасного виконання відповідачем свого зобов`язання та розмір штрафу, а також обставини, на які посилався відповідач, як на підставу зменшення штрафу, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача щодо зменшення розміру штрафу з 89 352,56 грн до 8 935,3 грн грн.

Серед іншого, скаржник у доводах апеляційного оскарження наголошує, що судом неправомірно відмовлено у задоволенні відповідного клопотання про відстрочення виконання рішення у справі. При цьому посилається на порушення судом полоджень ч. 1 ст. 121 ГПК України. Зокрема, зазначає, що суд повинен врахувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини. Крім того, зазначає, що судом залишено поза увагою подані відповідачем докази в підтвердження наявності обставин відстрочення виконання судового рішення. Посилаючись на наведені обставини, відповідач вважає, що судом неповно з`ясовано всі обставини справи та у прохальній частині апеляційної скарги відповідач просить апеляційний суд відстрочити виконання рішення у справі №927/134/20 на строк до 30.09.2020.

Щодо суті відповідної заяви відповідача про відстрочення виконання рішення у справі №927/134/20 на строк до 30.09.2020, а також тверджень відповідача-1 щодо необґрунтованого висновку суду про відмову у її задоволенні, колегія суддів зазначає про наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено відсутність у матеріалах справи заяви відповідача-1. Поданої до суду першої інстанції, про відстрочення виконання рішення у справі №927/134/20 на строк до 30.09.2020. Таким чином, аргументи відповідача-1 про необґрунтовану відмову судом у задоволенні відповідного клопотання відповідача-1 колегія суддів визнає безпідставними.

Щодо розгляду такої заяви судом апеляційної інстанції колегія суддів дійшла висновку таку заяву залишити без розгляду, позаяк відповідно до частини першої статті 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Таким чином, суд звертає увагу, що вказана норма процесуального законодавства надає право суду, який ухвалив рішення, зокрема, надати відстрочення або розстрочити виконання, про що зазначається в рішенні. Тобто, таке право надається суду, який ухвалює рішення, а, в даному випадку, судом апеляційної існтнції здійснюється перегляд прийнятого рішеня суду першої інстанції.

Колегія суддів роз`ясняє скаржнику, що він не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з відповідною заявою в порядку визначеному господарським процесуальним законом.

Поміж іншим, суд апеляційної інстанції вважає необхідним звернути увагу відповідача-1, що 15.12.2017 набув чинності Господарський процесуальний кодекс України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII. Тому питання відстрочення або виконання судового рішення регулються положеннями 331 ГПК України в редакції зазначених змін, а не ст. 121 ГПК України, як посилається скаржник.

Серед іншого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для розгляду птання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30 000 грн, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як визначено ч.1 ст.124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем подано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат: судовий збір в сумі 15 944,98 грн та витрати на правову допомогу в сумі 30 000 грн. В той же час, у підтвердження доказів понесення витрат по оплаті судового збору позивачем надано платіжне доручення № 20 від 18.02.2020.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано договору про надання правничої допомоги, відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а тому судом питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу не підлягало вирішенню.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та в цілому зводяться до переоцінки обставин зазначених місцевим судом.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка.

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Процесуальні права сторін при розгляді справи судом першої інстанції не порушено.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівськоїї області від 09.06.2020 у справі №927/134/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 28.10.2020.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.В. Попікова

О.О. Євсіков