РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.10.2020Справа № 910/10052/20

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця", Вінницька обл., м. Вінниця

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго", м. Київ

про визнання дій неправомірними та зобов`язання припинити дії,

За участю представників:

від позивача: Жук С.А.;

від відповідача: Федоренко В.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про зобов`язання вчинити дії, а саме: припинити дії спрямовані на нарахування послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за договором про врегулювання небалансів електричної енергії № 0153-01024 від 14.05.2019 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії та про зобов`язання НЕК "Укренерго" та припинити дії щодо набуття Товариством з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" статусу "Переддефолтний".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, нарахування послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 не передбачено діючим договором, укладеним між ОСП та гарантованим покупцем СВБ, а відтак є протиправними.

Ухвалою від 17.07.2020 відкрито провадження; поставлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 05.08.2020.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що нарахування послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 здійснено відповідно до договору про врегулювання небалансів електричної енергії № 0153-01024 від 14.05.2019 та Правил ринку, які затверджено постановою №307 від 14. 03.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. До того, відповідачем наголошено, що надання учаснику ринку статусу "Дефолтного" чи "Переддефолтного" не належить до повноважень Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго".

05.08.2020 судом було оголошено перерву у судовому засіданні до 16.09.2020.

16.09.2020 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.10.2020.

У судовому засіданні 21.10.2020 представником позивача було надано усні пояснення по суті справи, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

В судовому засіданні 21.10.2020р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" здійснює діяльність з постачання електричної енергії споживачам на підставі ліцензії з постачання електричної енергії споживачу, виданої згідно постанови №429 від 14.06.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, а також виконує функцію постачальника універсальної послуги на території Вінницької області відповідно до постанови №1268 від 26.10.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

14.05.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" приєднано до умов договору з Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (ідентифікатор договору № 0153-01024, дата акцептування 14.05.2019) про врегулювання небалансів електричної енергії, який встановлює порядок та умови врегулювання небалансів електричної енергії СВБ, у тому числі її балансуючої групи. На підставі цього договору сторона, що приєднується набуває статусу учасника ринку та здійснює свою діяльність в якості СВБ.

Пунктом 3.3 вказаного правочину унормовано, що ОСП зобов`язаний виконувати розрахунки обсягу та вартості небалансу електричної енергії та інші розрахунки відповідно до договору та Правил ринку.

Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" було виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" рахунок-фактуру №509 від 30.06.2020 на оплату послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 на суму 2 410 873,98 грн.

03.07.2020 позивачем було скеровано на адресу відповідача заперечення №113-80587 від 03.07.2020 до інформації, яка міститься в рахунку-фактурі №509 від 30.06.2020, в яких вказано, що виставлений рахунок не відповідає умовам договору та Правилам ринку.

Одночасно, 03.07.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" було скеровано на адресу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг скаргу №113-8086 від 03.07.2020 на дії Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" щодо виставлення рахунку-фактури №509 від 30.06.2020.

З огляду на нездійснення оплати рахунку № НОМЕР_1 від 30.06.2020, на підставі п.1.7.4 та п.1.7.1 Правил ринку, які затверджено №307 від 14.03.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, на сайті Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" у мережі Інтернет було опубліковано повідомлення про набуття 06.07.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" статусу "Переддефолтний".

Наразі, за твердженнями позивача, дії Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" щодо нарахування оплати за послуги з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 на суму 2 410 873,98 грн є неправомірними, необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства України, умовам договору та Правилам ринку. До того ж, на думку позивача, застосування відповідачем до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" статусу "Переддефолтний" за наслідками неоплати рахунку здійснено з порушенням п.1.7.1 Правил ринку. Означені обставини і стали підставою для звернення до суду з вимогами про зобов`язання Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" припинити дії спрямовані на нарахування послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за договором про врегулювання небалансів електричної енергії № 0153-01024 від 14.05.2019 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії, та припинити дії щодо набуття Товариством з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" статусу "Переддефолтний".

Відповідач проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що нарахування послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 здійснено відповідно до договору про врегулювання небалансів електричної енергії № 0153-01024 від 14.05.2019 та Правил ринку, які затверджено постановою №307 від 14. 03.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. До того, відповідачем наголошено, що надання учаснику ринку статусу дефортного чи переддефолтного не належить до повноважень Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго".

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх -обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті від обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця". При цьому, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховним Судом у постанові від 02.06.2020 по справі №910/2354/19 вказано, що під час вирішення спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також з`ясувати, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, визначеним чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Одночасно, слід зазначити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Таким чином, з вищенаведеного полягає, що застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Проте, у даному випадку, обрані позивачем способи захисту, а саме зобов`язання Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" припинити дії спрямовані на нарахування послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за договором про врегулювання небалансів електричної енергії № 0153-01024 від 14.05.2019 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії, та припинити дії щодо набуття Товариством з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" статусу "Переддефолтний" не є ефективними у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, суд звертає позивача на те, що обставини правомірності чи неправомірності нарахування відповідачем оплати за певні послуги, входять до предмету доказування у спорі про стягнення відповідних грошових коштів, а задоволення у даному випадку судом вимоги про зобов`язання Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" припинити дії спрямовані на нарахування послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за договором про врегулювання небалансів електричної енергії № 0153-01024 від 14.05.2019 та включення таких послуг до первинних документів взагалі ніяким чином не відновить прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" як учасника ринку електроенергії щодо оплати рахунку № НОМЕР_1 від 30.06.2020, виставлення якого і стало підставою звернення до суду з позовом.

У даному випадку обрані позивачем способи захисту прав не є ефективними та не узгоджуються із обставинами, які позивачем наведено в якості обґрунтування наявності підстав вважати порушеними з боку відповідача права Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця", що виключає задоволення позову останнього.

Суд звертає увагу позивача на те, що обрані останнім способи захисту не призводять до відновлення прав Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця", які на думку останнього, є порушеними внаслідок виставлення відповідачем рахунку - фактури №509 від 30.06.2020 на оплату послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 на суму 2 410 873,98 грн.

Одночасно, суд погоджується із твердженнями відповідача стосовно того, що надання Товариству з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" статусу "Переддефолтний" не не є повноваженням Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго".

В контексті наведеного судом враховано, що згідно п.1.7.1 Правил ринку, які затверджено постановою №307 від 14. 03.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, учасник ринку, крім ОСП, ОР та гарантованого покупця, набуває статусу «Переддефолтний» при настанні принаймні однієї з таких подій або обставин: 1) учасник ринку до 18:00 банківського дня, що є другим робочим днем після дати отримання на електронну адресу учасника ринку через систему управління ринком платіжного документа від АР, не здійснив відповідну оплату; 2) учасник ринку, який є СВБ, не надавав, не підтримував, не збільшував та не поновлював фінансові гарантії в необхідному обсязі відповідно до розділу VI цих Правил; 3) учасник ринку не здійснив оплату послуги з передачі електричної енергії та/або з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління у строк понад 30 календарних днів з дати отримання акта приймання-передачі послуги.

Одночасно, у п.1.7.2 Правил ринку вказано, що при набутті статусу «Переддефолтний» АР на період існування такого статусу: 1) надсилає учаснику ринку та Регулятору повідомлення про набуття учасником ринку статусу «Переддефолтний»; 2) публікує на офіційному вебсайті АР повідомлення про набуття учасником ринку статусу "Переддефолтний" із зазначенням дати набуття такого статусу; 3) використовує фінансові гарантії, що надаються учасником ринку, для покриття його заборгованості перед ОСП; 4) використовує фінансові гарантії, що надаються ним, для покриття заборгованості перед АР та/або, якщо учасник виступає в якості електропостачальника, після набуття ним статусу «Переддефолтний» кожного банківського дня (о 12:00) направляє до уповноважених банків довідку, що містить інформацію щодо повного та скороченого найменування учасника ринку або ПІБ (якщо учасником ринку є фізична особа або фізична особа- підприємець), ЄДРПОУ або РНОКПП (якщо учасником ринку є фізична особа або фізична особа-підприємець), розміру простроченої електропостачальником оплати вартості його небалансів електричної енергії.

Вище судом було встановлено, що на сайті Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" у мережі Інтернет було опубліковано повідомлення про набуття 06.07.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" статусу "Переддефолтний".

Проте, виходячи зі змісту наведених вище приписів Правил ринку, які затверджено постановою №307 від 14. 03.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, суд зазначає, що на Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" покладено певні обов`язки (п.1.7.2 Правил ринку) вже за наслідками набуття учасником статусу «Переддефолтний», проте, ніяким чином відповідачем не вирішується питання (не вчиняються дії) про надання певному учаснику ринку відповідного статусу.

Означене вказує на відсутність підстав вважати, що відповідачем вчиняються дії щодо набуття позивачем статусу "Переддефолтний", вимоги щодо припинення яких заявлено позивачем.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, зокрема стосовно наявності чи відсутності підстав для виставлення відповідачем рахунку № НОМЕР_1 від 30.06.2020 на оплату послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 на суму 2 410 873,98 грн., залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно приписів ст.129 Господарского процесуального кодексу України, з огляду на висновки суду щодо відмови в задоволенні позову в повному обсязі, судовий збір, сплачений до державного бюджету за подачу позовної заяви в сумі 4204, 00 грн., залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про визнання дій неправомірними та зобов`язання припинити дії.

2. Залишити за позивачем судовий збір в розмірі 4204 грн, сплачений до державного бюджету за подачу позовної заяви.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.10.2020.

Суддя В.В. Князьков