ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. ОдесаСправа № 915/1221/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Головея В.М., Колоколова С.І.

при секретарі судового засідання Полінецькій В.С.

за участю представників учасників справи:

від прокуратури-- Елісашвілі О.М. за посвідченням №056408 від 29.05.2020;

від позивача начальника відділу Гордієнка Д.О. за довіреність № 7716/9.1.4/22-19 від 18.09.19;

від відповідача 3 адвоката Татарінова В.П. за посвідченням та свідоцтвом №001557 від 01.03.2019; ордером серії ВЕ № 1021271 від 15.10.2020;

/інші учасники справи повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги належним чином (див. рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 17.09.2020), але не скористались правом на участь в судовому засіданні/,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства Югстройкомплект

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2019, проголошене о 12:05:47 суддею Ржепецьким В.О. у м.Миколаєві, повний текст якого складено 27.09.2019

у справі № 915/1221/19

за позовом Прокурора Миколаївської області в інтересах держави

в особі Кабінету Міністрів України

до відповідачів:

1. Миколаївської міської ради;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю Югстройкомплект;

3. Приватного підприємства Югстройкомплект

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державного підприємства Миколаївське лісове господарство

про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору оренди, повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року Прокуратура Миколаївської області (далі прокурор) звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Миколаївської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) Югстройкомплект та Приватного підприємства (далі ПП)Югстройкомплект за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державного підприємства (далі ДП) Миколаївське лісове господарство, в якій просила суд визнати поважними причини пропуску позовної давності та відновити пропущений строк на подачу позову з наступними вимогами:

- визнати незаконними та скасувати пункти 30, 30.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 14.09.2007 №14/43, якими затверджено проект землеустрою та надано в оренду на 1 рік ТОВ Югстройкомплект земельну ділянку площею 18736 кв.м з кадастровим номером :10:001:0019, вздовж вулиці Північної, між вулицями Бузькою та Врожайною у місті Миколаєві для будівництва 1-ї черги комплексної житлової забудови;

- визнати незаконним та скасувати пункт 4 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 30.11.2007 №18/33, яким викладено в новій редакції пункт 30.1 рішення від 14.09.2007 №14/43 та сказано, що земельна ділянка площею 18736 кв.м передається товариству в оренду строком на 10 років для будівництва 1-ї черги комплексної житлової забудови;

- визнати недійсним укладений між Миколаївською міською радою та ТОВ Югстройкомплект договір оренди землі від 10.06.2008, який зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 18.06.2008 №85 та в книзі реєстрів договорів оренди за №5727;

- визнати незаконними та скасувати пункти 65, 65.5 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 30.12.2010 №2/26, яким затверджено технічну документацію із землеустрою та надано в оренду ПП Югстройкомплект земельну ділянку площею 18736 кв.м по вулиці Північній, між вулицями Бузькою та Урожайною у місті Миколаєві для будівництва 1-ї черги комплексної житлової забудови;

- визнати недійсним укладений між Миколаївською міською радою та ПП Югстройкомплект договір оренди землі №8082 від 12.05.2011, який зареєстровано в Управлінні Держкомзему у місті Миколаєві, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 24.05.2011 №00028;

- ПП Югстройкомплект повернути Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 18736 кв.м з кадастровим номером :10:001:0019 вартістю 8970138,42 грн. вздовж вулиці Північної, між вулицями Бузькою та Врожайною у місті Миколаєві.

Крім того прокурор просив стягнути з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду; її правовий статус підтверджується матеріалами лісовпорядкування; вилучення земельних ділянок державної власності лісогосподарського призначення для несільгосподарських потреб здійснюється виключно Кабінетом Міністрів України; при наданні спірної земельної ділянки в оренду погодження Кабінету Міністрів України надано не було; оскаржувані пункти рішень Миколаївської міської ради та укладений на їх підставі оспорюваний договір прийняті всупереч вимогам земельного і лісового законодавства, із перевищенням компетенції міської ради, а тому підлягають визнанню недійсними як незаконні.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2019 позов задоволено повністю, враховуючи той факт, що спірні пункти рішень Миколаївської міської ради та укладений на їх підставі договір оренди земель суперечать законам України, спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду, розпорядження якими згідно до ст.ст. 122, 149 Земельного кодексу України здійснює Кабінет Міністрів України, а відтак має бути повернута належному власнику - Кабінету Міністрів України.

Висновок місцевого господарського суду щодо подачі позовної заяви в межах строку позовної заяви ґрунтується на тому, що про порушення своїх прав Кабінет Міністрів України дізнався лише з моменту залучення ДП «Миколаївське лісове господарство» до участі у справі №915/1219/17 ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 27.11.2017, а відтак був об`єктивно позбавлений можливості дізнатись про прийняття Миколаївською міською радою оскаржуваних рішень та вибуття у приватну власність земельної ділянки державного лісового фонду.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, Приватне підприємство Югстройкомплект звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог прокурора відмовити в повному обсязі.

На думку скаржника, рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, зокрема на думку скаржника:

- висновок місцевого господарського суду щодо преюдиціального значення висновку суду за результатами розгляду справи №915/1219/17 про належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду є помилковим, оскільки в даній справі не досліджувалась землевпорядна документація;

- висновок місцевого господарського суду стосовно перебування спірної земельної ділянки у державній власності та її належності на праві постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство», а за категорією земель до земель лісогосподарського призначення ґрунтується на недопустимих доказах, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні будь-які затверджені у встановленому порядку матеріали лісовпорядкування, в яких би визначалось розташування спірної земельної ділянки та надавалась би їй якісна й кількісна характеристика саме як землі лісогосподарського призначення;

- висновок суду першої інстанції щодо вилучення спірної земельної ділянки поза волею її постійного землекористувача ДП «Миколаївське лісове господарство» спростовується наявними в матеріалах справи доказами, а саме актом технічного обстеження лісового фонду України від 12.12.2006, розрахунком збитків, які підлягають відшкодуванню ДП у зв`язку із наданням в довгострокове тимчасове користування, затвердженим в 2006 році директором ДП «Миколаївське лісове господарство», а також планом відведення земельної ділянки в оренду ТОВ Югстройкомплект, погодженим директором ДП «Миколаївське лісове господарство»;

- висновок місцевого господарського суду про порушення вимог містобудівної документації спростовується наявним в матеріалах справи листом Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 25.01.2018 №17-245, згідно якого спірна земельна ділянка відповідно до Генерального плану міста Миколаєва відноситься до території зелених насаджень загального користування без визначення конкретного режиму використання земель;

- висновок суду про надання земельної ділянки з порушенням Генерального плану міста Миколаєва не має відношення до позовних вимог, оскільки таке порушення може стосуватися лише прав територіальної громади м. Миколаєва, а не Кабінету Міністрів України;

- висновок суду першої інстанції про те, що Кабінет Міністрів України довідався про порушення своїх прав з моменту залучення ДП «Миколаївське лісове господарство» до участі у справі № 915/1219/17 ухвалою Господарського суд Миколаївської області від 27.11.2017 суперечить висновкам Європейського суду з прав людини, викладеним в рішенні від 22.10.1996 за заявами №22083/93,22095/95 у справі «Саббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та в рішенні від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії, оскільки він як власник мав можливість і повинен був довідатись про порушення своїх прав ще в 2007 році. Крім того, скаржник зазначає що є лист Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект від 02.07.2016 №243, згідно з яким на території ДП «Миколаївське лісове господарство» було проведене базове лісовпорядкування у 2013 році і станом на 01.01.2014 спірна земельна ділянка була вилучена із земель державного лісового фонду за спірним рішень Миколаївської міської ради.

- місцевим господарським судом не було прийнято до уваги, що проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ТОВ Югстройкомплект було погоджено з відповідними державними органами та організаціями, він пройшов державну експертизу землевпорядної документації, а тому Кабінет Міністрів України не міг не знати про порушення його права, відтак суд не правомірно, в порушення вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України, не застосував строк позовної давності;

- докази, на які посилається прокурор у даній справі, були отримані ним з матеріалів кримінального провадження, а від так їх не можна вважати такими, що були здобуті в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»;

- судом першої інстанції не прийнято до уваги відсутність обставин, які б належним чином доводили наявність підстав для представництва прокурором інтересів Кабінету міністрів України у даній справі, враховуючи що матеріали справи не містять доказів дотримання ним вимог ч. 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та доказів надсилання (вручення) позивачу повідомлення Прокуратури Миколаївської області від 25.03.2019 та не доведено, що той не здійснював належним чином повноваження з захисту інтересів держави;

- приймаючи рішення про зобов`язання повернути спірну земельну ділянку Кабінету Міністрів України, суд не застосував жодної норми матеріального права, на підставі якої дійшов такого висновку.

19.08.2020 від скаржника надійшла до суду заява, в якій він просить рішення скасувати, а позовну заяву залишити без розгляду, оскільки прокурором не надано Кабінету Міністрів України розумного строку та достатнього часу на реагування на повідомлення прокурора та самостійний захист інтересів держави у спірних правовідносинах.

Від третьої особи та Прокуратури Миколаївської області до суду апеляційної інстанції надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, заслухавши представників сторін у судовому засіданні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктами 30, 30.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 14.09.2007 №14/43 затверджено проект землеустрою та надано в оренду на 1 рік ТОВ Югстройкомплект земельну ділянку площею 18736 кв.м за рахунок земель ДП Миколаївське лісове господарства, зарахувавши її до земель іншого призначення, для будівництва 1-ї черги комплексної житлової забудови вздовж вулиці Північної, між вулицями Бузькою та Врожайною, за умов оплати 5% від грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням функціонального використання та передачі 5% житла від загальної площі введеного до експлуатації об`єкта до фонду міста.

Пунктом 4 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 30.11.2007 №18/33 викладено в новій редакції пункт 30.1 рішення міської ради від 14.09.07 №14/43, а саме:30.1. Передати ТОВ Югстройкомплект в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 18736 кв.м, зарахувавши її до земель іншого призначення, для будівництва 1-ї черги комплексної житлової забудови вздовж вулиці Північної, між вулицями Бузькою та Врожайною.

На підставі вказаних рішень між Миколаївською міською радою та ТОВ Югстройкомплект укладено договір оренди землі від 10.06.2008, який зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 18.06.2008 №85, та в книзі реєстрів договорів оренди за №5727.

У подальшому пунктами 65, 65.5 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 30.12.2010 №2/26 затверджено технічну документацію із землеустрою та надано ПП Югстройкомплект в оренду до 18.06.18 земельну ділянку загальною площею 18736 кв.м, за рахунок земельної ділянки, відведеної рішенням міської ради від 14.09.07 №14/43 та від 30.11.07 №18/33 ТОВ Югстройкомплект, зарахувавши її до земель іншого призначення для будівництва 1-ї черги комплексної житлової забудови по вулиці Північній, між вулицями Бузькою та Урожайною у місті Миколаєві

На підставі вказаного рішення Миколаївською міською радою з ПП Югстройкомплект укладено договір оренди землі №8082 від 12.05.2011, який зареєстровано в управлінні Держкомзему у місті Миколаєві, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 24.05.2011 №00028.

Предметом даного спору є визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсними договорів оренди та повернення відповідної земельної ділянки державі.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України унормовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України).

За змістом ст. 18 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

У ст. 19 цього Кодексу визначені категорії земель. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на такі категорії: землі рекреаційного призначення, землі лісового фонду, землі водного фонду (пункти "ґ", "е", "є" ч. 1 зазначеної норми).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок (п. "а", "б" ст. 21 Цивільного кодексу України).

Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку (п. 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, п. 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі №372/1684/14-ц).

Згідно з частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За змістом статті 122 цього Кодексу вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 Земельного кодексу України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі , які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; в державній власності перебувають усі землі, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 80 зазначеного Кодексу визначено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади , - на землі державної власності.

Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Колегія суддів зазначає, що згідно з частинами 2 та 3 статті 1, частинами 1 та 2 статті 7 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

За змістом статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

За нормами статті 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Статтею 55 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення (стаття 56 зазначеного Кодексу).

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 Лісового кодексу України полягає у здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт "б" частини 1 статті 164 Земельного кодексу України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Згідно з ч. 7 ст. 122 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України надає земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу.

За положеннями ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Отже, ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання та вилучення земель державного лісового фонду площею понад 1 га належить до виключних повноважень Кабінету Міністрів України.

Заволодіння приватними особами ділянками лісогосподарського призначення всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.

Колегія суддів зазначає, що згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Одним із обов`язкових елементів поняття "верховенство права" є юридична визначеність.

За змістом пункту 72 рішення від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява № 48553/99) Європейський суд з прав людини наголосив, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 § 1, повинно тлумачитися в контексті преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка проголошує верховенство права елементом спільної спадщини держав-учасниць. Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало в законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Положення про те, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду, наведено і в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Салов проти України" та інші.

Таким чином, у розумінні положень частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України однією із цілей цієї норми законодавець визначив, у тому числі, недопущення можливості різних висновків і тлумачень щодо наявних між сторонами обставин і правовідносин, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.

Як вірно зазначено чинною постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.12.2018 у справі №915/1219/17 зі спору стосовно цієї ж земельної ділянки з урахуванням інформації, що міститься в проекті землеустрою, спірна земельна ділянка станом на дату прийняття спірних рішень Миколаївською міською радою відносилася до державної форми власності, а за категорією земель - до земель лісогосподарського призначення і перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство».

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про належне вилучення у ДП «Миколаївське лісове господарство» спірної земельної ділянки, а також доказів прийняття Кабінетом Міністрів України будь-яких рішень щодо вилучення спірної земельної ділянки і передачі її суб`єкту господарювання для забудови житловими будинками, як це встановлено законодавством.

Отже, колегія суддів враховуючи наведені вище норми законодавства та встановлені обставини справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийнявши спірні рішення та уклавши оспорюваний правочин, Миколаївська міська рада незаконно розпорядилась землями державної власності, які належать до земель державного лісового фонду, за відсутності доказів відмови від земельної ділянки її власника.

При цьому доводи скаржника про те, що результати розгляду справи №915/1219/17 не мають преюдиціального значення у даній справі, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. (постанова Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 11.12.2018 у справі № 910/3055/18).

Отже, обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 915/1219/17, яке набрало законної сили, повторного доведення не потребують, оскільки у розгляді даної справи беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Між тим, задоволення позову в частині визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради та визнання недійсним договорів оренди унеможливлюється спливом строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами у даній справі.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Однак застосування положень про позовну давність здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, відступати від якої колегія суддів підстав не вбачає.

Як вбачається з матеріалів справи, позиція місцевого господарського суду в частині строків позовної давності ґрунтується на тому, що КМУ, як позивач у даній справі, дізнався про існування оспорюваних рішень та орендної угоди лише з моменту залучення ДП «Миколаївське лісове господарство» до участі у справі №915/1219/17 ухвалою господарського суду від 27.11.2017 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, а до цього не був та не міг бути обізнаний відносно вибуття спірної земельної ділянки до ПП Югстройкомплект в користування на умовах оренди.

Однак колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки КМУ, якби забезпечив належний контроль за станом своїх майнових прав, міг вчасно довідатися про порушення свого права та/або про особу, яка його порушила, враховуючи наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Колегія суддів зазначає, що позивач в силу наведених вище положень законодавства та встановлених місцевим господарським судом обставин справи повинен був своєчасно цікавитися та перевіряти відомості про наявність, рух і якісний стан земель, здійснювати контроль за збереженістю, законністю, доцільністю й ефективністю використання земель, отже міг і повинен бути обізнаними про здійснення фактичного використання спірної земельної ділянки новим користувачем земельної ділянки в силу оспорюваних рішень ще у 2007, коли Миколаївське міське управління земельних ресурсів Держкомзему України листом №1823 від 31.07.2007 погодило проект землеустрою, розроблений ПП «Геодезія ВВС» та вважало за можливе відвести спірну земельну ділянку ТОВ «Югстройкомплект» площею 1,8736га за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», та відповідно міг своєчасно звернутися до суду за захистом порушеного права, а негативним для держави результатом його бездіяльності є пропуск трирічного строку позовної давності.

Крім того, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності Миколаївської міської ради на спірну земельну ділянку, як і оспорюваний договір оренди землі №8082 від 12.05.2011, укладений нею та ПП Югстройкомплект, зареєстровано 12.03.2016, чим офіційно оприлюднено інформацію про вилучення земельної ділянки з державної власності, а позов подано 23.04.2019, отже в будь-якому випадку за межами трирічного строку позовної даності.

Щодо клопотання прокурора про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності та його поновлення, то судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом наведених норм, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у спорі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу. Тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України (аналогічні позиції викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 910/11614/18, від 22.08.2019 у справі № 910/15453/17, від 03.09.2019 у справі № 920/903/17, від 19.11.2019 у справі № 910/16827/17).

Водночас позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17).

Отже, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:

- особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);

- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

За відсутності будь-якої з наведених умов, суд не має права визнавати існування поважних причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, надавати у зв`язку з цим особі (позивачу) судовий захист порушеного права та задовольняти відповідні вимоги (аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №910/9158/16).

Прокурор, обґрунтовуючи поважність пропуску позовної давності, посилався на те, що Кабінет Міністрів України об`єктивно був позбавлений можливості дізнатися про прийняття Миколаївською міською радою оскаржуваних рішень та вибуття у приватну власність земель державного лісового фонду і про існування рішення Миколаївської міської ради від 14.09.2007 № 14/43 дізнався лише з моменту залучення 27.10.2017 ДП Миколаївське лісове господарство до участі в справі №915/1219/17 ухвалою господарського суду від 27.11.2017 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, однак матеріали справи містять докази участі прокурора в засіданнях Миколаївської міської ради, на яких приймались оспорювані рішення, зазначені обставини на думку колегії суддів не можуть свідчити про об`єктивність перешкоди для заявника звернутись за захистом порушеного права у межах позовної давності, а тому клопотання прокурора про відновлення пропущеного строку задоволенню не підлягає.

Відтак, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про який заявлено відповідачами, подані прокурором у рамках провадження у даній справі позовні вимоги щодо визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним договорів оренди задоволенню не підлягають.

Що ж стосується позовної вимоги прокурора про повернення спірної земельної ділянки Кабінету Міністрів України, то колегія суддів, зазначає, наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ще до звернення прокурора до суду із відповідним позовом, а саме 18.06.2018, мало місце припинення дії оспорюваного договору, а відтак відповідна земельна ділянка не має користувача, оскільки відповідач, як орендар зобов`язаний повернути її орендодавцю.

Як вже зазначалось відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за Миколаївською міською радою.

Проте, слід зазначити, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку є лише одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Тобто державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності (аналогічна правова позиція щодо державної реєстрації міститься в постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 916/2791/13 від 07.04.2020).

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка є землею державної власності та належить до земель державного лісового фонду, власником якої є Кабінет Міністрів України, і Миколаївською міською радою не було отримано його згоди на її передачу до комунальної власності, то державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за Миколаївською міською радою не змінює її правовий статус, отже вона має були повернута її належному власнику Кабінету міністрів України, у зв`язку з чим відповідна позовна вимога прокурора підлягає задоволенню.

З приводу тверджень апелянта про відсутність підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в якості позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 по справі №912/2385/18.

Прокурор у позовній заяві наголошував, що Кабінет Міністрів України є розпорядником земельних ділянок лісогосподарського призначення для не лісогосподарських потреб і останнім не приймалось рішення щодо надання спірної земельної ділянки суб`єкту господарювання для забудови житловими будинками. При цьому Миколаївська міська рада своїми рішеннями відвела товариству спірну земельну ділянку.

Прокурор зазначав, що Кабінет Міністрів України має право звернутися за захистом порушеного права як власник і розпорядник земель лісового фонду, однак незважаючи на скерування прокуратурою листа на його адресу щодо порушення Миколаївською міською радою вимог законодавства при розпорядженні землями державного лісового фонду, останній не вжив заходів до усунення зазначених порушень законодавства, що і стало законною підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом, поданим в інтересах Кабінету міністрів України до Миколаївської міської ради, ТОВ Югстройкомплект та ПП Югстройкомплект.

Таким чином, звертаючись до суду із цим позовом, прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Крім того, прокурором дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», 25.03.2019, тобто за місяць до пред`явлення позову, направлено лист від №05/2-287вих-19 до Кабінету Міністрів України, в якому повідомлялось, що прокуратурою в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України підготовлено проект позовної заяви до Миколаївської міської ради, ТОВ Югстройкомплект та ПП Югстройкомплект за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ДПМиколаївське лісове господарство про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору оренди, повернення земельної ділянки і відсутність в матеріалах справи відповіді компетентного органу на звернення прокурора є підставою вважати звернення прокурора обґрунтованим. Отже колегія не вбачає підстав для задоволення заяви скаржника про залишення позову без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ПП Югстройкомплект підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2019 у даній справі частковому скасуванню, з прийняттям нового про задоволення позову в частині вимоги про повернення земельної ділянки.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги відшкодовуються пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства Югстройкомплект задовольнити частково, рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2019 у справі № 915/1221/19 скасувати частково, виклавши резолютивну частину у наступній редакції:

«Позов Прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України задовольнити частково.

Зобов`язати Приватне підприємство Югстройкомплект повернути Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 18736 кв.м з кадастровим номером :10:001:0019 вартістю 8970138,42 грн. вздовж вулиці Північної, між вулицями Бузькою та Врожайною у місті Миколаєві.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства Югстройкомплект на користь Прокурори Миколаївської області 134 552,08грн. судового збору».

2.Стягнути з Кабінету Міністрів України на користь Приватного підприємства Югстройкомплект 14 407,50грн. судового збору, сплаченого за розгляд апеляційної скарги.

Видачу наказів за постановою з зазначенням повних реквізитів сторін доручити Господарському суду Миколаївської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.10.2020 о 14.55.

Головуючий суддя Г.П. Разюк

Суддя В.М. Головей

Суддя С.І. Колоколов.