ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2020 Справа № 917/779/20

м. Полтава

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Система-Логістика", вул. Корзо, 7, кв. 5, м. Ужгород, 88000

до Фізичної особи - підприємця Мотрича Руслана Івановича, АДРЕСА_1

про стягнення 54 117,58 грн.,

та зустрічною позовною заявою Фізичної особи - підприємця Мотрича Руслана Івановича, АДРЕСА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Система-Логістика", вул. Корзо, 7, кв. 5, м. Ужгород, 88000

про стягнення 20 000,00 грн.

Представники:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): відсутній

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): відсутній

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення заборгованості за надані послуги на суму 33 500 грн., відповідно до договорів-заявок №№ 920/Т/КІ, 922/Т/КІ, 923/Т/КІ від 16.12.2019р.на перевезення вантажу автомобільним транспортом, нарахувань індексу інфляції в розмірі 435,50 грн. та 234,04 грн. - 3% річних, пені в розмірі 1374,04 грн., нарахованої за несвоєчасну сплату боргу , а також 18 574 грн. додаткових витрат позивача, понесених під час виконання перевезення, всього на загальну суму 54 117,58 грн.

Ухвалою від 18.05.2020 позовна заява була залишена без руху з підстав невиконання позивачем вимог п. 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України (а.с. 62-63).

Позивач в термін, визначений судом, усунув недоліки позовної заяви, ухвалою від 15.06.2020 (а.с. 98-99) суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Цією ж ухвалою суд встановив процесуальні строки: відповідачу для подання відзиву на позов - не пізніше 15 днів з дня вручення ухвали суду, для подання заперечень - до 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив; позивачу для подання відповіді на відзив - 5 днів з моменту отримання відзиву.

Відповідач у відзиві на позов (а.с. 104-110) проти заявлених позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що позивачем внаслідок власної недбалості не були надані послуги, обумовлені договорами-заявками, оскільки вантаж не був доставлений до місця призначення; що позивач як перевізник мав можливість перевірити достатність документів для здійснення перевезення, а на відправника не покладено обов`язок інформувати перевізника чи експедитора про чинні нормативно-правові акти, які регулюють діяльність з перевезення, зокрема, щодо наявності заборон на вивезення певного товару (макулатури) з території Російської Федерації в Україну; що вина перевізника у вчиненні адміністративного правопорушення була встановлена постановою, винесеною відповідними органами РФ; а також посилається на відсутність підстав для стягнення пені, передбачених діючим законодавством.

Позивач за первісним позовом відповідь на відзив не надав.

Відповідачем за первісним позовом подано зустрічний позов про стягнення 20 000 грн., сплачених ним за послуги, надані відповідно до договорів-заявок №№ 920/Т/КІ, 922/Т/КІ, 923/Т/КІ від 16.12.2019р., з посиланням на те, обумовлені вказаними договорами-заявками послуги надані не були, проте грошові кошти, сплачені за їх надання, не були повернуті відповідачем (позивачем за первісним позовом).

Ухвалою від 06.07.2020 (а.с. 130-131)судом було прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, встановлено позивачу за первісним позовом строк подання відзиву на зустрічний позов - до 15 днів з дня закінчення дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), встановленого Кабінетом Міністрів України, та для подання заперечень - до 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив по зустрічному позову; відповідачу не пізніше 5 днів з моменту отримання відзиву по зустрічному позовуподати суду відповідь на відзив.

Ухвалою від 16.07.2020 (а.с. 133) суд встановив позивачу за первісним позовом строк для подання відзиву на позов у відповідності із вимогами ст. 165 ГПК України - не пізніше 20 днів з моменту набрання законної сили Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України для запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020.

Ухвалою від 11.08.2020 (а.с. 143) суд залишив зустрічну позовну заяву без руху з підстав недодержання позивачем за зустрічним позовом вимог ч. 1 ст. 172 ГПК України.

В термін, визначений судом, позивач за зустрічним позовом усунув недоліки зустрічної позовної заяви, ухвалою від 20.08.2020 (а.с. 154-155) суд продовжив розгляд справи та призначив дату підготовчого засідання у справі на 15.09.2020 об 11-30 год.

Відповідач за зустрічним позовом у відзиві на зустрічну позовну заяву (а.с. 165-166) проти вимог, заявлених у зустрічному позові, заперечує, посилаючись на обставини, наведені в первісній позовній заяві.

Ухвалою від 15.09.2020р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 06.10.2020р.

Позивачем було подано клопотання від 06.10.2020р. про відкладення розгляду справи з посиланням на введенням на усій території України карантину через коронавірус COVID-19.

Причини неявки представника позивача в судове засідання визнані судом поважними, ухвалою від 06.10.2020р. розгляд справи відкладено на 29.10.2020р.

Позивач звернувся з заявою від 19.10.2020р. про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

Ухвалою від 20.10.2020р. суд відмовив заявнику в задоволенні клопотання, у зв`язку з відсутністю технічної можливості.

Позивачем подане клопотання від 29.10.2020р. про відкладення розгляду справи на іншу дату, з посиланням на запровадження карантину через коронавірус COVID-19.

Оскільки неможливість участі представника позивача в судовому засіданні 29.10.2020р. в режимі відеоконференції була обумовлена відсутністю технічної можливості для проведення відеоконференції в господарському суді Полтавської області у відповідний час, суд визнає причини неявки позивача в судове засідання поважними.

Разом з тим, відповідно до п.2 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи викладене, а також повторну неявку представника позивача в судове засідання, клопотання позивача про відкладення розгляду справи по суті відхиляється судом.

Відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) подана заява від 13.10.2020р. про розгляд справи за відсутності його представника (а.с.195).

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

16.12.2019 між відповідачем за первісним позовом (замовником) та позивачем за первісним позовом (виконавцем) були підписані договори-заявки на перевезення вантажу автомобільним транспортом №№ 920/Т/КІ, 922/Т/КІ, 923/Т/КІ (а.с. 11-13).

Відповідно до змісту вказаних договорів-заявок, предметом перевезення визначено вантаж - макулатура, в обсягах та масою, зазначених в п.2 договорів-зявок, місце завантаження та митного оформлення - м. Воронеж, Російська Федерація (далі - РФ), дата завантаження - 17.12.2019р., місце розвантаження та розмитнення - м. Обухів Київської обл., ПАТ «Київський картонно-паперовий комбінат», дата вивантаження 23.12.2019р., а також зазначено найменування, номерні знаки та прізвище водія транспортного засобу, який мав здійснювати перевезення.

В п.п.14 п.1 «Предмет договору» кожної з договорів-заявок визначено вартість та порядок оплати послуг виконавця - 17 000 грн. на протязі 10-14 банківських днів з моменту отримання оригіналів документів (CMR, акт виконаних робіт (2 екземпляри), рахунок).

Відповідно до п.2.5 договорів-заявок, додаткові витрати, які виникли у виконавця під час виконання перевезення (не передбачені даною заявкою), не будуть відшкодовуватися, якщо вони заздалегідь не були обумовлені з замовником.

П.5 договорів-заявок передбачено, що кожна із сторін може діяти від імені, за дорученням та за кошти третьої сторони, тобто надавати експедиційні послуги за винагороду.

Для здійснення перевезення вантажу, визначеного договорами-заявками, були оформлені міжнародні товарно-транспортні накладні (CMR) №№001112, 001115, 001116, складені 17.12.2019р. (а.с. 20-22), в яких відправником зазначено ТОВ «Воронежвторма», м. Воронеж, РФ; одержувачем - ПАТ «Київський картонно-паперовий комбінат», м. Обухів Київської обл., Україна, перевізник - M.V.T. Slovakias.r.o. ( за CMR №№ 00115, 001116) та TransChemical, s.r.o. ( за CMR №№ 00112).

В доповненні до позовної заяви, поданої позивачем на усунення недоліків, визначених ухвалою суду про залишення позову без руху, позивач посилається на те, що зазначені вище перевізники були залучені ним для виконання перевезення за договорами-заявками відповідно до контрактів № 02/19 від 03.01.2019р., № 03/19 від 04.01.2019р. (а.с. 76-85).

Під час прибуття транспортних засобів з вантажем, визначеним у договорах-заявках, до пункту перетину кордону Крупець (РФ), посадовими особами Курської митниці Федеральної митної служби РФ було відмовлено в пропуску вантажу через митний кордон з посиланням на постанову Уряду РФ від 16.12.2019р. № 1685, відповідно до якої заборонено вивезення з РФ на територію України товару «макулатура».

В зв`язку з зазначеними обставинами, вантаж було повернуто перевізником на адресу відправника - ТОВ «Воронежвторма», про що свідчать відмітки в розділі 24 CMR.

Вартість наданих послуг з перевезення (включаючи наднормативний простій та експедиційні послуги) була визначена позивачем в рахунках-фактурах №СЛ-0000298 від 21.12.2020р. за договором-заявкою № 920/Т/КІ на суму 17 500 грн., №СЛ-0000299 від 22.12.2020р. за договором-заявкою № 922/Т/КІ на суму 18 000 грн., №СЛ-0000300 від 22.12.2020р. за договором-заявкою № 923/Т/КІ на суму 18 000 грн., всього - на суму 53 500 грн.

Відповідач факт отримання вказаних рахунків-фактур не заперечує.

Відповідачем було сплачено на рахунок позивача 20 000 грн. відповідно до платіжних доручень №№ 2612, 2613 від 04.02.2020р. на суму 10 000грн. кожне, з посиланням на рахунки-фактури №СЛ-0000298 від 21.12.2020р. та №СЛ-0000299 від 22.12.2020р. як на підстави платежу (копії додані відповідачем до зустрічної позовної заяви, а.с. 123).

Постановою про адміністративне правопорушення №60/2019 від 25.02.2020р. Курської митниці Федеральної митної служби РФ на перевізника - TransChemical, s.r.o. було накладено адміністративний штраф в розмірі 50 000 рублів РФ за недотримання встановленої нормативними актами РФ заборони на вивезення товарів з РФ (а.с. 25-35).

Вказаний штраф було сплачено ТОВ «Гарант», м. Брянськ, РФ, відповідно до платіжного доручення №1011 від 06.03.2020р. (а.с. 36).

В додатку до претензії від 30.03.2020р.№1/30, направленої на адресу відповідача, позивач направив відповідачу копії зазначених вище рахунків-фактур та акти здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) на відповідні суми, які підписані відповідачем не були.

У відповіді на претензію (вих. № 1 від 07.04.2020р., а.с. 42-43) відповідач, з посиланням на відсутність в наданих позивачем копіях CMR відомостей про отримання вантажу отримувачем, зазначеним в договорах-заявках №№ 920/Т/КІ, 922/Т/КІ, 923/Т/КІ, заявив про відсутність підстав для оплати послуг, які не були надані в повному обсязі, а також заявив вимогу про повернення сплачених 20 000грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що заборгованість відповідача за послуги, які він вважає наданими за договорами-заявками, складає 33 500 грн. (53 500-20 000) відповідно до вартості, визначеної в рахунках-фактурах, а також вважає, що відповідач має відшкодувати як його додаткові витрати грошові кошти в розмірі 50 000 руб. (18 574 грн. за курсом НБУ) по сплаті штрафу, накладеного митними органами РФ на перевізника - TransChemical, s.r.o.

Позивачем також нараховано на суму боргу 33 500 грн. індекс інфляції в розмірі 435,50 грн. та 234,04 грн. - 3% річних за період лютий-квітень 2020 р. з посиланням на ст. 625 Цивільного кодексу (далі -ЦК) України, а також пеню в розмірі 1374,04 грн. з посиланням на ст. 549 ЦК України, ст.ст. 231,232 Господарського (далі - ГК) України.

Під час розгляду по суті позовних вимог, заявлених в первісному та зустрічному позовах, судом приймається до уваги наступне

Статтею 909 ЦК України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами)).

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Виходячи зі змісту наведених норм перевізник є таким учасником процесу перевезення вантажів, функціональне призначення якого полягає у наданні транспортної послуги - переміщення продукції (товарів).

За змістом ч. 2 ст. 908 ЦК України, що кореспондується з вимогами ч. 5 ст. 307 ГК України, загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006 р. № 57-V, Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 в м. Женеві (далі - Конвенція).

За змістом ст. 1 Конвенції, вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Відповідно до ст.4 Конвенції, Договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, до якої вносяться відомості про відправника, одержувача вантажу та перевізника (ст.6 Конвенції).

Ч.1 ст.9 Конвенції передбачає, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Враховуючи викладене, відповідно до умов ЦК, ГК України та Конвенції, сторонами в договорі перевезення є відправник, одержувач та перевізник, зазначені в перевізному документі, яким у випадку здійснення міжнародного перевезення є міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR).

Як було встановлено судом, у CMR №№001112, 001115, 001116, складених 17.12.2019р. на виконання укладених між сторонами по справі договорів-заявок, відправником зазначено ТОВ «Воронежвторма», м. Воронеж, РФ; одержувачем - ПАТ «Київський картонно-паперовий комбінат», м.Обухів Київської обл., Україна, перевізником - M.V.T. Slovakias.r.o. ( за CMR №№ 00115, 001116) та TransChemical, s.r.o. ( за CMR №№ 00112).

В той же час, згідно зі ст. 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Статтею 316 ГК України визначено, що за договором транспортного експедирування може бути встановлений обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов`язань, пов`язаних із перевезенням.

Отже, транспортне експедирування є видом господарської діяльності, спрямованої на організацію процесу перевезення вантажів.

Відповідно до статті 932 ЦК експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб; у такому разі експедитор може виступати у відносинах із залученою особою від свого імені чи від імені клієнта.

За змістом статей 9 та 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» клієнт зобов`язаний сплатити експедитору належну плату, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта з метою виконання договору транспортного експедирування; при цьому доказом надання експедитором послуги з перевезення є єдиний транспортний документ або комплект документів, які відображають шлях прямування вантажу, а підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб`єктами господарювання, які залучалися до виконання договору транспортного обслуговування.

Враховуючи викладене, а також зміст п.5 договорів-заявок, укладених сторонами по справі, спірні правовідносини між сторонами по справі є такими, що виникли не з договору перевезення, а з договору про надання послуг з транспортного експедирування.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідач в момент укладення договорів-заявок не попередив його про те, що вантаж (макулатура) внесено до переліку товарів, вивезення яких з РФ в Україну було заборонено; що перевізник відповідно до ст.11 Конвенції не зобов`язаний перевіряти вірність документів, які мають бути надані відправником перевізнику для цілей митних та інших формальностей, а тому вважає, що послуги, обумовлені договорами-заявками, слід вважати такими, що були надані в повному обсязі.

Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач не зазначає, наявність якого саме документу мав забезпечити відповідач для здійснення перевезення макулатури з території РФ на територію України. Перелік документів, які відповідач мав надати позивачу, визначений в п.2.2 договорів-заявок (видаткова накладна, накладна на внутрішнє переміщення, товарно-транспортна накладна), позивач не посилається на те, що відповідні документи не були йому надані.

Посилання позивача на положення ст.11 Конвенції суд визнає необґрунтованими, оскільки вона визначає зобов`язання відправника по відношенню до перевізника, в той час як у спірних правовідносинах, як було встановлено судом, позивач не був перевізником товару, а відповідач - його відправником.

Суд вважає, що на момент укладення договорів-заявок між сторонами, можливість передбачити та врахувати наявність заборони на вивезення макулатури з РФ в Україну, введеної урядом РФ в той же день, тобто 16.12.2019, була відсутня як у позивача, так і у відповідача, що свідчить про відсутність вини обох сторін у невиконанні в повному обсязі зобов`язання з надання послуг, узгоджених сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.933 ЦК України, клієнт зобов`язаний надати експедиторові документи та іншу інформацію про властивості вантажу, умови його перевезення, а також інформацію, необхідну для виконання експедитором обов`язків, встановлених договором.

Суд звертає увагу, що у вказаній нормі йдеться про надання інформації про властивості, тобто фізичні характеристики вантажу, які можуть мати значення при визначенні умов його перевезення, а не про будь-які нормативні документи, які регулюють порядок перетину міждержавних та митних кордонів при міжнародному перевезенні.

З урахуванням введення урядом РФ прямої заборони на вивезення макулатури з митної території РФ в Україну, будь-які документи, на підставі яких таке вивезення стало б можливим, не могли бути надані замовником (відповідачем), оскільки зміст відповідної постанови уряду РФ від 16.12.2019 № 1685 не передбачає можливості надання дозволу на таке вивезення за будь-яких умов (http://docs.cntd.ru/document/552051278).

В той же час, частинами 2, 3 цієї ж статті ЦК України передбачено, що експедитор повинен повідомити клієнта про виявлені недоліки одержаної інформації, а в разі її неповноти - вимагати у клієнта необхідну додаткову інформацію. У разі ненадання клієнтом документів та необхідної інформації експедитор має право відкласти виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування до надання документів та інформації в повному обсязі.

Визначений позивачем перевізник здійснював приймання вантажу для перевезення 17.12.2019р., тобто тоді, коли постанова Уряду РФ від 16.12.2019р. № 1685 вже діяла, разом з тим, позивачем як експедитором не було повідомлено відповідача про наявність обставин, які могли б утруднити виконання перевезення та не було витребувано у нього додаткову інформацію до його початку.

Посилання позивача в тексті позовної заяви про відповідне інформування, здійснене засобами електронного та телефонного зв"язку, не обґрунтовано будь-якими доказами, а лист з приводу ситуації, що склалася, був направлений позивачем лише 19.12.2020, тобто після того, як вантаж був зупинений на митному кордоні РФ.

Загальні підстави для проведення розрахунків за договором про надання послуг визначені ст.903 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Разом з тим, частина друга вказаної статті передбачає, що у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи обставини, встановлені судом, суд вважає, що позивачем не доведено належним чином, що неможливість виконання договорів-заявок в повному обсязі, шляхом доставки товару до місця призначення, виникла саме з вини замовника, тому підстави для стягнення з відповідача в повному обсязі плати за перевезення, передбаченої договорами-заявками, відсутні.

За таких обставин, позовні вимоги, заявлені в первісному позові, стосовно стягнення 33 500 грн. як заборгованості за надані послуги, а також нарахувань індексу інфляції в розмірі 435,50 грн. та 234,04 грн. - 3% річних за період лютий-квітень 2020, а також пені в розмірі 1374,04 грн., нарахованих на вказану суму, які мають похідний характер, визнаються судом необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог про стягнення пені, суд також звертає увагу, що умовами договорів-заявок, укладених між сторонами, взагалі не передбачена відповідальність за невиконання зобов`язання у вигляді пені та не встановлено її розмір.

Частина шоста статті 231 ГК України, на яку посилається позивач в обґрунтування розміру нарахованої пені, не встановлює розмір штрафної санкції за порушення грошового зобов`язання, а визначає певний спосіб її формування (у відсотковому відношенні, розмір відсотків визначається через облікову ставку Національного банку України), а відтак не може бути застосована у даному випадку як законна підстава для визначення розміру стягуваної пені. Відповідна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 грудня 2019 року по справі № 904/4156/18.

В частині вимог про стягнення 18 574 грн. (еквівалент 50 000 руб. РФ) як додаткових витрат, понесених позивачем як виконавцем послуг, позов також визнається судом необґрунтованим, оскільки п. 2.5 договорів-заявок прямо передбачено, що додаткові витрати, які виникли у виконавця під час виконання перевезення (не передбачені даною заявкою), не будуть відшкодовуватися, якщо вони заздалегідь не були обумовлені з замовником. Позивачем не надані докази погодження з відповідачем розміру відповідних витрат.

Судом також приймається до уваги, що зазначені витрати складаються зі сплати штрафу, накладеного митними органами РФ не на позивача (виконавця), а на перевізника (TransChemical, s.r.o.), вони були сплачені не позивачем, а іншою особою - ТОВ «Гарант», м. Брянськ, РФ, крім того, така сплата була здійснена 06.03.2020р., тобто тоді, коли перевезення вантажу за договорами-заявками вже було завершене.

В будь-якому випадку, сплата цих коштів третьою особою в бюджет РФ не може розцінюватися як додаткові витрати експедитора, що виникли під час виконання перевезення.

Враховуючи викладене, підстави для стягнення з відповідача зазначених витрат, визначені позивачем, визнаються судом необґрунтованими.

З урахуванням вищевикладених обставин, встановлених судом, первісний позов відхиляється судом в повному обсязі як необґрунтований.

Стосовно вимог про стягнення 20 000 грн., заявлених відповідачем у зустрічному позові, судом приймається до уваги наступне.

Як зазначає позивач (відповідач за первісним позовом) у зустрічній позовній заяві, відповідні кошти були сплачені ним на підставі договорів-заявок, зі «сподіванням, що вантаж буде перевезений», але, оскільки обумовлені сторонами послуги не були надані відповідачем (позивачем за первісним позовом) в повному обсязі, вважає, що у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення 20 000 грн.

Як було встановлено судом під час розгляду первісного позову, послуги, обумовлені договорами-заявками, дійсно не були надані в повному обсязі замовнику експедитором, оскільки вантаж не був доставлений до пункту призначення - м. Обухів Київської області та був повернутий вантажовідправнику в м. Воронеж, РФ.

Разом з тим, судом встановлено, що невиконання умов договорів-заявок мало місце не з вини сторін, а внаслідок дій уряду РФ.

Частина друга вказаної ст.903 ЦК України передбачає, що у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату.

Суд звертає увагу, що грошові кошти в розмірі 20 000 грн. були сплачені позивачем за зустрічним позовом (замовником) виконавцю 04.02.2020, тобто після того, як вантаж був повернутий на адресу вантажовідправника, і замовнику було вочевидь зрозуміло, що виконати обумовлені договорами-заявками послуги в повному обсязі є неможливим.

В платіжних дорученнях на сплату вказаних коштів платником зазначені реквізити рахунків-фактур №СЛ-0000298 від 21.12.2020 та №СЛ-0000299 від 22.12.2020, копії яких додані позивачем до первісного позову (а.с. 15-16), в зазначених рахунках міститься посилання на реквізити договорів-заявок, підписаних між сторонами по справі, та зазначено, що оплаті підлягають послуги з перевезення за маршрутом м. Воронеж, РФ - м. Обухів, Україна.

Таким чином, сплата за виставленими виконавцем послуг (експедитором) рахунками була здійснена замовником на власний розсуд, при цьому відповідно до правової презумпції, визначеної ч.5 ст.12 ЦК України, у суду відсутні будь-які підстави вважати, що позивач за зустрічним позовом не діяв добросовісно і розумно при вчиненні відповідних дій (здійсненні часткової оплати за частково надані послуги).

Суд також приймає до уваги те, що фактичне перевезення вантажу, обумовленого договорами-заявками, було здійснене перевізником з м. Воронежа до пункту перетину кордону Крупець, відстань між якими приблизно становить половину відстані до пункту призначення, узгодженого сторонами (м. Обухів, Київська обл., Україна), тому добровільна сплата замовником 20 000грн. (що, в свою чергу складає майже половину з обумовленої сторонами вартості перевезення за трьома договорами заявками із розрахунку 17 000х3=51 000 грн.) розцінюється судом як здійснення розумної оплати за фактично надані послуги при неможливості повного виконання договорів-заявок не з вини виконавця (ч.2 ст.903 ЦК України).

З урахуванням викладеного, заявлені в зустрічному позові вимоги визнаються судом такими, що суперечать як принципам розумності та добросовісності, яких мають дотримуватися учасники цивільних правовідносин відповідно до вимог п.6 ч. 1 ст.3, ч.5 ст.12 ЦК України, так і положенням ч.2 ст.903 ЦК України), а тому відхиляються судом в повному обсязі як необґрунтовані.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні первісного позову про стягнення 54 117,58 грн. - відмовити повністю.

2. В задоволенні зустрічного позову про стягнення 20 000,00 грн. - відмовити повністю.

3. Копію рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.І. Пушко