ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2020 р. Справа№ 910/21943/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання : Кубей В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Муравйов О.В.;

від відповідача1: не прибув;

від відповідача 2: Пилип В.М.;

від третьої особи1: не прибув;

від третьої особи 2: не прибув;

від тре6тьої особи 3: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи»

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року (повний текст якого складений 06.07.2018 року)

у справі № 910/21943/17 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Афінаж»

2. Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:

2. Публічне акціонерне товариство «Укрінбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Оберемко Р.А.

3. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест ресурс»

про визнання договору недійсним

Встановив

Товариство з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Афінаж» (далі - відповідач 1) Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» (далі - відповідач 2), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - третя особа 1), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Публічне акціонерне товариство «Укрінбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Оберемко Р.А. (далі - третя особа 2), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест ресурс» (далі - третя особа 3) про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору про відступлення права вимоги №13/01/17-1 від 13.01.2017.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що вказаний договір, на думку позивача, суперечить закону і призводить до виведення активів з неплатоспроможного банку, позбавляє Фонд гарантування вкладів фізичних осіб можливості виконати покладені на нього в силу закону функції, а також створює для позивача негативні наслідки у вигляді безпідставних вимог про стягнення коштів за кредитним договором на користь інших осіб, відтак спірний правочин має бути визнано судом недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року, повний текст якого складений 06.07.2018 року, у справі № 910/21943/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року по справі № 910/21943/17 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема п. 1 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так, скаржник зазначив, що постанова Правління Національного банку України №934 від 24.12.2015 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» до категорії неплатоспроможних» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №239 від 24.12.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Український інноваційний банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратору банку» були чинними на момент укладення оскаржуваного правочину.

Крім того, скаржник вказав, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» має права та обов`язки, належні ПАТ «Укрінбанк».

При цьому, скаржник наголосив, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14.02.2018 року №910/7828/17, якою залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 року, встановлено, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» не є правонаступником «ПАТ «Український інноваційний банк».

Також, скаржник зазначив, що виключення кредитною установою зі своєї назви слова «банк» та із переліку видів своєї діяльності банківської діяльності без дотримання процедури, передбаченої ст.ст. 2, 16, 26, 28, 46, 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не дає підстав вважати її правонаступником кредитної установи (банку).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2018 року справа № 910/21943/17 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г.

При дослідженні матеріалів справи та апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що подана заявником апеляційна скарга не відповідає вимогами ст. 258 Господарського процесуального кодексу України, яка встановлює вимоги до форми і змісту апеляційної скарги, оскільки відповідачем не надано доказів сплати судового збору

За таких обставин, ухвалою від 01.08.2018 року апеляційну скаргу залишено без руху.

З огляду на невиконання апелянтом вимог ухвали суду від 01.08.2018 року, ухвалою від 20.08.2018 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року по справі № 910/21943/17 повернуто без розгляду.

06.09.2018 року до Київського апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи» (подана до суду першої інстанції 06.09.2018 року - примітка суду), в якій апелянт просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року по справі № 910/21943/17 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) та протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 06.09.2018 року справа № 910/21943/17 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Власов Ю.Л., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2018 року поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі №910/21943/17. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі № 910/21943/17.

Через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від третьої особи 3 надійшли заперечення на апеляційну скаргу відповідно до якого останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник третьої особи, зокрема зазначив, що під час розгляду справи не було доведено передбачених законом підстав для визнання договору недійсним, також не було доведено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладення спірного договору.

25.06.2018 року на виконання Указу Президента України №454/2017 від 29.12.2017 року "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах", яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 року в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 16.10.2018 року, справу №910/21943/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Чорногуз М.Г., Агрикова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2018 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі № 910/21943/17 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Чорногуз М.Г., Агрикова О.В.

13.11.2018 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від третьої особи 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого останній просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду скасувати.

Крім того, представник третьої особи 1, зокрема зазначив, що з огляду на те, що договір про відступлення прав вимоги від 13.01.2017 року за кредитною угодою від 14.08.2013 року, укладений ПАТ «Укрінком», як первісним кредитором, який станом на 13.01.2017 року не був кредитором за кредитною угодою, а таким кредитором є ПАТ «Укрінбанк», то зміст оспорюваного договору суперечить ст. 512 Цивільного кодексу України, та у зв`язку з чим має бути визнаний судом недійсним з моменту укладання.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2018 року, у зв`язку з перебуванням судді Агрикової О.В., на лікарняному з 20.11.2018 року, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/21943/17 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Чорногуз М.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі № 910/21943/17 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Чорногуз М.Г., Коротун О.М. Призначено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/21943/17 на 16.01.2019 року своєю ухвалою 21.11.2018 року.

14.01.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від відповідача 2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/21943/17 до розгляду Касаційним адміністративним судом справи №826/14033/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішень.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі № 910/21943/17 до 06.02.2019 року своєю ухвалою від 16.01.2019 року.

24.01.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника позивача надійшло заперечення проти клопотання ПАТ «Українська інноваційна компанія» про зупинення провадження у справі, відповідно до якого останній просив відмовити в задоволенні клопотання ПАТ «Українська інноваційна компанія» про зупинення провадження у справі, як необґрунтоване.

06.02.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника відповідача 2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду Великою палатою Верховного Суду справи №925/698/16.

Північний апеляційний господарський суд продовжив строк розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі № 910/21943/17 до 11.03.2019 року та оголосив перерву у розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі № 910/21943/17 своєю ухвалою від 06.02.2019 року.

11.03.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника відповідача 1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/21943/17 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №925/698/16.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 року апеляційне провадження у справі №910/21943/17 зупинено до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду у справі №925/698/16.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М., у творчій відпустці 06.03.2020 року, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/21943/17 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: ОСОБА_1., Гаврилюк О.М.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі № 910/21943/17 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: ОСОБА_1., Гаврилюк О.М. поновив апеляційне провадження у справі № 910/21943/17 та призначив розгляд апеляційної скарги на 14.04.2020 року своєю ухвалою від 10.03.2020 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 повідомлено учасників справи № 910/21943/17, що враховуючи постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України корона вірусу COVID 19» судове засідання, призначене на 14.04.2020 року не відбудеться. Про дату і час судового засідання за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі № 910/21943/17 учасники справи будуть повідомлені додатково.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2020 року, у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_1 , було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/21943/17 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі № 910/21943/17 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі № 910/21943/17 на 15.09.2020 року.

15.09.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника відповідача 2 надійшли письмові пояснення відповідно до яких останній, зокрема зазначив, що Велика Палата Верховного Суду у справі №925/698/16 не надала нормативного обґрунтування доводам, які не можуть вважатись висновками Великої палати Верховного Суду в розумінні Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а відтак, такі доводи не можуть бути застосовані судами нижчих інстанцій, оскільки є лише оціночними судженнями Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/21943/17 на 29.09.2020 року.

21.09.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника відповідача 2 надійшли додаткові письмові пояснення відповідно до яких останній, зокрема зазначив, що враховуючи, що суб`єктний склад справи №925/698/16 та справи №913/266/20 не є тотожним, постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 року у справі №925/698/16 не є преюдиційною для справи №913/266/20.

29.09.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення відповідно до яких останній, зокрема зазначив, що намагання відповідачів, які випливають із кредитних договорів, в тому числі з кредитного договору №4976 від 14.08.2013 року, суперечить положенням Закону, зокрема ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що відповідно до ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України має наслідком недійсність спірного правочину - договору про відступлення права вимоги №13/04/17-1 від 13.01.2017 року.

Північний апеляційний господарський суд оголосив перерву у розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/21943/17 до 12.10.2020 року своєю ухвалою від 29.09.2020 року.

Представник позивача в судовому засіданні 12.10.2020 року підтримав доводів апеляційної скарги та просив залишити її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року - без змін.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні 12.10.2020 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Представники відповідача 1 та третіх осіб у судове засідання 12.10.2020 року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2020 року.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідача 1 та третіх осіб, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року підлягає зміні в мотивувальній частині рішення, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи» - частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 14.08.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Укрінбанк" (банк) та позивачем (позичальник) був укладений кредитний договір № 4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії (з подальшими змінами та доповненнями) (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого позивачеві видано на умовах відновлювальної кредитної лінії кредитні кошти зі сплатою відсотків за користування ними.

Відповідно до п. 2.1.2 договору всі підтвердження та гарантії, викладені в цьому договорі, є вірними і дійсними на день укладення договору та будуть залишатись такими протягом дії цього договору, якщо інше не буде передбачено сторонами у додаткових угодах (договорах) до цього договору.

Згідно п. 7.1 договору сторони за невиконання (неналежне виконання ) умов цього договору несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України.

Договір набуває чинності з дати його підписання повноважними представниками позичальника та банку (п. 8.1 договору).

13.01.2017 року між відповідачем-2 (первісний кредитор) та відповідачем-1 (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги №13/01/17-1 (далі - договір відступлення), відповідно до умов якого первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за Кредитним договором № 4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013 року зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до них, договорами забезпечення тощо, що є його невід`ємною частиною, який укладений між Публічним акціонерним товариством "Укрінбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" (боржник).

Відповідно до п. 1.2. договору відступлення право вимоги за кредитним договором відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи право вимоги основної суми заборгованості за Кредитним договором, право вимоги суми нарахованих процентів за Кредитним договором, строк платежу яких настав на дату укладення договору, процентів, неустойки, штрафів, пені, тощо.

Згідно п. 1.3. договору відступлення сторони погодили суму заборгованості боржника (позивача) за Кредитним договором станом на дату укладення договору.

Новий кредитор після переходу до нього права вимоги стає кредитором за кредитним договором та одержує прав вимагати від боржника належного виконання всіх без виключення зобов`язань за Кредитним договором, які існували та існують на момент укладення цього договору (п. 1.4. договору відступлення).

Відповідно до п. 10.1. договору відступлення останній набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Як вбачається з матеріалів справи, договір підписано з боку відповідача-2 головою правління Ільюченко А.М. та з боку відповідача-1 директором Нанівським Б.І. та скріплений печатками сторін.

24.12.2015 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 934 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "УКРІНБАНК" до категорії несплатоспроможних".

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правлінням національного банку України прийнято постанову №934 від 24.12.2015 року прийнято рішення №239 від 24.12.2015 року "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "УКРІНБАНК" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", яким розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства "УКРІНБАНК" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 25.12.2015 року по 24.03.2016 року та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ "УКРІНБАНК" провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Білу І.В. строком на три місяці з 25.12.2015 року по 24.03.2016 року.

22.03.2016 року Правлінням Національного банку України на підставі пропозиції Фонду щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрінбанк» винесено постанову № 180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрінбанк».

22.03.2016 на підставі вказаної постанови Національного банку України, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Так, за твердженнями позивача, укладений між відповідачами правочин суперечить закону, а відтак має бути визнаний судом недійсним.

З урахуванням викладеного, позивач вказує на те, що оскільки початок процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ "Укрінбанк" з ринку постановою Верховного суду України від 24.10.2017 року визнано законним, постанова Правління Національного банку України № 934 від 24.12.2015 року та рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 239 від 24.12.2015 року є чинними та в силу ч. 3 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вчинені після 25.12.2015 року органами управління та керівниками банку договори є нікчемними.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку з вимогою про визнання недійсним договору відступлення до суду звернулась особа (Товариство з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи»), яка не є стороною даного договору, а є боржником за кредитним договором.

Згідно ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права і законні інтереси фізичних та юридичних осіб.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У cтатті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до приписів ст. 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-88цс14, від 04.02.2015 року у справі № 6-233цс-14.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 року №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача (у даному випадку стосовно визнання недійсним договору про відступленя права вимоги) має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року у справ № 910/15567/17).

Під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 08.07.2020 року у справі № 910/13840/18, від 04.06.2020 року у справі № 916/1411/19, від 15.05.2020 року у справі № 904/3938/18, від 03.03.2020 року у справі №910/6091/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 911/1465/19.

Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинна бути доведена не лише наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, але й порушення внаслідок укладання відповідного правочину своїх прав та законних інтересів.

Як вже зазначалось, у цій справі позов про визнання недійсним договору подала особа, яка не є його стороною. Досліджений в судовому засіданні кредитний договір укладений між Публічним акціонерним товариством "Укрінбанк" (банк) та позивачем не передбачав погодження уступки права вимоги.

При цьому, колегія суддів відзначає, що позивачем ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не вказано, які саме його права були порушені та яким чином визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №13/01/17-1 від 13.01.2017 року допоможе відновити його порушені права. Посилання позивача зроблені в позові, що оскаржуваний договір протизаконний і призводить до виведення активі з неплатоспроможного банк, і позбавляє Фонд гарантування вкладів фізичних осіб можливості виконання покладених на нього в силу закону функцій не може свідчити про звернення позивача до суду за захистом саме своїх прав та інтересів.

Так, укладення оскаржуваного договору жодним чином не вплинуло на обсяг прав позивача, який як мав статус боржника за Кредитним договором, так і продовжує після укладення договору мати такий же статус й такі ж самі зобов`язання перед кредитором, тобто спірний договір ніяк не погіршує становище позивача та не зачіпає його інтереси.

Уявлення позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень його прав та інтересів, не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №916/1408/19, від 04.06.2020 року у справі №916/1411/19, від 19.11.2019 року у справі №924/1014/18, від 28.01.2020 року у справі 924/1208/18, від 03.04.2019 року у справі №910/9828/17, від 29.05.2018 року у справі №910/14716/17, від 09.07.2018 року у справі №369/5388/16-ц, від 20.06.2018 року у справі №907/643/17, від 29.05.2018 року у справі №910/14716/17, від 14.05.2018 року у справі №522/19477/16-ц.

При цьому колегія суддів відзначає, що до спірних правовідносин не може бути заснований правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 31.01.2018 року №910/7038/17, відповідно до якого якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), оскільки що таку постанову прийнято Верховним Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, зокрема у вказаній справі передача права вимоги згідно умов конкретного договору була можлива лише за умови отримання письмової згоди від позивача (боржника), тоді як в даній справі умовами договору не передбачено обов`язку погоджувати уступку права вимоги з позивачем (боржником).

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний договір відступлення не може порушувати прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи», оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Афінаж» отримало за спірним договором той самий обсяг прав, який належав банку як первісному кредитору (ст. 514 Цивільного кодексу України), на позивача не було покладено жодних додаткових зобов`язань, окрім тих, що вже існували у нього, а не виправдання очікувань позивача, пов`язаних з ухиленням від повернення кредитних коштів, у зв`язку із ліквідацією банку, не можна розцінювати як погіршення його становища та розширення відповідальності.

Так, за відсутності порушень прав позивача внаслідок укладення спірного договору відступлення, доводи, наведені в апеляційній скарзі (зокрема, щодо невідповідності оспорюваного правочину вимогам законодавства) не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови в позові.

З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказами порушення оскаржуваним договором відступлення його прав і законних інтересів, які підлягали би захисту у судовому порядку, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Водночас, як було встановлено вище судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не було встановлено наявність/відсутність порушеного права позивача.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, враховуючи, що господарський суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення зробив висновки, які не в повній мірі відповідають обставинам справи та є передчасними, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати повноваження, передбачені ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України та змінити мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення та з врахуванням норм ст. 269 Господарського процесуального кодексу України викласти її в редакції даної постанови.

При цьому, резолютивна частина рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи» частковому задоволенню.

Інші доводи учасників процесу не впливають на оцінку обставин та висновки викладені в цій постанові.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі №910/21943/17 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі №910/21943/17 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/21943/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 20.10.2020 року.