ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2020 р. Справа№ 910/9948/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі судового засідання Позюбан А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову

у справі № 910/9948/20 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

до 1. ОСОБА_1

2. ОСОБА_2

3. ОСОБА_3

4 . ОСОБА_4

5. ОСОБА_5

6. ОСОБА_6

7. ОСОБА_7

8. ОСОБА_8

9. ОСОБА_9

10. ОСОБА_10

11. ОСОБА_11

про відшкодування шкоди у розмірі 21 806 013,02 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу

ВСТАНОВИВ:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про відшкодування шкоди у розмірі 21806013,02 грн. Разом з позовом подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 року у справі № 910/9948/20 у задоволенні заяви Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 року у справі № 910/9948/20 та ухвалити нове рішення, яким заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про забезпечення позову задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала прийнята місцевим господарським судом при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи з порушенням норм процесуального права, а викладені в ухвалі суду висновки не відповідають обставинам справи. Так, апелянт стверджує, що судом було проігноровано доводи і аргументи, які викладені у заяві про забезпечення позову, та докази протиправності дій відповідачів, які долучені до позовної заяви, що свідчать про недобросовісність поведінки останніх, спрямованої на завдання шкоди банку та дій щодо приховування протиправності діянь, які вчинені з метою уникнення цивільно-правової відповідальності. Позивач стверджує, що ним до позовної заяви було долучено вимогу про відшкодування шкоди, пред`явленої до відповідачів в порядку абз. 1 ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За наслідком поданих вимог позивачем отримано відповідь, за змістом якої відповідачами заявлено про їх незгоду із законними претензіями Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Вказана обставина, на переконання позивача, свідчить про наявність ознак невиконання вимог Фонду та необхідність застосування приписів абз. 3 ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у вигляді забезпечення позову.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2020, справа № 910/9948/20 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 у справі № 910/9948/20 було залишено без руху та надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліку шляхом подання до Північного апеляційного господарського суду доказів надсилання копії апеляційної скарги відповідачу - 11.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.09.2020, після усунення недоліків апеляційної скарги, поновлено Фонду гарантування вкладів фізичних осіб пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали суду; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 у справі № 910/9948/20; розгляд справи призначено на 21.09.2020; встановлено процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань.

Від представника відповідачів - 7-11 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 у справі № 910/9948/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апелянта, представник відповідачів 7-11 зазначає, що позивачем жодним чином не доведено протиправність та недобросовісність дій відповідачів, а вказані твердження є лише його домислом, що не підтверджені належними засобами доказування. При цьому, представник вказаних сторін звертає увагу на те, що жодна пов`язана особа банку не була визнана винною та притягнута до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, визначеному в ст. 218-1 КК України «доведення банку до неплатоспроможності». Щодо посилань апелянта на положення абз. 3 ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначає, що останнім невірно було застосовано чинну на даний час редакцію закону, оскільки дії (бездіяльність) відповідачів, на які посилається позивач у позові та заяві про забезпечення позову мали місце у травні 2014.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали першої інстанції в апеляційному порядку.

Судове засідання, яке було призначене на 21.09.2020 не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2020 розгляд справи призначено на 19.10.2020.

В судове засідання 19.10.2020 відповідачі 1-6 не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись у встановленому чинним процесуальним законом порядку. Згідно поштового повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачем-3 отримано поштову кореспонденцію суду 06.10.2020. Рекомендовані поштові відправлення з ухвалою суду від 28.09.2020, що надсилались відповідачам 1, 2, 4-6 за наявними в матеріалах справи адресами повернулись відділенням поштового зв`язку з відміткою: «адресат відсутній».

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно п. п. 3, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, а також відмітки про вручення судового рішення.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи за апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції, а також з врахуванням того, що явка представників учасників справи судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів 1-6.

Представник позивача в судовому засіданні 19.10.2020 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, заяву про забезпечення позову задовольнити.

Представник відповідачів 7-11 в судовому засіданні 19.10.2020 заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову.

Згідно ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів 7-11, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Предметом позову у даній справі є вимога Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про солідарне стягнення з відповідачів майнової шкоди в розмірі 21 806 013,02 грн на підставі приписів ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Обґрунтовуючи звернення з заявою про забезпечення позову, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб посилався на те, що з огляду на значну суму завданих збитків, що підлягає стягненню, недобросовісну поведінку відповідачів 1-11, яка полягала у прийнятті ними управлінських рішень стосовно розпорядження майном ПАТ «Укргазпромбанк», високу ймовірність що під час судового розгляду даного спору відповідачами будуть вживатися заходи для відчуження належного їм на праві власності майна з метою недопущення звернення Фондом стягнення за його рахунок, у випадку позитивного рішення суду, існує нагальна потреба забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно та кошти відповідачів в межах суми позову та встановлення заборони вчинення дій з реалізації майна та активів, що належать відповідачам на праві власності.

До заяви приєднано наступні додатки: роздруківка постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2019 у справі № 904/3852/18; оригінал квитанції про сплату судового збору; засвідчена належним чином копія довіреності на представника Фонду.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, місцевий господарський суд, з посиланням на приписи ст. ст. 136, 137 ГПК України, виходив з того, що заявником належними засобами доказування та обґрунтуваннями не доведено наявності підстав для забезпечення позову у даній справі. Крім того, судом зауважено, що саме лише посилання заявника на утруднення чи неможливість виконання рішення у зв`язку з тим, що відповідачі ймовірно уникатимуть виконання рішення суду шляхом відчуження належного їм майна та активів, не є тими достатніми підставами для вжиття заходів забезпечення позову в розумінні норм ст. 136 ГПК України.

Колегія суддів, переглянувши в апеляційному порядку ухвалу Господарського суду Київської області від 13.07.2020, погоджується з висновками місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною відповідачу вчиняти певні дії.

Заява про забезпечення позову розглядається судом на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 140 ГПК України не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Правовий аналіз вищенаведених норм процесуального закону дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Проте особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову та подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника про необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника про забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового акту.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 909/835/18).

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Колегія суддів, дослідивши зміст поданої до суду першої інстанції заяви та приєднаних до неї додатків, встановила, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих доводів реально існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, так само як і не містить документального обґрунтування, наявності фактичних обставин, які свідчать про можливість невиконання судового рішення.

Твердження апелянта про наявність обставин відмови відповідачів виконання в добровільному порядку відшкодування завданої банку шкоди та, відповідно, підстав для застосування абз. 3 ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визнаються судом непереконливими, оскільки наведене не може нівелювати встановленого чинним процесуальним законодавством порядку доказового обґрунтування доводів та вимог заявника як в межах розгляду справи по суті, так і під час вирішення питання про забезпечення позову.

До того ж, як свідчить наведений в заяві та позові перелік додатків до них, позивачем не було надано суду першої інстанції відповідь відповідачів 1-3 на вимогу про відшкодування шкоди від 23.04.2020, що приєднана останнім до матеріалів апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, виходячи із правового аналізу чинних норм процесуального законодавства, за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що були зібрані місцевим господарським судом, піддані оцінці і за результатами оцінки покладені в основу рішення цього суду або відхилені судом. Водночас суд переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами. Однак подання сторонами додаткових доказів апеляційному суду обмежено. Додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази, обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази, має довести обставини, що об`єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду. Обмеження права на подання доказів в суд апеляційної інстанції покликано активізувати змагальний процес в суді першої інстанції. Його можливо розглядати як своєрідну процесуальну санкцію за невиконання особою, що бере участь у справі, своїх обов`язків по доказуванню в суді першої інстанції.

Зі змісту апеляційної скарги, до якої приєднано нові докази, вбачається, що відповідачем жодними доводами та доказами обставин неможливості подання їх до суду першої інстанції, не обґрунтовано, клопотання про залучення нових доказів не заявлено.

Колегія суддів, користуючись правами суду першої інстанції в межах повноважень, наданих процесуальним законом апеляційному господарському суду, а також з дотриманням принципів справедливості та балансу інтересів, вважає, що при таких обставинах вказані документи не можуть бути прийняті Північним апеляційним господарським судом при перегляді даної справи в апеляційному порядку.

При цьому, наявність обставин відмови відповідачів 1-3 у відшкодуванні шкоди, яка є предметом розгляду у даній справі, не є достатнім підтвердженням наявності підстав для забезпечення позову, оскільки наведеним жодним чином не доводиться вчинення відповідачами дій, пов`язаних із відчуженням майна. Тобто достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідачів на момент пред`явлення позову до них, може зникнути, зменшитись за кількістю на момент виконання рішення, в даному випадку не вбачається.

Протиправність вчинення відповідачами дій, що зумовили настання відповідної шкоди, підлягає доведенню позивачем в рамках вирішення даного спору та не можуть бути покладені в основу висновку про задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Як вже зазначалось у даній постанові, заходи забезпечення позову повинні відповідати принципу адекватності, оскільки обрання належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти: збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

З матеріалів оскарження вбачається, що предметом позовних вимог у справі є стягнення грошових коштів, тоді як, заявник у своїй заяви просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно та заборони відчуження корпоративних прав.

При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує, що піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.

Тобто у даному випадку відсутній зв`язок між обраним позивачем заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги у даній справі, оскільки накладення арешту на майно має стосуватись майна, що належить до предмета спору. Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 14.06.2018 у справі № 916/10/18; від 15.01.2019 у справі № 915/870/18 та від 05.09.2019 у справі № 911/527/19.

За таких обставин вимоги заявника наведені у заяві про забезпечення позову щодо накладення арешту на майно та корпоративні права відповідачів не є співмірними із позовними вимогами останнього.

З урахуванням наведеного та встановлених у даній справі обставин, судова колегія, вважає, що місцевим господарським судом правомірно було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки позивачем належними і допустимими доказами в розумінні приписів ст. ст. 76, 77 ГПК України не було доведено обставин, з якими закон пов`язує застосування заходів забезпечення. Аргументи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків Господарського суду міста Києва.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо прийняття місцевим господарським судом оскаржуваної ухвали при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи з порушенням норм процесуального права, а також щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Господарського суду міста Києва від 13.07.2020, відповідає загальним вимогам, встановленим статтями 136, 137, 234 ГПК України, а тому правових підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Апеляційна скарга Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 підлягає залишенню без задоволення.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 255, 269, 271, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 у справі № 910/9948/20 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 у справі № 910/9948/20 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

4. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 у справі № 910/9948/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк

Повний текст постанови складено на 26.10.2020