РІШЕННЯ

Іменем України

26 жовтня 2020 року м. Чернігівсправа №927/620/20

Господарським судом Чернігівської області, в складі судді Романенко А.В., за участю секретаря судового засідання Дзюб Г.В., за правилами загального позовного провадження розглянуто справу

за позовом: Заступника керівника Чернігівської місцевої прокуратури в інтересах держави,

вул. Шевченка, 1, м. Чернігів, 14000;

в особі позивача 1: Державної екологічної інспекції у Чернігівській області,

вул. Малясова, 12, м. Чернігів, 14017;

в особі позивача 2: Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області,

вул. Дружби, 33Б, с. Іванівка, Чернігівського району, Чернігівської області, 15562;

;

до відповідача: Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Чернігіврайагролісгосп",

вул. Шевченка, 119, смт. Михайло-Коцюбинське, Чернігівський район, Чернігівська область, 15552;

предмет спору: про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок незаконної порубки дерев

за участю представників сторін:

від прокуратури: Тишкевич Л.В. - прокурор Чернігівської місцевої прокуратури, посвідчення №037101 від 22.12.2015;

від позивача-1: Городник Т.М. - представник згідно витягу з ЄДРПОУ (в порядку самопредставництво);

від позивача-2: не з`явився;

від відповідача: Підгорний К.Є. - адвокат, довіреність №27/07 від 27.07.2020;

У судовому засіданні 26.10.2020, Господарським судом Чернігівської області, на підставі частини 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

08.07.2020, Заступником керівника Чернігівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі позивача-1 Державної екологічної інспекції у Чернігівській області та позивача-2 Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області подано позов до Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Чернігіврайагролісгосп" про стягнення шкоди завданої навколишньому природному середовищу в сумі 69807,50грн.

Обґрунтовуючи позов прокурор вказав, що Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області при обстеженні території природного-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення "Панченкове", переданого відповідачу під охорону, виявлено незаконну виробку дерев у кількості 22шт. у межах території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. За результатами перевірки складено акт про результати заходів державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог природоохоронного законодавства від 20.02.2020 №16/06. Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області відповідно до Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.07.2013 №541, розраховано збитки завдані державі внаслідок самовільної порубки дерев у розмірі 69807,50грн.

Наведене стало підставою для звернення з позовом до відповідача, як постійного лісокористувача, під охороною якого знаходиться ботанічний заказник місцевого значення "Панченкове" (де проведено незаконну порубку дерев) в силу положень п.1 частини 2 статті 19, п.5 статті 64, частин 1 та 5 статті 86, п.5 частини 5 статті 105 та 107 Лісового кодексу України.

Ухвалою суду від 13.07.2020 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі №927/620/20 за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 05.08.2020, учасникам справи встановлено строки для подачі до суду заяв по суті заявлених вимог.

Відповідачем у межах процесуальних строків подано суду відзив на позов (разом з доказами його направлення на адресу учасників справи), яким проти заявлених вимог заперечив у повному обсязі. Вказав, що захід державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог природоохоронного законодавства, в ході якого було обстежено природно-заповідний фонд ботанічного заказника місцевого значення «Панченкове» та встановлено факт порушення (порубку дерев), проводився без відома та участі повноважних представників відповідача. Перед початком проведення заходу державного нагляду посадові особи Державної екологічної інспекції у Чернігівській області не пред`явили керівнику відповідача направлення та службових посвідчень на підтвердження повноважень вчиняти будь-які дії на підвідомчій відповідачу території. Складений акт (наявний в матеріалах справи) не відповідає законодавчо встановленим вимогам (наказ Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 26.11.2019 за №450, зареєстрований Міністерством юстиції України 27.12.2019 за №1293/34264) не містить опису виявленого порушення з посиланням на відповідну норму закону. Вважає, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами склад цивільного правопорушення: факт протиправної поведінки відповідача, спрямованої на заподіяння такої шкоди, розмір шкоди та причинно - наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача. За доводами відповідача, підстави для задоволення позову відсутні.

Позивачем 1 у межах установлених строків подано відповідь на відзив (разом з доказами її направлення на адресу учасників справи). Повідомив, що Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області (надалі - Інспекцією) проводились заходи державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі збереження водних та земельних ресурсів, надр, атмосферного повітря, рослинного та тваринного світу, об`єктів природно-заповідного фонду, водних живих ресурсів та поводження з відходами на території Чернігівської області. Вказані заходи здійснювались згідно наказу від 18.02.2020 №155 на підставі статті 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», Положення про Державну екологічну інспекцію у Чернігівській області, Плану роботи Інспекції на 2020 рік (затвердженого наказом №74 від 20.12.2019).

Згідно з направленням №155 та наказом №155 від 18.02.2020, старшим державним інспектором Феськовцем О.О. та державними інспекторами з охорони навколишнього природного середовища Чернігівської області Большаковою Л.І. та Лошик І.А. в рамках операції «Первоцвіт» 20.02.2020 здійснено заходи державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог природоохоронного законодавства на території Чернігівського району, а саме на території ботанічного заказника місцевого значення «Панченкове». На вказаній території в кварталі 286 виділ 1 на землях Іванівської об`єднаної територіальної громади неподалік с. Красне було виявлено незаконну вирубку дерев різних порід. Безпосередньо виявлення незаконної вирубки та проведення замірів діаметрів пнів зрубаних дерев відбувалося спільно з працівниками відповідача В.М. Лозовим та С.Д. Бойко, про що свідчить акт №16/06 від 20.02.2020 та польові перелікові відомості пнів (складені за підписом зазначених осіб). За поясненнями позивача, він не здійснював контроль у сфері господарської діяльності відповідача, але в ході здійснення заходів контролю за дотриманням природоохоронного законодавства на території Чернігівської області, в законний спосіб, встановив факт порушення вимог природоохоронного законодавства (акт від 20.02.2020 №16/06) та визначив суму збитків відповідно до постанови КМУ від 24.07.2013 №541 «Про затвердження такс для обчислення шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд».

Звертав увагу, що за охоронним зобов`язанням від 05.02.2020 №21/5-578 відповідачу передано під охорону та дотримання встановленого режиму територію ботанічного заказника місцевого значення «Панченкове» загальною площею 24,0га, який розташований в квадраті 286 (виділ 1-7) ЧРДАП «Чернігіврайагролісгосп», за яким землекористувач зобов`язаний забезпечити охорону та збереження цінних природних комплексів території (об`єкта) природно-заповідного фонду. Вважає, що в діях відповідача наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, що підтверджується матеріалами даної справи зокрема: протиправна поведінка відповідача, яка виражається в неналежному виконанні своїх обов`язків щодо охорони та захисту лісу та об`єкту природно-заповідного фонду; безпосередній причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача, оскільки шкода виступає об`єктивним наслідком поведінки відповідача через недотримання природоохоронного законодавства. Вважає, що вина відповідача полягає в протиправній бездіяльності та неперешкоджанні його посадовими особами незаконному вирубуванню лісових насаджень та порушенню природно-заповідного режиму.

Прокурором у межах установлених строків подано відповідь на відзив (разом з доказами її направлення на адресу учасників справи). За доводами прокурора, відповідач як постійний лісокористувач не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну рубку лісу, чим спричинено матеріальну шкоду лісовому фонду України, що перебуває під охороною держави, а тому має нести матеріальну відповідальність у повному обсязі. Вважає, що не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення відповідачем (постійним лісокористувачем) встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання шкоди державі.

Відповідачем в межах установлених строків надано заперечення на відповідь на відзив (разом з доказами їх направлення на адресу учасників справи) та підтримано правову позицію, наведену в відзиві на позов. Заперечував факт обізнаності зі змістом охоронного зобов`язання від 05.02.2020 №21/5-578 та його отримання відповідачем саме 05.02.2020. Вважає, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження проведення заходів державного нагляду (контролю) відносно відповідача саме в період дії цього охоронного зобов`язання. Звертав увагу, що в акті та протоколі огляду місця події від 20.02.2020 зазначено, що порубку більшості дерев було вчинено в 2019 році, тобто до видачі даного охоронного зобов`язання.

27.07.2020, позивачем 2 до суду надіслано клопотання про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримано в повному обсязі. Дане клопотання судом задоволено, про що внесено відповідний запис до протоколу судового засідання 05.08.2020.

05.08.2020, у підготовче засідання прибув представник позивача 1 та прокурор; відповідач до суду не прибув, повноважного представника не направив, натомість клопотав відкласти підготовче засідання на інший день.

Судом, у підготовчому засіданні, задоволено клопотання відповідача та керуючись п.3 частини 2 статті 183 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) відкладено підготовче засідання в справі на 17.08.2020 (для подання відзиву на позов в установлений судом строк), в яке в порядку статей 120, 121 ГПК України викликано повноважного представника відповідача.

17.08.2020, у підготовче засідання, прибули повноважний представник відповідача та прокурор; позивачі 1 та 2 до суду не прибули, явку повноважних представників не забезпечили, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Судом, у підготовчому засіданні, задоволено усне клопотання відповідача та керуючись п.3 частини 2 статті 183 ГПК України відкладено підготовче засідання в справі на 01.10.2020 (для подання мотивованих заперечень на відповіді на відзив в установлений судом строк), про що в порядку статей 120, 121 ГПК України повідомлено позивачів. Підготовче провадження продовжено судом у порядку частини 3 статті 177 ГПК України на 30 календарних днів.

01.10.2020, у судове засідання прибули повноважні представники позивача 1, відповідача та прокурор; позивач 2 до суду не прибув, явку повноважного представника не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи.

За результатами підготовчого засідання 01.10.2020, судом, відповідно до п.3 частини 2 статті 185 ГПК України постановлено закрити підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 07.10.2020.

07.10.2020, у судове засідання прибули повноважні представники позивача 1, відповідача та прокурор; позивач 2 до суду не прибув, явку повноважного представника не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Судом розпочато розгляд справи по суті та в порядку частини 2 статті 216 ГПК України оголошено перерву до 19.10.2020, про що позивач 2 повідомлений в порядку статей 120, 121 ГПК України.

19.10.2020, у судове засідання прибули повноважний представник позивача 1 та прокурор; позивач 2 та відповідач до суду не прибули, повноважних представників не направили; натомість відповідач клопотав відкласти розгляд справи на інший день, з підстав неможливості забезпечити прибуття повноважного представника. Дане клопотання судом задоволено та відкладено розгляд справи на 26.10.2020 в межах установлених ГПК України строків розгляду спору по суті, про що позивач 2 та відповідач повідомлені в порядку статей 120, 121 ГПК України.

26.10.2020, у судове засідання прибули повноважні представники позивача 1, відповідача та прокурор; позивач 2 до суду не прибув, повноважного представника не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Відповідно до частини 1 статті 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За висновком суду неприбуття позивача 2 в судові засідання, який клопотав про розгляд справи №927/620/20 за відсутності його повноважного представника та повідомляв суд про підтримання заявлених вимог у повному обсязі (лист від 23.07.2020 №1018), не є перешкодою для вирішення спору по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, заслухавши прокурора та повноважних представників позивача 1 та відповідача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Статтею 13 Конституції України визначено, що природні ресурси, що знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу й повинні використовуватися відповідно до закону.

Статтею 66 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

За статтею 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.

За приписами статті 20-2 цього Закону до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) в сфері охорони навколишнього природного середовища належить організація і здійснення в межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства зокрема про охорону, захист, використання та відтворення лісів; про природно-заповідний фонд.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) в сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

За статтею 62 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» державний контроль за додержанням режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) в сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, посадовими особами служби державної охорони природно-заповідного фонду України та іншими уповноваженими законом державними органами. Порядок здійснення державного контролю за додержанням режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 №275 затверджено Положення про Державну екологічну інспекцію України, відповідно до якого Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України (надалі - КМУ) через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) в сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Державна екологічна інспекція у Чернігівській області є територіальним органом Державної екологічної інспекції України, який діє в складі Державної екологічної інспекції України і їй підпорядковується; згідно з Положенням забезпечує реалізацію державної політики в сфері охорони навколишнього природного середовища, в тому числі проводить заходи державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі збереження рослинного та тваринного світу, об`єктів природно-заповідного фонду на території Чернігівської області.

Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області згідно з наказом від 18.02.2020 №155 на підставі статті 20-2 Закону України «Про охоронну навколишнього природного середовища», Положення про Державну екологічну інспекцію у Чернігівської області від 22.11.2018 №249, Плану роботи на 2020 рік, у період з 18.02. по 21.02.2020 проведено заходи державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог природоохоронного законодавства в галузі збереження водних та земельних ресурсів, надр, атмосферного повітря, рослинного та тваринного світу, об`єктів природно-заповідного фонду, водних живих ресурсів та поводження з відходами на території Чернігівської області.

За наказом від 18.02.2020 №155 та направленням №155 старшим держінспектором з ОНПС Чернігівської області Феськовець О.О., дежінспектором з ОНПС Чернігівської області Большак Л.І., держінспектором з ОНПС Чернігівської області Лошик І.А. в рамках операції «Першоцтвіт» у присутності майстра лісу ДП «Чернігіврайагролісгосп» Лозового В.М. та лісника обходу №27 ДП «Чернігіврайагролісгосп» Бойко С.Д. здійснено заходи державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог природоохоронного законодавства на території Чернігівського району, зокрема: на території природно-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення «Панченкове».

У ході проведених заходів на вказаній території в кварталі 286 виділ 1 на землях Іванівської об`єднаної територіальної громади, неподалік с. Красне, виявлено незаконну вирубку дерев різних порід, про що складено акт №16/06 від 20.02.2020 про результати заходів державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог природоохоронного законодавства.

Зафіксовано факт незаконної порубки дерев різних порід у кількості 22 шт. (ясень - 18 шт., дуб - 3 шт., клен - 1 шт.) проведеної в 2019 році та частину в 2020 році, про що складено польову перелікову відомість.

Комісійно проведено заміри діаметрів пнів зрубаних дерев у 2019 та 2020 роках металевою стрічкою Р5УЗК ДСТУ 4179-2003 (ГОСТ 7502-98) і встановлено, що вони мають приблизний діаметр, зокрема у 2019 році: №1 - 62см, №2 - 23,5см, №3 - 36см, №4 - 63см, №5 - 45,5см, №6 - 55см, №7 - 55,5см, №8 - 53,5см, №9 - 51см, №10 - 50см, №11 - 59см, №12 - 19см, №13 - 45см, №14 - 55см, №15 - 37см, №16 - 29см, №17 - 14см, та в 2020 році: №1 - 29,5см, №2 - 30,5см, №3 - 21,5см, №4 - 27,5см, №5 - 31,5 см, що відображено в польових перелікових відомостях.

Доказів невідповідності вимірювальних засобів (металевої стрічки Р5УЗК ДСТУ 4179-2003 (ГОСТ 7502-98) встановленим регламентам суду не надано.

На підставі акту №16/06 від 20.02.2020 здійснено розрахунок розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд внаслідок незаконної вирубки дерев у 2019 та 2020 роках у кв. 286 вид. 1 ДП «Чернігіврайагролісгосп» на території ботанічного заказника місцевого значення «Панченкове» біля с. Красне на землях Іванівської ОТГ Чернігівського району Чернігівської області відповідно до Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду внаслідок незаконної рубки або пошкодження дерев та рослин, що мають здерев`яніле стебло, до ступеня припинення росту, затверджених постановою КМУ від 27.07.2013 №541.

Загальна сума шкоди відповідно до проведеного розрахунку становить 69807,50грн, що стало підставою для звернення прокурора до суду.

За фактом незаконної порубки дерев, 21.02.2020, на підставі повідомлення від лісника Бойка С.Д., внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом кримінального правопорушення, що передбачено статтею 246 (частина 1) Кримінального кодексу України (надалі - КК України) (номер кримінального провадження 0000196).

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Частинами 1-3 статті 1 Лісового кодексу України встановлено, що ліс - тип природних комплексів (екосистема), в якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані в своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно до статей 16 та 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. В постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень.

Охорона навколишнього природного середовища, раціональне використання природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки життєдіяльності людини - невід`ємна умова сталого економічного та соціального розвитку України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; створювати сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення.

Статтею 63, п.5 статті 64 Лісового кодексу України встановлено, що ведення лісового господарства полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

За частинами 1 та 5 статті 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб. Забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.

Охорону і захист лісів на території України здійснюють зокрема лісова охорона постійних лісокористувачів і власників лісів (стаття 89 Лісового кодексу України).

Статтею 93 Лісового кодексу України передбачені завдання контролю за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів. Зокрема, такими завданнями є забезпечення реалізації державної політики в сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів; забезпечення додержання лісового законодавства органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та громадянами; забезпечення додержання лісового законодавства власниками лісів, постійними і тимчасовими лісокористувачами; запобігання порушенням законодавства в сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Стаття 41 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до положень статей 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Положеннями статті 107 Лісового кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, в розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Права і обов`язки, що склалися між сторонами спору, виникли з позадоговірного зобов`язання.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду визначено в статті 1166 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), з аналізу якої слідує, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести такі елементи: 1) неправомірність поведінки особи; неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду зокрема підстав невиконання завдавачем шкоди покладених на нього обов`язків; 2) наявність шкоди; під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; 4) вина особи, що завдала шкоду.

З огляду на наведене, предметом доказування в даній справі про стягнення шкоди є наявність усіх складових елементів правопорушення.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). Винне діяння - це усвідомлений, вольовий вчинок людини, зовні виражений в формі дії (активного поводження) або бездіяльності (пасивного поводження). Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Виходячи зі змісту абзацу 2 частини 1 статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Частиною 2 вказаної статті встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Чернігівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство «Чернігіврайагролісгосп» відповідно до п.1.1., п.2.1., п.2.2. Статуту, затвердженого наказом генерального директора КП «Чернігівоблагроліс» Чернігівської обласної ради від 19.02.2018 №9, створене на базі відокремленої частини майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області і входить до сфери управління Управління комунального майна Чернігівської обласної ради. Засновником Підприємства є Комунальне підприємство «Чернігівоблагроліс» Чернігівської обласної ради. Скорочене найменування ДП «Чернігіврайагролісгосп». Підприємство створене з метою охорони та відновлення лісів, задоволення потреб юридичних та фізичних осіб у лісових ресурсах на основі їх раціонального використання та отримання прибутку. Предметом діяльності підприємства є зокрема охорона навколишнього природного середовища, збереження природно-заповідного фонду.

Відповідно до п.3.8. Статуту підприємство є лісокористувачем згідно з рішенням обласної ради «Про надання у постійне користування земель лісового фонду», здійснює діяльність згідно з положеннями Лісового кодексу України та інших нормативних актів.

Зі змісту статей 19, 64, 86, 89, 90 Лісового кодексу України слідує, що постійні лісокористувачі зобов`язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу. Забезпечення охорони та захисту лісів серед інших покладається на постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.

Виходячи з системного аналізу положень п.1 частини 2 статті 19, п.5 статті 64, частин 1 та 5 статті 86, п.5 частини 2 статті 105 та статті 107 Лісового кодексу України лісові господарства як постійні лісокористувачі мають нести відповідальність за порушення вимог ведення лісового господарства зокрема незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок на підвідомчій йому території.

З метою розширення мережі об`єктів і територій природно-заповідного фонду області, збереження та відтворення цінних природних комплексів, генофонду рослинного і тваринного світу рішенням Чернігівського облвиконкому від 28.08.1989 №164 створено об`єкт природно-заповідного фонду місцевого значення ботанічний заказник «Панченкове» площею 24га (Чернігівський район).

Охоронним зобов`язанням №21/5-578 від 17.05.2001 Міністерства екології та природних ресурсів України на землекористувача (відповідача в справі) покладено обов`язок забезпечення охорони та збереження території (об`єкта) природно-заповідного фонду «Панченкове». Наведене узгоджується зі змістом Положення про ботанічний заказник місцевого значення «Панченкове» (в редакції 2003 року), згідно з яким (п.1.2.) заказник розташований на землях відповідача.

При цьому, судом взято до уваги усні мотивовані пояснення прокурора та позивача 1, щодо орфографічної помилки в перелічених документах у назві постійного землекористувача (відповідача в справі), а саме зазначення ДП «Чернігівагролісгосп», замість його вірної скороченої назви ДП «Чернігіврайагролсгосп», що не свідчить про відсутність у відповідача статусу постійного землекористувача та про нівелювання його обов`язків по збереженню заказника місцевого значення переданого йому під охорону, на противагу твердженням останнього.

Судом також встановлено, що на охоронному зобов`язані №21/5-578 від 17.05.2001 у графі «взяв під охорону землекористувач» проставлена печатка саме ДП «Чернігівський райагролісгосп» (). В той час як будь-яких відомостей про функціонування та території Чернігівського району ДП «Чернігівагролісгосп», засновником якого є Комунальне підприємство «Чернігівоблагроліс» Чернігівської обласної ради, в матеріалах справи відсутні (на що вірно звертав увагу прокурор).

У подальшому, наказом Департаменту екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації №5 від 04.02.2020 «Про приведення положень про об`єкти природно-заповідного фонду місцевого значення у відповідність до чинного законодавства» внесено зміни до Положення про ботанічний заказник місцевого значення «Панченкове», затвердженого першим заступником начальника Держуправління екології та природних ресурсів в Чернігівській області в 2003 році.

Згідно з Положенням про ботанічний заказник місцевого значення «Панченкове», в редакції від 04.02.2020, п.1.7. та п.3.4. забезпечення режиму охорони території земельних ділянок у межах заказника здійснюється землекористувачем ДП «Чернігіврайагролісгосп».

Охоронним зобов`язанням від 05.02.2020 №21/5-578 (тобто за тим самим серійним номером) Департаментом екології та природних ресурсів Чернігівської ОДА передана відповідачу під охорону та дотримання встановленого режиму територія ботанічного заказника місцевого значення «Панченкове» загальною площею 24,0га, яка розташована в кв.286 (виділ 1-7). Землекористувач зобов`язаний забезпечити охорону та збереження цінних природних комплексів території (об`єкта ) природно-заповідного фонду.

З наведеного слідує, що відповідач, як постійний землекористувач, мав забезпечити охорону та збереження лісового фонду на підвідомчій йому з 17.05.2001 території природно-заповідного фонду «Панченкове».

За частиною 15 статті 9-1 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» проведення рубок формування і оздоровлення лісів, інших видів рубок здійснюється в межах затверджених планів та на підставі рішень науково-технічних рад установ природно-заповідного фонду згідно з лімітом на використання природних ресурсів на підставі дозволів.

За статтею 26 цього Закону на територіях заказників забороняються рубки головного користування, суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Наведене узгоджується зі змістом частини 2 статті 60 Закону України «Природно-заповідний фонд України», за якою охорона територій та об`єктів природно-заповідного фонду інших категорій (в тому числі заказника місцевого значення) покладається на підприємства, установи та організації, в віданні яких вони перебувають.

Беручи до уваги, що спеціального дозвільного документу на вчинення вирубки на території ботанічного заказника місцевого значення «Панченкове» (квартал 286 виділ 1) у відповідача на момент вирубки не було, тому вчинена вирубка дерев є незаконною.

При цьому, судом відхилено як необґрунтовані доводи відповідача про те, що оскільки в межах кримінального провадження 0000196, відкритого за частиною 1 статті 246 КК України, не встановлено винних осіб, які вчиняли дії з незаконної рубки дерев, то відсутні правові підстави для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності.

За висновком суду, порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.

Обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає в протиправній бездіяльності в вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Відповідач як лісокористувач не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну вирубку лісу, що в свою чергу спричинило шкоду навколишньому природному середовищу, що є підставою для стягнення з нього відповідної шкоди.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо).

У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом завдана природному навколишньому середовищу шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду).

Розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі внаслідок порушення законодавства про природно-заповідний фонд внаслідок незаконної вирубки дерев, здійснюється згідно з Таксами, затвердженими постановою КМУ №541 від 24.07.2013.

Частинами 1 та 2 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

За приписами частин 2 та 3 статті 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок доказування і подання доказів установлено статтею 74 ГПК України, за якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 3 статті 74 ГПК України).

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на зміст статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 76 даного Кодексу визначає, що належними доказами є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 78, 79 ГПК України встановлено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними ніж докази, надані на її спростування.

За приписами частин 1 та 2 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи, що належними та допустимими доказами (наявними в матеріалах справи) підтверджується склад цивільного правопорушення, зокрема: протиправна поведінка відповідача, яка виражається в неналежному виконанні своїх обов`язків щодо охорони та захисту лісу та об`єкту природно-заповідного фонду; розмір шкоди заподіяної навколишньому природному середовищу, обрахований відповідно до чинних Такс, затверджених постановою КМУ від 24.07.2013 №541; безпосередній причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача, оскільки шкода виступає об`єктивним наслідком поведінки відповідача через недотримання природоохоронного законодавства; а також вина відповідача, що полягає в протиправній бездіяльності та неперешкоджанні його посадовими особами незаконному вирубуванню лісових насаджень та порушенню природно-заповідного режиму, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі в сумі 69807,50грн.

Судом відхиляються доводи відповідача про те, що акт №16/06 від 20.02.2020 про результати заходів державного нагляну (контролю) за дотриманням вимог природоохоронного законодавства є неналежним доказом у справі та не доводить наявності в діях відповідача складу правопорушення, оскільки, по-перше, відповідач не заперечує встановлений факт виявлення незаконної вирубки на території, що як встановлено судом йому підвідомча з травня 2001 року, та по-друге, такі доводи не спростовують факту порушення ним вимог щодо ведення лісового господарства стосовно забезпечення охорони лісових насаджень від незаконної вирубки.

Акт №16/06 від 20.02.2020 є чинним, дії Державної екологічної інспекції у Чернігівській області щодо проведення на території ботанічного заказника місцевого значення «Панченкове» заходів державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог природоохоронного законодавства в рамках програми «Першоцвіт» вчинені в межах компетенції даного органу з урахуванням вимог чинного законодавства та відповідачем у судовому порядку не оскаржувались. При цьому, посилання відповідача на недотримання Державною екологічної інспекцією у Чернігівській області приписів Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 №877-V судом відхилено, оскільки як вбачається з наказу №155 від 18.02.2020 та направлення №155 Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області не здійснювались заходи державного нагляду (контролю) відносно господарської діяльності конкретного суб`єкта господарювання (відповідача в справі), як це передбачено зазначеним нормативно-правовим актом. Натомість у рамках затвердженого Плану роботи на 2020 рік позивачем проводились заходи контролю за дотриманням природоохоронного законодавства зокрема в галузі збереження рослинного та тваринного світу, об`єктів природо-заповідного фонду на території Чернігівської області, в ході проведення яких ним, у законний спосіб, встановлено факт порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства, а саме виявлено порубку дерев на підвідомчій відповідачу території, що зафіксовано актом №16/06 від 20.02.2020.

Відповідач, у підготовчому засіданні 01.10.2020, поставив під сумнів підставність подачі даного позову прокурором в інтересах держави в особі позивачів 1 та 2 - Державної екологічної інспекції у Чернігівській області та Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано в статті 23 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15.07.2015. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає в здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, в випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). В разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) в неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною 7 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави та відповідачем, не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, в якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу в протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

На підтвердження повідомлення позивачів у порядку частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» про звернення до суду прокурором до позовної заяви додано листи-повідомлення від 23.06.2020 №6779вих20 - 6780вих20. У відповідь на звернення прокурора позивач 1 - Державна екологічна інспекція у Чернігівській області листом від 03.07.2020 №7195-20 повідомила про те, що заходи примусового стягнення з ДП «Чернігіврайагролісгосп» шкоди в сумі 69807,50грн (за актом порушення виявленого ще в лютому місяці) не вживались; аналогічна відповідь також надана позивачем 2 - Іванівською сільською радою, яка листом від 19.06.2020 №876 повідомила про відсутність наміру звертатись до суду з відповідним позовом, з огляду на недостатність коштів для сплати судового збору та відсутність компетентної особи в штаті для юридичного супроводу справи в суді.

Таким чином, суд вважає доведеним факт, що позивачами в справі не вживалися та не заплановані в майбутньому заходи щодо відшкодування шкоди, завданої незаконною порубкою дерев на території, підвідомчій відповідачу.

Вказане спростовує доводи відповідача про передчасність та неправомірність звернення прокурора до суду із даним позовом та недоведеність невжиття заходів щодо самостійного відшкодування шкоди уповноваженими на це органами.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для звернення прокурора з даним позовом до суду в особі позивачів 1 та 2.

При ухваленні рішення в даній справі, суд, у тому числі, вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається в спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі, судові витрати по сплаті судового збору, що були понесені при зверненні прокурором до суду, мають бути відшкодовані за рахунок відповідача в повному обсязі в сумі 2102,00грн.

Керуючись статтями 42, 46, 53, 55, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги Заступника керівника Чернігівської місцевої прокуратури (вул. Шевченко, 1, м. Чернігів, 14000) в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Чернігівській області (вул. Малясова, 12, м. Чернігів, 14017, ) та в особі Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (вул. Дружби, 33Б, с. Іванівка, Чернігівський район, Чернігівська область, 15562, ) до Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства «Чернігіврайагролісгосп» (вул. Шевченко, 119, смт. Михайло-Коцюбинське, Чернігівський район, Чернігівська область, 15552, ) про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок незаконної порубки дерев у розмірі 69807,50грн, задовольнити повністю.

2. Стягнути з Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства «Чернігіврайагролісгосп» (вул. Шевченко, 119, смт. Михайло-Коцюбинське, Чернігівський район, Чернігівська область, 15552, ) 69807,50грн шкоди, завданої навколишньому природному середовищу шляхом перерахування коштів одержувачам: 20942,25грн до спеціального фонду Державного бюджету України; 13961,50грн до спеціального фонду Чернігівського обласного бюджету; 34903,75грн на користь фонду охорони навколишнього природного середовища Іванівської сільської ради.

3. Стягнути з Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства «Чернігіврайагролісгосп» (вул. Шевченко, 119, смт. Михайло-Коцюбинське, Чернігівський район, Чернігівська область, 15552, ) на користь Чернігівської обласної прокуратури (14000, м. Чернігів, вул. Князя Чорного, 9, ) 2102грн судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається у порядку визначеному статтею 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 02.11.2020.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя А.В. Романенко