РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.10.2020Справа № 910/15287/19

За позовом Фізичної особи-підприємця Лєснікова Олександра Андрійовича

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання недійсним договору

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Вовчик О.В.

Представники сторін: не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Лєсніков Олександр Андрійович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним кредитного договору №б/н від 19.02.2018, який укладено між Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ФОП Лєсніковим Олександром Андрійовичем, та застосування наслідків недійсності договору шляхом розстрочення повернення суми у розмірі 84 333,33 грн, строком на один рік.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у лютому позивач звернувся із заявою до відповідача за отриманням коштів на поточну господарську діяльність. Як зазначає позивач, вказану заяву відповідачем розцінено як кредитний договір. Позивач із укладенням кредитного договору не погоджується, посилаючись на те, що в результаті недодержання письмової форми кредитного договору є неможливим погодження ціни договору, що є істотною умовою договору. Позивач зазначає, що ним не підписувалися будь-які документи, які містять суму договору. Окрім того, підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути договором приєднання. З огляду на зазначене, позивач просить визнати недійсним спірний кредитний договір.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/15287/20 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 10.12.2019.

Протокольною ухвалою суду від 10.12.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 22.01.2020.

16.12.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, вказуючи, що між відповідачем та позивачем укладено кредитний договір, який за своєю правовою природою є договором приєднання, істотні умови вказаного договору вказуються в заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг; позивач суму кредитних коштів отримав, здійснював часткове погашення суми кредиту; від підписання кредитного договору не відмовився.

17.12.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач наводить аргументи на спростування позиції відповідача, яка наведена ним у відзиві.

Ухвалою суду від 22.01.2020 відкладено підготовче засідання на 19.02.2020.

Протокольною ухвалою суду від 19.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.03.2020.

Протокольною ухвалою суду від 18.03.2020 відкладено судове засідання на 08.04.2020.

Ухвалою суду від 08.04.2020 відкладено судове засідання на 28.04.2020.

Ухвалою суду від 28.04.2020 відкладено судове засідання на 27.05.2020.

Протокольною ухвалою суду від 27.05.2020 відкладено судове засідання на 17.06.2020.

Протокольною ухвалою суду від 17.06.2020 відкладено судове засідання на 15.07.2020.

У зв`язку з тим, що станом на 06.08.2020 закінчилися продовжені у зв`язку із карантином строки, ухвалою суду від 25.08.2020 призначено судове засідання на 23.09.2020.

Протокольною ухвалою від 23.09.2020 відкладено розгляд справи на 15.10.2020.

Представники сторін у судове засідання 15.10.2020 не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва

ВСТАНОВИВ:

19.02.2018 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (назву змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк") та фізичною особою-підприємцем Лєсніковим Олександром Андрійовичем через систему інтернет-клієнт-банкінгу із використанням електронного цифрового підпису була підписана анкета-заява про приєднання до розділу 3.2.8 Умов та правил надання банківських послуг "КУБ" (далі - умови).

Пунктами 1.1-1.5 зазначеної анкети-заяви банком і позичальником погоджені істотні умови кредитного договору, а саме: вид кредиту - строковий; розмір кредиту - визначається банком, вказується у профайлі позичальника на сайті kub.pb.ua; строк кредиту - 12 місяців з моменту видачі коштів; проценти (комісія) за користування кредитом - 2% в місяць від початкового розміру кредиту; порядок погашення заборгованості за кредитом - щомісяця рівними частинами до календарного числа місяця, в який було здійснено видачу коштів.

Укладання кредитного договору здійснюється в порядку, визначеному розділом 3.2.8 умов.

Відповідно до п. 3.2.8.1. Умов банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати клієнту строковий "Кредит КУБ" для фінансування поточної діяльності клієнта, в обмін на зобов`язання клієнта з повернення кредиту, сплати процентів в обумовлені цим договором терміни. Істотні умови повернення кредиту (сума кредиту, проценти за користування кредитом, розмір щомісячного платежу, порядок їх сплати) вказуються в заяві про приєднання до умов та правил надання послуги "КУБ" (далі-заява), а також в системі Приват24. Клієнт приєднується до Послуги шляхом підписання електронно-цифровим підписом заяви в системі Приват24 або у сервісі "Paperless" або іншим шляхом, що прирівнюється до належного способу укладення сторонами кредитного договору.

Відповідно до п. 3.2.8.11. Умов, договір є чинним з моменту підписання клієнтом заяви про приєднання та перерахування банком кредитних коштів на рахунок клієнта. Строк дії договору встановлюється з дня його укладення і до повного виконання сторонами зобов`язань.

На виконання умов кредитного договору від 19.02.2018 АТ КБ "Приватбанк" перерахувало на поточний рахунок відповідача кредитні кошти у сумі 200 000,00 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи банківською випискою.

Перерахування коштів також не заперечується позивачем.

Окрім того, позивачем здійснювалося погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.02.2018 на загальну суму 115 666,67 грн. На підтвердження перерахування зазначених коштів, до матеріалів справи додано копії меморіальних ордерів №HS021B0033 від 21.03.2018 на суму 20 666,67 грн, № від 29.08.2018 на суму 15 000,00 грн, № від 01.10.2018 на суму 30 000,00 грн, № від 19.11.2018 на суму 25 000,00 грн, № від 22.11.2018 на суму 25 000,00 грн.

Також, з банківської виписки по рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що позивач користувався кредитними коштами по рахунку, здійснював погашення і сплачував відсотки та винагороду за користування кредитним лімітом.

Як на підставу недійсності правочину, позивач посилається на недодержання письмової форми договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги містяться в ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У силу норм ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до положень статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 глави 71 Цивільного коедексу України і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис", Електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги" (ч. 1 ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Згідно з частинами 2, 3 статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Частиною 1 статті 29 Закону України "Про електронні довірчі послуги" передбачено, що Центральний засвідчувальний орган надає кваліфіковану електронну довірчу послугу формування, перевірки та підтвердження чинності кваліфікованого сертифіката електронного підпису чи печатки кваліфікованим надавачам електронних довірчих послуг з використанням самопідписаного сертифіката відкритого ключа центрального засвідчувального органу.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження фактів використання електронного цифрового підпису не уповноваженими особами та/або втрати відповідного ключа, а також відомостей щодо звернення до визначених законом органів стосовно таких обставин.

Суд відхиляє доводи позивача про відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження підписання останнім за допомогою електронного цифрового підпису анкети-заяви про приєднання, оскільки в матеріалах справи міститься роздруківка із електронного документа файлу перевірки електронного цифрового підпису. Згідно зазначеної роздруківки вбачається, що відповідачем здійснювалася перевірка анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та підтверджено вірність підпису та електронної печатки Лєснікова О.А.

Анкета-заява позивача про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ", а також Умови та правила надання кредиту "Кредит КУБ", розміщені в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua в їх сукупності визначають істотні умови договору банківського обслуговування та підтверджують факт його укладення між позивачем та відповідачем.

Одночасно суд зазначає, що відсутність підпису позивача на Умовах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними. Свій підпис позивач поставив саме в Анкеті-заяві про приєднання до вказаних Умов, чим засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Суд зазначає, що заповнюючи Анкету-заяву позивач був обізнаний із її умовами. Отримуючи кредитні кошти позивач не був позбавлений можливості звернутися до банку для надання детальної інформації про умови кредитування, в той же час позивач кредитні кошти отримав, від кредитного договору не відмовився, здійснював часткове погашення кредиту, що свідчить про фактичне виконання спірного кредитного договору.

Тобто, матеріалами справи підтверджено, що сторонами були здійснені всі необхідні дії, які вказують на вчинення двостороннього договору, складовими якого виступають заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку.

При цьому, позивачем не надано доказів того, що під час підписання ним Анкети-заяви про приєднання діяли якісь інші Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, ніж ті, на які посилається відповідач.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним оспорюваний правочини).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на недійсність договору.

Позивач не довів в контексті статей 203, 215, 216, 229 Цивільного кодексу України і статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України підстав, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними, зокрема не надано належних і допустимих доказів, що підтверджують факт недотримання в момент укладення письмової форми спірного кредитного договору.

Посилання позивача на судову практику, зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 судом до уваги не приймаються, з огляду на наступне.

У справі № 342/180/17-ц Великою Палатою Верховного Суду розглядались інші обставини та правовідносини між сторонами договору, які є відмінними від даної справи. Зокрема, у справі №342/180/17 в тексті заяви про приєднання не було попередньо визначено умови та розмір нарахування процентів, пені, штрафу. В даному ж випадку, в тексті Анкети-заяви чітко відображено умови, порядок нарахування та розмір комісії за користування кредитними коштами, процентів за користування простроченими кредитним коштами та пені за неналежне виконання обов`язку в частині своєчасного повернення кредиту.

Отже, правовідносини у даній справі та у справі №342/180/17 не є подібними, адже встановлені у справах фактичні обставини та матеріально-правове регулювання відповідних їм правовідносин не є подібними.

Водночас інших обставин, які б свідчили про те, що на час укладення спірного кредитного договору сторони неправильно сприймали фактичні обставини цього правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, за відсутності якого можна було би вважати, що правочин не був би вчинений, суд не встановив.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (п. 45 рішення ЄСПЛ у справі Воловік проти України від 06.12.2007).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Очевидно, що дії позивача, який уклав спірний кредитний договір, а згодом звертається до суду з позовом про визнання правочину недійсним, суперечить його попередній поведінці (укладенню договору і здійсненню платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором) і є недобросовісним.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 58 рішення ЄСПЛ у справі Серявін проти України від 10.02.2010).

Керуючись вказаним, беручи до уваги вказані вище обставини, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності умов, які є обов`язковими для визнання договору недійсним на підставі статті 230 Цивільного кодексу України, а тому позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити повністю у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Лєснікова Олександра Андрійовича до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним договору.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 26.10.2020 р.

Суддя Н.І. Зеленіна