ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2020 р. Справа№ 910/11673/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Коробенка Г.П.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Тищенка М.В. керівник, Аксаітової М.Ю. орд. від 02.11.2020;

від відповідача: Ільчик М.О. дов.№225-КМГ-5119 від 10.09.2020;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Благодійного Фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.08.2020 (повний текст підписано 19.08.2020)

у справі №910/11673/20 (суддя Привалов А.І.)

за заявою Благодійного Фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр"

до Київської міської ради

про забезпечення позову,

УСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2019 у справі №910/11673/20 Благодійному Фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони Київській міській раді розпоряджатися земельною ділянкою площею 0.1990 га (кадастровий номер :88:199:0010), що розташована за адресою: вул. Івана Франка, 28, у Шевченківському районі м. Києва, до моменту набрання законної сили рішення суду в цій справі.

Не погодившись з вказаною ухвалою, Благодійний Фонд сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та вжити заходи забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом порушені норми процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідачем було прийняте протиправне незаконне рішення, яким заявника позбавлено права постійного користування земельною ділянкою, набутого ним у встановленому законом порядку, тому на даний момент у відповідача існує реальна можливість розпорядження земельною ділянкою без відома заявника, що в подальшому може стати причиною ускладнення виконання рішення суду та унеможливить поновлення порушеного права заявника в межах одного судового провадження, тому заборона відповідачу розпоряджатись вказаною земельною ділянкою є необхідним заходом забезпечення позову.

02 листопада 2020 року заявником подані додаткові пояснення до апеляційної скарги, у яких він наводить додаткові обставини, що нещодавно стали відомі заявнику та які підтверджують наміри відповідача розпоряджатися спірною земельною ділянкою. До пояснень додано ряд додаткових доказів, які не надавались суду першої інстанції.

Представники позивача (апелянта) у судовому засіданні просили долучити додаткові пояснення і додані до них докази, підтримали доводи, викладені у апеляційній скарзі, просили її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги.

Додаткові пояснення та докази не приймаються судом до розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Оскаржувана ухвала була прийнята судом першої інстанції 19.08.2020, отже, з врахуванням приписів статті 256 ГПК України, строк на її апеляційне оскарження закінчився 31.08.2020 (понеділок), однак додаткові пояснення, які по змісту є доповненням апеляційної скарги, подані лише 02.11.2020, тобто, поза межами строку, встановленого вказаною нормою ГПК України.

Щодо додаткових доказів, які додані до додаткових пояснень, то аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує вимоги заяви про забезпечення позову у справі, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідною заявою, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з заявою.

Проте позивачем надані суду апеляційної інстанції докази, які не надавались суду першої інстанції, без обґрунтування причин неможливості їх подання, а окремі докази датовані вереснем 2020 року, тобто, на момент прийняття оскаржуваної ухвали цих доказів не існувало взагалі, тому додаткові докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки призведе до порушення принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (аналогічний висновок міститься у пунктах 31-35 постанови Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/10002/19).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали оскарження ухвали, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів оскарження вбачається, що у серпні 2020 року Благодійний Фонд сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом Київської міської ради про визнання незаконним (протиправним) рішення Київської міської ради від 07.07.2020 №9/9088 "Про припинення Благодійному Фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" права постійного користування земельною ділянкою на вул.Івана Франка, 28, у Шевченківському районі м. Києва".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення Київської міської ради від 07.07.2020 №9/9088 прийняте без належних правових підстав з порушенням Регламенту Київради.

Також позивачем була подана була подана заява про забезпечення позову від 13.08.2020, у якій він просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Київській міській раді розпоряджатись земельною ділянкою площею 0,1990 га (кадастровий номер :88:199:0010), що розташована за адресою: вул. Івана Франка, 28 у Шевченківському районі м. Києва, до моменту набрання законної сили рішення суду в цій справі.

В обґрунтування заяви позивач посилався на те, що спірним рішенням заявника протиправно позбавлено права постійного користування земельною ділянкою і відповідно до проекту рішення Київської міської ради (08/231-1717/ПР від 09.07.2020) "Про внесення змін до таблиці №1 до додатка 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м.Києві" земельну ділянку, яка вилучена у позивача, планується віднести до спеціально обладнаних майданчиків для паркування, тому існує реальна можливість розпорядження земельною ділянкою без відома заявника, що в подальшому може стати причиною ускладнення виконання рішення суду та унеможливить поновлення порушеного права заявника в межах одного судового провадження.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, місцевий господарський суд прийшов до висновку щодо відсутності обставин, з якими процесуальний закон пов`язує необхідність вжиття заходів забезпечення позову, оскільки саме лише посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів, без посилання на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для винесення ухвали про забезпечення позову.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі ст. 137 ГПК України позов забезпечується, у тому числі, забороною відповідачу вчиняти певні дії (п.2 ч.1 ст. 137 ГПК України).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Якщо позивач звертається до суд з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18).

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 ГПК України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою та подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Як вбачається із матеріалів оскарження, предметом спору є визнання недійсним рішення відповідача про припинення позивачу права постійного користування земельною ділянкою, а в якості підстави для вжиття заходів забезпечення позову позивач посилався на намір відповідача передати земельну ділянку під розміщення спеціально обладнаних майданчиків для паркування, на підтвердження чого надано відповідний проект рішення.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, обраний заявником спосіб забезпечення позову (шляхом заборони відповідачу розпоряджатись земельною ділянкою) не має належного зв`язку з предметом позову щодо визнання незаконним (протиправним) рішення Київської міської ради від 07.07.2020 №9/9088, що свідчить про відсутність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви.

Крім цього, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що посилання заявника на неможливість ефективного захисту або поновлення його прав та інтересів в майбутньому, не обґрунтовані належним чином, оскільки ним не вказано, які негативні наслідки можуть настати для заявника внаслідок віднесення спірної земельної ділянки до паркувального майданчика. При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, проектом рішення Київської міської ради, на яке посилався заявник, не передбачається будівництво будь-яких капітальних споруд на ній.

Відтак, подана позивачем заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів та посилань на докази, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо обґрунтованості, доцільності та необхідності забезпечення позову у визначений заявником спосіб на даній стадії судового процесу.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов підставного висновку про те, що заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову не підлягає до задоволення.

Однак, чинний процесуальний закон не позбавляє позивача права повторно звернутись із заявою про вжиття заходів забезпечення позову із наведенням додаткових (нових) підстав для їх вжиття та поданням відповідних доказів.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування ухвали господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на фактичних обставинах та прийнята відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні. Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.287 ГПК України ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову після їх перегляду в апеляційному порядку не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Благодійного Фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 19 серпня 2020 року - без змін.

2. Матеріали оскарження повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 05.11.2020.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.А. Кравчук

Г.П. Коробенко