ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2020м. ДніпроСправа № 904/5292/19 (904/5127/20)

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Камші Н.М., розглянувши справу

за позовом ОСОБА_1 , м. Кривий Ріг

до Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (49000, м.Дніпро, вул. Воскресенська, буд. 24, )

про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди

Без виклику (повідомлення) учасників

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 , м. Кривий Ріг (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України", м. Дніпро (далі - відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 27 244,58 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2019 по 01.09.2020 у розмірі 44 673,96грн., моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. та судових витрат у розмірі 2 102,00грн.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

13.10.2020 до господарського суду Дніпропетровської області від відповідача надійшов відзив на позов №01-14/383 від 08.10.2020.

У вищевказаному відзиві представник відповідача зазначив, що з позовними вимогами позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 27 244,58 грн. погоджується. В частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди не згоден. Вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України "Про оплату праці", а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника Посилається на те, що згідно ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує спори про стягнення лише заробітної плати, що унеможливлює розгляд позовних вимог стосовно компенсації за затримку розрахунку при звільненні позивача. Також зазначає, що до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовуються строки позовної давності відповідно до ст. 233 КЗпП України у три місяці саме з моменту коли робітник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тому в стягненні середнього заробітку просить відмовити у повному обсязі. Вважає, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, так як позивач не подав доказів, що підтверджують понесення моральної шкоди.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відносно відповідача господарським судом Дніпропетровської області 02.12.2019 відкрито провадження у справі №904/5292/19 про банкрутство, 05.10.2020 закрито провадження у зазначеній справі.

Згідно з ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник, зокрема, спори про стягнення заробітної плати.

Аналогічні положення містяться у ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що позивач перебував з 25.06.2018 по 04.12.2019 в трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки.

Згідно наказу від 03.12.2019 №14-ВК позивача звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в день звільнення, всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, відповідач не провів повного розрахунку з позивачем.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України).

Строки виплати заробітної плати передбачені ст. 115 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як зазначив позивач, в день звільнення йому не виплачена заробітна плата за період з червня 2019 року по вересень 2019 року та з листопада 2019 року по грудень 2019 року на загальну суму 27 244,58 грн.

Згідно копії довідки філії "Криворізький райавтодор" Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" №б/н від 09.12.2019 заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 становить 27 244,58 грн., в тому числі: за червень 2019 - 9 457,41 грн., за липень 2019 - 6 680,00 грн., за серпень 2019 - 3 266,76 грн., за вересень 2019 - 1 590,48грн., за листопад 2019 - 3 817,14 грн. та за грудень 2019 - 2 432,79 грн., що не заперечується і відповідачем у відзиві.

Як вбачається з довідки філії "Криворізький райавтодор" Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" №б/н від 10.01.2020 на даний час ОСОБА_1 виплачена заробітна плата за жовтень та листопад 2019 року.

Враховуючи вище зазначену довідку та те, що відповідачем станом на 19.10.2020 не надано доказів виплати позивачу заробітної плати, що належить йому від підприємства, з огляду на що, господарський суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 23 427,44 грн.

Що стосується доводів відповідача про те, що у межах справи про банкрутство розглядаються лише спори про стягнення заробітної плати (ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства) то ці доводи відхиляються судом, оскільки згідно ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник. Враховуючи те, що відповідачем у даній справі є боржник, цей позов підлягає розгляду у межах справи про банкрутство.

Щодо заперечень відповідача про неможливість нарахування середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, то вони відхиляються судом, з огляду на те, що згідно зі ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства дія мораторію не поширюється на виплату заробітної плати, тому і після відкриття провадження у справі про банкрутство у відповідача існує обов`язок своєчасно розраховуватись із звільненими працівниками, а у випадку непроведення остаточного розрахунку при звільненні, нести майнову відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, повний розрахунок по заробітній платі власником підприємства з позивачем при звільненні не проведено, тому залишок невиплаченої заборгованості підлягає до стягненню в даній справі. Господарський суд відхиляє заперечення відповідача в частині застосування строків позовної давності щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з підстав, що вказані вище.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.04.2019 у справі №607/14495/16-ц.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки відповідача № б/н від 10.01.2020 середня одноденна заробітна плата позивача становить 244,12 грн.

При розрахунку суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивачем зазначено кількість днів з 05.12.2019 по 01.09.2020 - 183, але в зазначений період було 184 дні.

З огляду на матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 44 673,96 грн. (244,12 грн. х 183 дн.), але за період з 05.12.2019 по 31.08.2020.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000,00грн., обґрунтувавши свої вимоги наступним. Відповідач, за ствердженням позивача, своїми неправомірними та тривалими діями спричинив позивачу моральну шкоду шляхом порушення його права на отримання своєчасної заробітної плати. Позивачем втрачені нормальні життєві зв`язки, він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме пошуку нової роботи та можливості прогодувати свою сім`ю. Ці всі обставини призвели до постійних стресів та душевних страждань. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, позивач просить врахувати строк затримки розрахунку при звільненні, розмір заборгованості підприємства перед ним, глибину його фізичних та моральних страждань, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Тому він вважає, що згідно ст. 237-1 КЗпП України, відповідач зобов`язаний відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінив в 10 000,00 гривень.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом ст. 440-1 ЦК та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 73 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи те, що позивачем до позову не подано будь-яких доказів, що підтверджують понесення моральної шкоди, суд вважає за необхідне у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України сплату судових витрат у сумі 2 102,00 грн. слід покласти на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 47, 94, 115-117 КЗпП України, ст.ст. 20, 73, 74, 129, 238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська, буд. 24, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 23 427 (двадцять три тисячі чотириста двадцять сім) грн. 44 коп.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська, буд. 24, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні суму за період з 05.12.2019 по 31.08.2020 у розмірі 44 673 (сорок чотири тисячі шістсот сімдесят три) грн. 96 коп.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська, буд. 24, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили у відповідності до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області у строки, передбачені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено - 19.10.2020.

Суддя Н.М. Камша