ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2020м. ДніпроСправа № 904/3978/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Михайлової К.В.

та представників:

від позивача: Булгакова Ю.М.;

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (м.Дніпро)

до Державного підприємства "Дніпропетровський державний проектний інститут житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії № 739 від 10.05.2011 у загальному розмірі 1 743 883 грн. 93 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства "Дніпропетровський державний проектний інститут житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект" (далі - відповідач) заборгованості за договором про постачання теплової енергії № 739 від 10.05.2011 у загальному розмірі 1 743 883 грн. 93 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 1 609 282 грн. 52 коп. - основний борг;

- 40 548 грн. 70 коп. - пеня;

- 45 947 грн. 22 коп. - інфляційні втрати;

- 48 105 грн. 49 коп. - 3% річних.

Також позивач просить суд стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 26 158 грн. 26 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем (споживачем) зобов`язань за договором про постачання теплової енергії № 739 від 10.05.2011 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлену позивачем в період з листопада 2018 року по березень 2020 року теплову енергію, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 1 609 282 грн. 52 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі підпункту 9.4.4. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 12.12.2019 по 22.07.2020 в сумі 40 548 грн. 70 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за загальний період з січня 2019 року по квітень 2020 року у сумі 45 947 грн. 22 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 18.12.2018 по 22.07.2020 в сумі 48 105 грн. 49 коп.

Ухвалою суду від 28.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 06.08.2020.

У підготовче засідання 06.08.2020 з`явився представник позивача; представник відповідача у вказане засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

Судом було зауважено, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, оскільки поштове повідомлення про отримання ним ухвали суду від 28.07.2020, як і сам конверт, до суду не повернулося.

Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку про необхідність відкладення розгляду справи, оскільки суд позбавлений можливості вирішити питання, передбачені частиною 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України.

Так, ухвалою суду від 06.08.2020 підготовче засідання було відкладено на 08.09.2020.

У підготовче засідання 08.09.2020 з`явився представник позивача; представник відповідача у вказане засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

Судом було зауважено, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, оскільки поштове повідомлення про отримання ним ухвали суду від 06.08.2020, як і сам конверт, до суду не повернулося. З метою встановлення належності повідомлення відповідача судом здійснено відстеження поштового відправлення суду на адресу відповідача, шляхом формування витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання вказаного поштового відправлення суду, а також виготовлялась копія реєстру № 173 на відправку згрупованих поштових відправлень рекомендованої пошти по Дніпропетровській області з повідомленням від 11.08.2020, які долучені до матеріалів справи. При цьому, з вказаних доказів вбачається, що станом на 08.09.2020 відправлення з ухвалою суду від 08.09.2020 не було вручено відповідачу 20.08.2020 під час доставки (а.с.94-95).

Враховуючи, що встановлений Господарським процесуальним кодексом шістдесятиденний строк проведення підготовчого провадження закінчувався 28.09.2020, з метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України (зокрема, подання до суду доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень), та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, а також для належної підготовки справи для розгляду по суті, суд вважав за необхідне продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів.

Так, ухвалою суду від 08.09.2020 було продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, а саме: по 28.10.2020 включно та відкладено підготовче засідання на 01.10.2020.

У підготовче засідання 01.10.2020 з`явився представник позивача; представник відповідача у вказане засідання втретє не з`явився, причин неявки суду не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Суд вважав, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, участь у судовому засіданні його представника та вважав можливим провести підготовче засідання за відсутності представника відповідача, оскільки підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні 01.10.2020, визначені статтями 183 та 202 Господарського процесуального кодексу України, були відсутні.

У підготовчому засіданні 01.10.2020 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

У зв`язку з виконанням завдань підготовчого провадження, ухвалою суду від 01.10.2020 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 27.10.2020.

У судове засідання 27.10.2020 з`явився представник позивача; представник відповідача у вказане засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

При цьому, судом було відзначено, що поштове відправлення на адресу відповідача, в якому містилася ухвала суду від 01.10.2020, не було повернуто за зворотною адресою, не повернулося також і поштове повідомлення про його отримання відповідачем. У зв`язку з вказаними обставинами, судом було здійснено відстеження поштового відправлення суду на адресу відповідача, шляхом формування витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання вказаного відправлення, а також виготовлялася копія реєстру на відправку рекомендованої пошти з повідомленням № 134 від 09.09.2019, які долучені до матеріалів справи. З вказаних доказів вбачається, що ухвала суду від 01.10.2020 не була вручена відповідачу під час доставки 13.10.2020 та з 07.10.2020 перебуває на поштовому відділенні (а.с.128-129), як це відбулося і з усіма попередніми ухвалами суду, які безпідставно тривалий час перебували у точці видачі (доставки) та в порушення вимог законодавства поштою не поверталися за зворотною адресою (а.с.104-114), при цьому, вказані обставини носять систематичний характер.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до статей 9, 14, 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" на підставі поданих юридичною особою документів у Єдиному державному реєстрі зазначаються відомості про її місцезнаходження.

Тобто, офіційне місцезнаходження повідомляється юридичною особою для забезпечення комунікації та зв`язку із нею зацікавлених осіб, у тому числі контрагентів, органів державної влади тощо.

Так, на підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 13.03.2020, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49600, м. Дніпро, вулиця Набережна В.І. Леніна, будинок 29, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с.78-82).

При цьому, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Крім того, частиною 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

При цьому, суд окремо звертає увагу, що з 01.01.2020 набрали чинності зміни до Правил надання послуг поштового зв`язку, внесені Постановою Кабінету Міністрів України № 1149 від 27.12.2019, відповідно до яких:

- рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 991 Правил);

- рекомендовані поштові відправлення з позначкою "Судова повістка", адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 992 Правил).

Таким чином, повернення відділенням Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" поштових відправлень суду, які є "Судовими повістками" в розумінні чинного законодавства України із непередбачених для "Судових повісток" причин є неправомірним. Більше того, такі дії зумовлюють порушення права позивача на своєчасне вирішення справи судом.

Також, суд наголошує, що згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Для цих цілей існує Єдиний державний реєстр судових рішень.

Відповідно до частин 1, 3 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Враховуючи викладене, неперебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, неможливість направлення в засідання свого повноважного представника і ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2018 у справі № 911/1163/17 та від 10.05.2018 у справі № 923/441/17.

За таких обставин можна дійти висновку, що невручення ухвал суду з викликом відповідача у судове засідання відбулось через недотримання ним вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю офіційною (юридичною) адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.

Таким чином, суд вважає, що відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відтак, керуючись статтею 202 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача за наявними у ній матеріалами.

В даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Провадження у даній справі відкрито 28.07.2020; протягом всього часу перебування справи в провадженні господарського суду здійснювалося повідомлення відповідача за всіма відомими суду засобами зв`язку, а саме:

- здійснювалося належне направлення ухвал суду на юридичну адресу відповідача;

- з метою належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи судом, а також доведення до відповідача змісту ухвал суду судом також здійснена відповідна публікація оголошення на сайті "Судова влада України" від 10.09.2020 (а.с.102);

- здійснена спроба передати телефонограму на офіційні номери телефонів, які містяться у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 13.03.2020 (а.с.101).

Отже, суд вважає, що ним було створені належні умови для реалізації відповідачем своїх прав, навіть з урахуванням існування карантинних обмежень та протягом розумного строку було надано можливість висловити свою правову позицію у даному спорі як усну так і у письмовому вигляді.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Так, у частині 2 статті 129 Конституції України визначено одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на те, що розгляд даної справи неодноразово відкладався у зв`язку, зокрема, з неотриманнями відповідачем ухвал суду, нез`явленням представника відповідача у судове засідання та неподанням ним відзиву на позов, а також враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами за відсутності представника відповідача у відповідності до вимог частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 27.10.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору про постачання теплової енергії, строк дії договору, умови надання послуг та їх оплати, факт надання послуг, загальна вартість наданих за договором послуг, настання строку їх оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати, правомірність заявлених до стягнення сум пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 10.05.2011 між Комунальним підприємством "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (далі - теплопостачальне підприємство, позивач) та Державним підприємством "Дніпропетровський державний проектний інститут житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект" (далі споживач, відповідач) було укладено договір про постачання теплової енергії № 739 (далі договір, а.с.8-11), відповідно до умов пункту 2.1. якого теплопостачальне підприємство бере на себе зобов`язання виробляти та постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язується одержати теплову енергію та сплатити теплопостачальному підприємству її вартість за встановленими тарифами (цінами) в терміни і на умовах передбаченими договором.

У пунктах 11.1. та 11.2. договору сторони дійшли згоди, що договір набуває юридичної сили з моменту його підписання та діє до 10.05.2014, а в частині проведення розрахунків за теплову енергію до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. У разі відсутності письмової заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору за один місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається продовженим на той самий строк (кількість місяців/днів, визначених у пункту 11.1 договору) і на тих самих умовах. Кількість пролонгацій по договору необмежена.

Як зазначає позивач, та що не спростовано вдіповідачем, оскільки жодних заяв про припинення договору не надходило, він продовжує свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання норм § 5 "Постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу" глави 54 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, норм § 3 "Енергопостачання" глави 30 розділу VІ Господарського кодексу України та спеціального законодавчого акту - Закону України "Про теплопостачання".

Відповідно до частин 1, 2 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

За змістом статті 1 Закону України "Про теплопостачання" споживачем теплової енергії визнається особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Зазначене кореспондує з положеннями Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, за змістом яких споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єкт підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

У відповідності до статті 24 Закону України "Про теплопостачання" основним обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідно до пункту 3.1 договору теплова енергія постачається споживачу в обсягах визначених додатком № 1 договору для задоволення наступних потреб:

- опалення - в опалювальний період (175 діб);

- вентиляція - в опалювальний період (175 діб);

- гарячого водопостачання - протягом року (350 діб);

- технологічних потреб відповідно з виробничою програмою Споживача.

У пункті 6.2. договору сторони визначили, що облік споживання теплової енергії споживачем здійснюється за приладом обліку за адресою: вул. Набережна Леніна, 29а.

Відповідно до пункту 6.5 договору споживач, що має комерційні прилади обліку, щомісячно, в термін не пізніше останнього робочого дня розрахункового місяця, подає до теплопостачального підприємства звіт про фактичне споживання теплової енергії. В разі несвоє часного надання звіту про фактичне споживання теплової енергії за показниками приладів об ліку, або виходу з ладу комерційних приладів обліку, кількість теплової енергії, що відпущена споживачу, визначається теплопостачальним підприємством у відповідності до теплового на вантаження, визначеного додатком № 1 до договору, з урахуванням середньомісячної температу ри зовнішнього повітря та кількості діб роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

У пункті 3.3. договору сторони передбачили, що фактично отриманий обсяг теплової енергії споживачем від теплопостачального підприємства фіксується сторонами Актом здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, за формою визначеною сторонами в додатку № 3 договору.

Згідно з умовами пункту 6.7. договору розрахунковим періодом є календарний місяць, за результатами якого підписується Акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період (в 2-х примірниках), за формою визначеною сторонами в додатку №3 до договору. Підписаний Акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, або його відсутність в порядку пунктів 4.2.2, 6.10 договору, є підтвердженням відсутності претензій з боку споживача в частині фактично отриманої кількості теплової енергії.

Відповідно до пункту 4.2.2 договору до 01 (першого) числа місяця, наступного за розрахунковим, отримати від теплопостачального підприємства рахунок разом з Актом здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період та розглянувши останній, не пізніше 10 (десятого) числа місяця, наступного за розрахунковим, підписати та направити поштою (або іншим засобом) один екземпляр на адресу теплопостачального підприємства. В разі не згоди з зазначеним в Акті здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, визначеним теплопостачальним підприємством обсягом поставленої теплової енергії, споживач зобов`язаний надати на адресу теплопостачального підприємства мотивоване заперечення (з контрразрахунком спожитої теплової енергії, або з відповідним актом, про встановлення факту, складеного за участю теплопостачального підприємства) в письмовому вигляді протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту одержання Акту здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період.

У пункті 7.2. договору сторони визначили, що тариф для розрахунків за договором складає:

- теплова енергія 1 Гкал (без ПДВ) - 744 грн. 50 коп.;

- теплова енергія для категорії "Бюджет" 1 Гкал 641 грн. 96 коп. Про зміну тарифу споживач повідомляється в порядку, визначеному пунктом 5.2.3. договору.

Тариф на теплову енергію, що споживається згідно з договором затверджено Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 25.05.2009 № 1345.

Відповідно до пункту 3.5. договору початок та кінець опалювального періоду встановлюється відповідним актом місцевого органу самоврядування.

Так, в матеріалах справи наявні:

- розпорядження Дніпровського міського голови від 18.10.2018 № 1436-р "Про початок опалювального сезону 2018 - 2019 рр. у м. Дніпрі" (а.с.59);

- розпорядження Дніпровського міського голови від 22.03.2019 № 400-р "Про закінчення опалювального сезону 2018 - 2019 рр. у м. Дніпрі" (а.с.60);

- розпорядження Дніпровського міського голови від 1710.2018 № 1661-р "Про початок опалювального сезону 2019 - 2020 рр. у м. Дніпрі" (а.с.61);

- розпорядження Дніпровського міського голови від 30.03.2019 № 355-р "Про закінчення опалювального сезону 2019 - 2020 рр. у м. Дніпрі" (а.с.62).

Як зазначає позивач, на виконання умов договору в період з листопада 2018 року по березень 2020 року ним було поставлено відповідачу теплову енергію на загальну суму 1 609 282 грн. 52 коп., в підтвердження чого позивачем було складено та вручено відповідачу наступні акти:

- акт прийому-передачі теплової енергії № 090739 від 30.11.2018 на суму 156 779 грн. 76 коп. (а.с.37), який було вручено відповідачу 11.12.2018, що підтверджується реєстром вручення рахунків та актів прийому-передачі споживачам № 43 (а.с.26). В оплату теплової енергії за вказаним актом було виставлено рахунок № 090739 від 30.11.2018 на суму 156 779 грн. 76 коп. (а.с.48);

- акт прийому-передачі теплової енергії № 090739 від 31.12.2018 на суму 225 765 грн. 00 коп. (а.с.38), який було вручено відповідачу 14.01.2019, що підтверджується реєстром вручення рахунків та актів прийому-передачі споживачам № 43 (а.с.27). В оплату теплової енергії за вказаним актом було виставлено рахунок № 090739 від 31.12.2018 на суму 225 765 грн. 00 коп. (а.с.49);

- акт прийому-передачі теплової енергії № 090739 від 31.01.2019 на суму 219 141 грн. 54 коп. (а.с.39), який було вручено відповідачу 11.02.2019, що підтверджується реєстром вручення рахунків та актів прийому-передачі споживачам № 43 (а.с.28). В оплату теплової енергії за вказаним актом було виставлено рахунок № 090739 від 31.01.2019 на суму 219 141 грн. 54 коп. (а.с.50);

- акт прийому-передачі теплової енергії № 090739 від 28.02.2019 на суму 164 083 грн. 69 коп. (а.с.40), який було вручено відповідачу 05.03.2019, що підтверджується реєстром вручення рахунків та актів прийому-передачі споживачам № 43 (а.с.29). В оплату теплової енергії за вказаним актом було виставлено рахунок № 090739 від 28.02.2019 на суму 164 083 грн. 69 коп. (а.с.51);

- акт прийому-передачі теплової енергії № 090739 від 30.03.2019 на суму 137 909 грн. 63 коп. (а.с.41), який було вручено відповідачу 08.04.2019, що підтверджується реєстром вручення рахунків та актів прийому-передачі споживачам № 43 (а.с.30). В оплату теплової енергії за вказаним актом було виставлено рахунок № 090739 від 31.03.2019 на суму 137 909 грн. 63 коп. (а.с.52);

- акт прийому-передачі теплової енергії № 090739 від 30.04.2019 на суму 161 грн. 52 коп. (а.с.42), який було вручено відповідачу 08.05.2019, що підтверджується реєстром вручення рахунків та актів прийому-передачі споживачам № 43 (а.с.31). В оплату теплової енергії за вказаним актом було виставлено рахунок № 090739 від 30.04.2019 на суму 161 грн. 52 коп. (а.с.53);

- акт прийому-передачі теплової енергії № 090739 від 30.11.2019 на суму 119 150 грн. 06 коп. (а.с.43), який було вручено відповідачу 06.12.2019, що підтверджується реєстром вручення рахунків та актів прийому-передачі споживачам № 43 (а.с.32). В оплату теплової енергії за вказаним актом було виставлено рахунок № 090739 від 30.11.2019 на суму 119 150 грн. 06 коп. (а.с.54);

- акт прийому-передачі теплової енергії № 090739 від 31.12.2019 на суму 159 325 грн. 31 коп. (а.с.44), який було вручено відповідачу 20.01.2020, що підтверджується реєстром вручення рахунків та актів прийому-передачі споживачам № 43 (а.с.33). В оплату теплової енергії за вказаним актом було виставлено рахунок № 090739 від 31.12.2019 на суму 159 325 грн. 31 коп. (а.с.55);

- акт прийому-передачі теплової енергії № 090739 від 31.01.2020 на суму 175 217 грн. 46 коп. (а.с.45), який було вручено відповідачу 11.02.2020, що підтверджується реєстром вручення рахунків та актів прийому-передачі споживачам № 43 (а.с.34). В оплату теплової енергії за вказаним актом було виставлено рахунок № 090739 від 31.01.2020 на суму 175 217 грн. 46 коп. (а.с.56);

- акт прийому-передачі теплової енергії № 090739 від 29.02.2020 на суму 152 014 грн. 42 коп. (а.с.46), який було вручено відповідачу 10.03.2020, що підтверджується реєстром вручення рахунків та актів прийому-передачі споживачам № 43 (а.с.35). В оплату теплової енергії за вказаним актом було виставлено рахунок № 090739 від 29.02.2020 на суму 152 014 грн. 42 коп. (а.с.57);

- акт прийому-передачі теплової енергії № 090739 від 31.03.2020 на суму 99 734 грн. 13 коп., який було вручено відповідачу 29.04.2020, що підтверджується реєстром вручення рахунків та актів прийому-передачі споживачам № 43 (а.с.36). В оплату теплової енергії за вказаним актом було виставлено рахунок № 090739 від 31.03.2020 на суму 99 734 грн. 13 коп. (а.с.58).

В порушення пункту 4.2.2 договору акти приймання-передачі теплової енергії за листопад та грудень 2018 року, а також за період з березня 2019 року по березень 2020 року зі сторони споживача не були повернуті позивачу, однак заперечення (з контрразрахунком спожитої теплової енергії, або з відповідним актом, про встановлення факту, складеного за участю теплопостачального підприємства) в письмовому вигляді споживачем також надано не було.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що вказані обставини свідчать про наявність згоди із зазначеними у вказаних актах відомостями; доказів іншого матеріали справи не містять та відповідачем суду не повідомлено. Акти вважаються підписаним з боку споживача.

Суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні докази наявності претензій відповідача щодо обсягів, строку, вартості та якості наданих послуг. Відомості щодо їх наявності суду також не повідомлені.

Слід відзначити, що тарифи, згідно з якими формувались рахунки для оплати відповідачем спожитої у спірний період теплової енергії, затверджені постановами НКРЕКП № 1391 від 09.11.2017, № 1733 від 10.12.2018, № 90 від 14.01.2020, № 632 від 17.03.2020 (а.с.63-66).

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про теплопостачання", тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.

Слід відзначити, що тарифи, згідно з якими формувались рахунки для оплати відповідачем спожитої у спірний період теплової енергії, затверджені постановами НКРЕКП № 1391 від 09.11.2017, № 1733 від 10.12.2018, № 90 від 14.01.2020 (а.с. 130-132).

Також в матеріалах справи наявні розпорядження Дніпровського міського голови про початок та закінчення опалювальних періодів, а саме:

- Розпорядження Дніпровського міського голови від 09.10.2017 № 1229-р «Про початок опалювального сезону 2017-2018 р. р. у місті Дніпрі»;

- Розпорядження Дніпровського міського голови від 30.03.2018 № 263-р "Про закінчення опалювального сезону 2017-2018 р.р. у місті Дніпрі";

- Розпорядження Дніпровського міського голови від 18.10.2018 № 1436-р "Про початок опалювального сезону 2018-2019 р. р. у місті Дніпрі";

- Розпорядження Дніпровського міського голови від 18.10.2018 № 400-р "Про закінчення опалювального сезону 2018-2019 р. р. у місті Дніпрі";

- Розпорядження Дніпровського міського голови від 17.10.2019 № 1661-р "Про початок опалювального сезону 2019-2020 р. р. у місті Дніпрі".

При цьому, враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку виконавця (теплопостачального підприємства) за договором надати послуги з постачання теплової енергії відповідає обов`язок споживача оплатити вартість цих послуг.

Згідно з нормами статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Також, законом визначений обов`язок споживача сплачувати за отриману теплову енергію саме теплопостачальній організації.

Так, у пунктах 6.8. та 6.9. договору сторони дійшли згоди, що споживач зобов`язаний не пізніше 15 числа розрахункового пері оду (календарного місяця) здійснити авансовий платіж у розмірі 80 % від вартості теплової енергії згідно з її кількістю, передбаченою додатком № 1 до договору, за власним платіжним дорученням з вказаним періодом, за який він сплачується. Споживач здійснює остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію протягом 5 календарних діб після одержання рахунку від теплопостачального підприємства, яке зобов`язане направити його споживачу не пізніше 10 календарних діб місяця, наступного за розрахунковим разом з актом здачі-приймання поставленої теплової енергії за відповідний розрахунковий період.

Як було вказано вище, судом отримання відповідачем рахунків (разом за актами за переліченими вище реєстрами) за період з листопада 2018 року по березень 2020 року встановлено судом.

Позивач посилається на те, що вказані зобов`язання відповідачем були порушені, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем з оплати спожитої в період з листопада 2018 року по березень 2020 року теплової енергії в сумі 1 609 282 грн. 52 коп., що і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У частині 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з нормами статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 6 статті 25 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що в разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Суд наголошує на тому, що відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Більше того, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, матеріалами справи підтверджується належне виконання своїх зобов`язань за спірним договором позивачем, в свою чергу відповідачем вони були порушені, спожита в період з листопада 2018 року по березень 2020 року теплова енергія не була оплачена відповідачем.

Крім того, суд зазначає, що на підставі укладеного договору між сторонами виникли господарські відносини, що регулюються нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Статтею 1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач є юридичною особою, а відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Між тим, ані приписи Господарського кодексу України, ані норми Цивільного кодексу України не допускають привілейованого становища суб`єктів господарювання, що пов`язані із фінансуванням від третіх осіб, в тому числі бюджетного фінансування.

Отже, відповідач, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями за договором, і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

При цьому, відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається випадком, внаслідок якого боржник може бути звільнений від відповідальності.

Тому відсутність коштів у відповідача не може бути підставою для звільнення його від виконання його зобов`язань за договором про постачання теплової енергії № 739 від 10.05.2011 перед позивачем.

Вказані положення повністю кореспондуються з положеннями частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Враховуючи викладене, відсутність фінансування (бюджетних коштів) не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірних зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 №910/123/17 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Протягом розгляду справи судом, відповідачем не спростовано позовних вимог позивача та не надано доказів, які б підтверджували належне виконання ним своїх договірних зобов`язань, визначених умовами договору про постачання теплової енергії № 739 від 10.05.2011

Більше того, в матеріалах справи наявний акт звіряння взаємних розрахунків від 05.05.2020, підписаний та скріплений печатками позивача та відповідача, в якому сторони підтвердили факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 1 609 282 грн. 52 коп. (а.с.24).

Слід також відзначити, що відповідно до частин 1 та 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Таким чином, у зобов`язальних правовідносинах вина особи, яка порушила зобов`язання, презюмується і саме на неї покладається обов`язок з доведення відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання.

Вказана правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 908/1399/17.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строки оплати спожитої теплової енергії (пункт 6.9. договору), господарський суд встановив, що строк оплати спожитої в період з листопада 2018 року по березень 2020 року теплової енергії є таким, що настав, у зв`язку з чим суд вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 1 609 282 грн. 52 коп. обґрунтованими та підтвердженими належними доказами.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 1 609 282 грн. 52 коп.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 9.4.4. договору сторони передбачили, що в разі прострочення споживачем виконання грошового зобов`язання за договором споживач на вимогу теплопостачального підприємства зобов`язаний виплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, трьох відсотків річних, а також пеню за весь час прострочення у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За прострочення виконання зобов`язання на підставі підпункту 9.4.4. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 12.12.2019 по 22.07.2020 (здійснивши нарахування лишу в листопаді та грудні 2018 року та січня 2019 року) в сумі 40 548 грн. 70 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем (а.с.19), та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначені суми заборгованості та періоди прострочення, арифметично розрахунки проведено вірно.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 40 548 грн. 70 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за загальний період з січня 2019 року по квітень 2020 року у сумі 45 947 грн. 22 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с. 21-22), та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначені суми заборгованості та періоди прострочення, арифметично розрахунок проведено вірно.

Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 45 947 грн. 22 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати теплової енергії, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за загальний період прострочення з 18.12.2018 по 22.07.2020 в сумі 48 105 грн. 49 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с. 20), та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначені суми заборгованості та періоди прострочення, арифметично розрахунок проведено вірно.

Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в сумі 48 105 грн. 49 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача; стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 26 158 грн. 26 коп. витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 46, 73 - 79, 86, 91, 129, 130, 191, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради до Державного підприємства "Дніпропетровський державний проектний інститут житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект" про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії № 739 від 10.05.2011 у загальному розмірі 1 743 883 грн. 93 коп. - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Державного підприємства "Дніпропетровський державний проектний інститут житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект" (49600, м. Дніпро, вулиця Набережна В.І. Леніна, будинок 29; ідентифікаційний код 02497789) на користь Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (49081, м. Дніпро, проспект Слобожанський, будинок 29, офіс 504; ідентифікаційний код 32688148) - 1 609 282 грн. 52 коп. - основного боргу, 40 548 грн. 70 коп. - пені, 45 947 грн. 22 коп. - інфляційних втрат, 48 105 грн. 49 коп. - 3% річних та 26 158 грн. 26 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 28.10.2020.

Суддя Ю.В. Фещенко