РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.10.2020Справа № 910/11622/20

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників

справу № 910/11622/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПАУЕР"

до Фізичної особи-підприємця Золотаревського Ігоря Анатолійович

про стягнення 264 384,01 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПАУЕР" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Золотаревського Ігор Анатолійович про стягнення 264 384,01 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором суборенди № 21-08-19/ЗІА від 21.08.2019, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 249 223,26 грн, за прострочення сплати якої позивачем нараховані пеня у сумі 11019,23 грн, інфляційні втрати - 2 224,86 грн та 3% річних - 1 916,66 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.2020 відкрито провадження у справі № 910/11622/20 та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

31.08.2020 на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПАУЕР" надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПАУЕР" в задоволенні заяви про забезпечення позову.

25.09.2020 від відповідача надійшов відзив, у якому викладені заперечення проти позову, обґрунтовані наявністю форс-мажорних обставин, а саме введення карантину на території України.

08.10.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

21.08.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «ПАУЕР» (за договором - Орендар) та Фізичною особою-підприємцем Золотаревським Ігорем Анатолійовичем (нза договором - Суборендар) укладено Договір суборенди №21-08-19/ЗIA (надалі за текстом - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1. Договору Орендар передав, а Суборендар прийняв в орендне користування нежилу площу, що розташована в нежилому будинку за адресою: м. Київ, вул. Сурикова, буд. 3, літера «А» (надалі за текстом - «Приміщення») загальним розміром 200 м2 (двісті метрів квадратних), до якої входить основна площа 198 м2 (сто дев`яносто вісім метрів квадратних) та місця спільного користування 2 м2 (два метри квадратних), як зазначено в Додатку №2 до Договору «Схема суборендованої площі» (надалі за текстом - «Додаток №2»).

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що відповідач вступає в строкове платне користування суборендованою площею з моменту підписання акту приймання-передачі суборендованої площі.

Відповідно до п. 2.4. Договору строк суборенди починає свій перебіг від моменту передачі Приміщень Суборендарю за актом приймання-передачі.

У п. 3.1. Договору позивач та відповідач погодили, що перша суборендна плата вноситься відповідачем у п`ятиденний строк після підписання Договору, шляхом перерахування на поточний рахунок позивача, встановленої грошової суми з урахуванням договірної ціни, зазначеної у Додатку №1 до Договору «Комерційні умови Договору суборенди» (надалі за текстом - «Додаток №1»). Перша суборендна плата включає в себе орендну плату: за перший - до кінця поточного місяця та останній місяць - із розрахунку, як повний календарний місяць. Пунктом «F» Додатку №1 визначено, що:

- у період з 21.08.2019 по 31.08.2019 розмір суборендної плати за всю площу приміщення дорівнює 1 000,00 гривень (одна тисяча грн 00 коп) з урахуванням ПДВ 20%;

- у період з 01.09.2019 по 31.09.2020 розмір суборендної плати за всю площу приміщення дорівнює 36 000,00 гривень (тридцять шість тисяч грн 00 коп) з урахуванням ПДВ 20%.

23.12.2019 позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду б/н до Договору, якою змінювався п. «F» Додатку №1 до Договору в частині розміру суборендної плати, а саме:

- у період з 21.08.2019 по 31.08.2019 розмір суборендної плати за всю площу приміщення дорівнює 1 000,00 гривень (одна тисяча грн 00 коп) з урахуванням ПДВ 20%;

- у період з 01.09.2019 по 31.12.2019 розмір суборендної плати за всю площу приміщення дорівнює 36 000,00 гривень (тридцять шість тисяч грн 00 коп) з урахуванням ПДВ 20%;

- у період з 01.01.2020 по 31.03.2020 розмір суборендної плати за всю площу приміщення дорівнює 30 000,00 гривень (тридцять тисяч грн 00 коп) з урахуванням ПДВ 20%;

- у період з 01.04.2020 по 31.08.2020 розмір суборендної плати за всю площу приміщення дорівнює 36 000,00 гривень (тридцять шість тисяч грн 00 коп) з урахуванням ПДВ 20%.

Згідно з п. 3.2. Договору суборендна плата вноситься відповідачем щомісяця авансовими платежами, не пізніше 5 числа звітного місяця, шляхом перерахування на поточний рахунок позивача встановленої суми відповідно до Додатку № 1.

Також, позивач та відповідач, укладаючи Договір, погодили (п. 4.1. Договору), що відповідач зобов`язаний щомісячно окремо компенсувати позивачу витрати на забезпечення Приміщення комунальними послугами - електропостачання, водопостачання та водовідведення, теплопостачання (опалення). Нарахування компенсації витрат позивача за спожиті у приміщенні комунальні послуги здійснювалось на підставі показників лічильників, а у випадку їх відсутності - пропорційно суборендованій площі по відношенню до суми загальної площі всіх приміщень будівлі, які передані в суборенду.

Відповідно до положень пункту 5.1. Договору відповідач зобов`язаний щомісяця оплачувати Позивачу плату за Експлуатаційні послуги задля забезпечення функціонування будівлі загалом і суборендованого приміщення зокрема. Пункт «D» Додатку №1 встановлює, що:

- у період з 21.08.2019 по 31.08.2019 плата за Експлуатаційні послуги дорівнює 1 000,00 гривень (одна тисяча грн 00 коп) з урахуванням ПДВ 20%;

- у період з 01.09.2019 по 31.09.2020 плата за Експлуатаційні послуги дорівнює 10 000,00 гривень (десять тисяч грн 00 коп) з урахуванням ПДВ 20%.

Строки оплати плати за Експлуатаційні послуги передбачені п. 5.2. Договору - з 1 (першого) по 5 (п`яте) число кожного відповідного поточного місяця, за який має здійснюватися розрахунок.

Пунктом 8.1.3. Договору встановлено, що відповідач зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату та відшкодовувати платежі, пов`язані з водопостачанням, споживанням теплової та електричної енергії, експлуатаційні витрати.

Факт передачі Приміщення Позивачем Відповідачу підтверджується відповідним Актом приймання-передачі суборендованої площі від 21.08.2019.

Пунктом 9.4. Договору встановлено, що за прострочку платежів з орендної плати, а також платежів з відшкодування витрат, пов`язаних з водопостачанням, споживанням теплової та електричної енергії, експлуатаційних витрат, Суборендар сплачує Орендарю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, яка нараховується до моменту фактичного погашення заборгованості.

24.04.2020 позивач направив відповідачу Претензію №1 від 27.03.2020 з вимогою погасити заборгованість, яка виникла у Відповідача за договором, але станом на 05.07.2020 жодної відповіді від відповідача не надійшло і погашення заборгованості не відбулося.

За твердженнями позивача відповідач взятих на себе зобов`язань належним чином не виконав, у зв`язку з чим у останнього станом на 05.07.2020 виникла заборгованість за договором в сумі 249 223,26 грн.

Спір у справі виник, у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати орендної плати за договором, у зв`язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 249 223,26 грн, за прострочення сплати якої позивачем нараховані пеня у сумі 11019,23 грн, інфляційні втрати - 2 224,86 грн та 3% річних - 1 916,66 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Матеріалами справи (Актом приймання-передачі суборендованої площі від 21.08.2019) підтверджується факт передачі в оренду позивачем та прийняття відповідачем об`єкту оренди за спірним договором оренди.

Доказів повернення об`єкту оренди відповідачем позивачу матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи умови Договору, станом на час розгляду справи строк виконання відповідачем грошових зобов`язань, щодо яких заявлено позов, настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 249 223,26 грн за користування об`єктом оренди на підставі договору, з яких 156 00,00 грн заборгованість зі сплати суборендної плати, 63 223,26 грн заборгованість з компенсації витрат на забезпечення приміщення комунальними послугами, 30 000,00 грн заборгованість за сплати плати за експлуатаційні послуги.

Відповідачем вказана заборгованість не спростована, обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, суду не наведено.

Крім того, судом встановлено безпідставність посилання позивача на загальновідомий факт встановлення на території України карантину з 12.03.2020 як на факт існування форс-мажорних обставин.

Основними ознаками форс-мажорних обставин є:

- незалежність від волі учасників цивільних (господарських) відносин;

- надзвичайний характер;

- невідворотність;

- неможливість виконання зобов`язань за умови існування цих.

У даному випадку, позивач, щонайменше, мав довести суду, що запровадження карантинних заходів об`єктивно унеможливило виконання його зобов`язань, передбачених умовами укладеного договору. Цей прямий процесуальний обов`язок позивач не виконав, обмежившись лише загальним посиланням на існування карантинних заходів.

Таким чином, приймаючи до уваги належне виконання позивачем своїх зобов`язань за укладеними з відповідачем договором, та враховуючи, що відповідачем не спростовано факту порушення взятих на себе обов`язків щодо внесення орендної плати, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 249 223,26 грн підлягають задоволенню.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У п.9.4. договору сторони збільшили шестимісячний термін нарахування пені, визначивши, що пеня нараховується до моменту фактичного погашення заборгованості.

Також, судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши розрахунок пені позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені в сумі 11019,23 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3% річних позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 1 916,66 грн.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, так як позивачем при розрахунку інфляційних втрат не враховано вищевикладеного.

У зв`язку з чим суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат, відповідно до якого розміром інфляційних втрат є більшим, ніж заявлено позивачем, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в межах заявленої позивачем суми - 2 224,86 грн.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, факт порушення відповідачем зобов`язань за договором суборенди № 21-08-19/ЗІА від 21.08.2019 належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Золотаревського Ігоря Анатолійовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПАУЕР" (03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, буд. 1-А; ідентифікаційний код 40154053) заборгованість в сумі 249 223 грн 26 коп., пеню в сумі 11 019 грн 23 коп., 3% річних в сумі 1 916 грн 66 коп., інфляційні втрати в сумі 2 224 грн 86 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 965 грн 76 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 27.10.2020.

Суддя А.І. Привалов