ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/17/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання Земляк А.В.,

за участю представників:

від Міністерства оборони України Добров Ю.І.,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" участі не брали,

від Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Південна" Концерну "Військторгсервіс" Назаровець В.В.,

від державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Карякіна Кирила Анатолійовича участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду Одеської області від 09.07.2020, прийняте суддею Петровим В.С., м. Одеса, повний текст складено 20.07.2020,

у справі №916/17/20

за позовом: Міністерства оборони України

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Південна" Концерну "Військторгсервіс"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Карякіна Кирила Анатолійовича

про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію права власності

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 р. Міністерство оборони України звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа", в якому просило витребувати з незаконного володіння відповідача у власність держави в особі позивача об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101 адміністративний будинок комбінату загальною площею 1717 кв.м, який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 (на даний час згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно: м. Одеса, вул. Ковальська, 57), а також скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинений 26.07.2019 державним реєстратором Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Карякіним Кирилом Анатолійовичем за індексним номером 32657451 запис про державну реєстрацію за відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення загальною площею 1717 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 57, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправним заволодінням Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" належним державі в особі позивача на праві власності майном, а саме: адміністративною будівлею загальною площею 1717 кв.м, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45, а також незаконністю проведення за відповідачем державної реєстрації права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.01.2020 за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі №916/17/20 та в подальшому ухвалою суду від 30.01.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Карякіна Кирила Анатолійовича, а ухвалою суду від 19.02.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Південна" Концерну "Військторгсервіс".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.07.2020 у справі №916/17/20 (суддя Петров В.С.) у задоволені позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що право власності відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна виникло на підставі договору про спільну діяльність №3/СД від 19.12.2002, недійсність та нікчемність якого судом не встановлена, що свідчить про відсутність правових підстав для заявлення позовних вимог про витребування цього майна, адже володіння Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" спірною будівлею вважається правомірним в силу статті 328 Цивільного кодексу України, а заявлені позивачем вимоги за своїми наслідками становлять втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном, що є неприпустимим. Крім того, місцевий господарський суд послався на недоведеність Міністерством оборони України того факту, що спірна нежитлова будівля загальною площею 1717 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Кузнечна, буд. 57, право власності на яку зареєстроване за відповідачем, є однією і тією ж будівлею площею 1717 кв.м, яка входить до комплексу належних державі в особі позивача нежилих приміщень загальною площею 3344,5 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45, при цьому судом першої інстанції враховано, що позовна вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності є похідною від вимоги про витребування майна, а тому, з огляду на відсутність правових підстав для задоволення останньої, також не підлягає задоволенню.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство оборони України звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 09.07.2020 у справі №916/17/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що, враховуючи принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю, сам факт реєстрації за відповідачем права власності на спірний об`єкт нерухомого майна є беззаперечним доказом порушення права держави в особі Міністерства оборони України на володіння вказаним майном. Апелянт також зауважує на наявності у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження того, що адміністративна будівля площею 1717 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 57 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) та право власності на яку зареєстровано за відповідачем, є будівлею "Будинку військового одягу" площею 1717 кв.м та водночас складовою комплексу нежилих приміщень загальною площею 3344,5 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45, які належать державі в особі позивача на підставі свідоцтва про право власності №023181 від 17.12.2002. Крім того, скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що обраний Міністерством оборони України спосіб захисту у вигляді витребування майна з чужого незаконного володіння відповідача без заявлення вимоги про визнання незаконним чи недійсним договору про спільну діяльність №3/СД від 19.12.2002 є правильним та обґрунтованим. Водночас, за твердженням апелянта, реалізувати рішення суду у разі задоволення позову про витребування майна буде неможливо, оскільки спірне майно, яке вибуло з володіння власника поза його волею, фактично зареєстровано за іншою адресою, тому вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" на нежитлове приміщення загальною площею 1717 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 57 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) є правомірною, адже направлена на фактичне виконання рішення суду та належний захист прав та інтересів позивача.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 03.09.2020 справу №916/17/20 призначено до розгляду на 23.09.2020 об 11:00.

З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 23.09.2020 було оголошено перерву до 9:30 год 16.10.2020 шляхом постановлення протокольної ухвали.

У судовому засіданні 16.10.2020 представник Міністерства оборони України апеляційну скаргу підтримав, представник Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Південна" Концерну "Військторгсервіс" просив апеляційну скаргу задовольнити, представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" та державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Карякіна Кирила Анатолійовича участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІІ а.с.83, 87).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа", Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Південна" Концерну "Військторгсервіс" та державний реєстратор Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Карякін Кирило Анатолійович своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

18.08.2020 до суду апеляційної інстанції від Міністерства оборони України клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи б/н від 18.08.2020 (вх.№2647/20 від 18.08.2020), в якому останнє просило призначити у справі №916/17/20 будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України та на вирішення якої поставити наступне питання: "Чи є об`єкт нерухомого майна загальною площею 1717 кв.м (нежитлова адміністративна будівля, яка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером: 101), що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 57, тим самим об`єктом нерухомого майна "Будинок військового одягу" загальною площею 1717 кв.м (нежитловою адміністративною будівлею, зазначеною у технічному паспорті та свідоцтві про право власності під літерою "В"), що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45?".

Вказане клопотання мотивоване необхідністю підтвердження викладених у позовній заяві та апеляційній скарзі доводів щодо ідентичності об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресами: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 та м. Одеса, вул. Ковальська, 57, у зв`язку з чим виникає потреба у застосуванні спеціальних знань у сфері іншій ніж право.

З огляду на відсутність сукупності передбачених статтею 99 Господарського процесуального кодексу України умов для призначення у справі судової експертизи, беручи до уваги те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, Південно-західний апеляційний господарський суд, враховуючи наявність у матеріалах справи доказів, достатніх для з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, зокрема, щодо тотожності або відмінності об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресами: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 та м. Одеса, вул. Ковальська, 57, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання Міністерства оборони України про призначення будівельно-технічної експертизи б/н від 18.08.2020 (вх.№2647/20 від 18.08.2020), про що у судовому засіданні 23.09.2020 було постановлено протокольну ухвалу.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Південна" Концерну "Військторгсервіс", обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих №27 від 29.05.1951 та наказу начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України №33 від 18.07.2002 державі в особі Міністерства оборони України було видано свідоцтво №023181 від 17.12.2002 про право власності на нежитлові будівлі та споруди Державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування", що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 та в цілому складаються з адміністративної будівлі літ. "А", будинку військового одягу літ. "В", будівлі колишньої котельні літ. "Г", майстерні прирізці скла літ. "Д", цеху безалкогольних напоїв літ. "Е" та взуттєвої майстерні літ. "Ж" загальною площею 3344,5 кв.м, які відображені у технічному паспорті від 27.11.2002.

01.06.2007 між Державним підприємством Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування" ("Сторона-1"), правонаступником якого відповідно до наказу Міністра оборони України №125 від 05.04.2007 є Концерн "Військторгсервіс", та Приватним підприємством "Берег" ("Сторона-2") укладено договір про спільну діяльність (простого товариства) №3/СД (далі договір №3/СД від 01.06.2007), за умовами пункту 1.1 якого сторони з метою проведення капітального ремонту об`єкта будівлі "Будинок військового одягу", розташованої у м. Одесі по вул. Преображенській, 45, що належить Стороні-1, збереження її як пам`ятника архітектури згідно з технічним висновком від 14.03.2007, виданим Одеською державною академією будівництва та архітектури, і організації на її площах швейного виробництва та офісних приміщень як джерела отримання додаткового доходу (після завершення капітальних робіт) зобов`язуються шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, яке належить сторонам на відповідних правових підставах, у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі, спільно діяти (без створення юридичної особи) для досягнення загальної господарської мети здійснення капітального ремонту об`єкта, який становить собою 2-поверхову будівлю загальною площею 1717 кв.м, в тому числі 503,9 кв.м підвального приміщення, в 2 етапи: 1 етап капітальний ремонт (укріплення) несучих стін і фасаду, строки ремонту узгоджуються сторонами після вступу в силу даного договору; 2 етап ремонт всіх приміщень будівлі, включаючи підвальні приміщення.

Відповідно до підпункту 2.2.1 пункту 2.2 договору №3/СД від 01.06.2007 вкладом Сторони-1 у спільну діяльність є право володіння об`єктом згідно зі свідоцтвом про право власності №023181 від 17.12.2002, що є підставою для проведення ремонту та реконструкції об`єкта.

Підпунктом 5.1.4 пункту 5.1 договору №3/СД від 01.06.2007 передбачено, що Сторона-1 зобов`язується після реєстрації цього договору в органі податкової служби і вступу його в законну силу передати Стороні-2 об`єкт під капітальний ремонт і реконструкцію за актом приймання передачі.

01.06.2007 на виконання договору №3/СД від 01.06.2007 Державне підприємство Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування" за актом приймання-передачі передало Приватному підприємству "Берег" об`єкт розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 нежилу 2-поверхову будівлю з підвалом (пам`ятник архітектури місцевого значення) загальною площею 1717 кв.м, що обліковується на балансі Сторони-1, для проведення капітального ремонту та реконструкції.

Згідно з додатковою угодою б/н від 20.08.2008 у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування" назву Сторони-1 у преамбулі договору №3/СД від 01.06.2007 було змінено на Концерн "Військторгсервіс".

На підставі передавального акту приймання-передачі основних фондів, оборотних активів, власного капіталу та зобов`язань Державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування" у зв`язку із його реорганізацією шляхом приєднання до Концерну "Військторгсервіс" б/н від 19.01.2009 споруджена у 1901 році будівля колишнього "Будинку військового одягу" загальною площею 1717 кв.м, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 була передана в господарське відання Концерну "Військторгсервіс".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.03.2018 у справі №916/540/17, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.07.2018, задоволено позов Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі "Концерну "Військторгсервіс" до Приватного підприємства "Берег"; розірвано договір №3/СД про спільну діяльність (простого товариства) від 01.06.2007, укладений між Приватним підприємством "Берег" та Державним підприємством Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування", правонаступником якого є Концерн "Військторгсервіс"; зобов`язано Приватне підприємство "Берег" повернути Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" за актом приймання-передачі розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 двоповерхову будівлю "Будинок військового одягу" загальною площею 1717 кв.м, яка складається з підвальних приміщень площею 503,9 кв.м, приміщення першого поверху площею 644,6 кв.м та приміщення другого поверху площею 568,5 кв.м.

09.07.2018 на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2018 у справі №916/540/17 судом першої інстанції були видані відповідні накази про його примусове виконання.

Відповідно до акту б/н від 24.01.2019, складеного старшим державним виконавцем Другого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, вимоги виконавчого документу наказу Господарського суду Одеської області №916/540/17 від 09.07.2018 були виконані в примусовому порядку шляхом передачі за актом приймання-передачі стягувачу Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 двоповерхової будівлі "Будинок військового одягу" загальною площею 1717 кв.м, яка складається з підвальних приміщень площею 503,9 кв.м, приміщення першого поверху площею 644,6 кв.м та приміщення другого поверху площею 568,5 кв.м. У даному акті зазначено, що вищезазначений об`єкт нерухомого майна був прийнятий представником стягувача Назаровець В.В.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №195261274 від 27.12.2019 вбачається, що 26.07.2019 державним реєстратором Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Карякіним Кирилом Анатолійовичем проведено державну реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" на нежитлову будівлю загальною площею 1717 кв.м, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Кузнечна (вулиця Ковальська; вулиця Кузнечна (назва нечинна); вулиця Челюскінців), буд. 57 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). Підставами виникнення права власності зазначено: акт прийому-передачі б/н від 15.09.2003; додаткову угоду б/н від 23.12.2002; договір про спільну діяльність №3/СД від 19.12.2002 та технічний паспорт №57/01/18 від 09.01.2018, виготовлений Товариством з обмеженою відповідальністю "РЄЦ".

Зі змісту реєстраційної справи №101 об`єкту нерухомого майна, розташованого у м. Одесі по вул. Кузнечній, 57, вбачається, що 19.12.2002 між Державним підприємством Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування" ("Сторона-1") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" ("Сторона-2") укладено договір про спільну діяльність (простого товариства) №3/СД (далі договір №3/СД від 19.12.2002).

За умовами пункту 1.1 цього договору сторони з метою проведення капітального ремонту об`єкта будівлі "Будинок військового одягу", розташованої у м. Одесі по вул. Ковальській, 57, що належить Стороні-1, збереження її як пам`ятника архітектури згідно з технічним висновком, виданим Одеською державною академією будівництва та архітектури, і організації на її площах швейного виробництва та офісних приміщень як джерела отримання додаткового доходу (після завершення капітальних робіт) зобов`язуються шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, яке належить сторонам на відповідних правових підставах, у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі, спільно діяти (без створення юридичної особи) для досягнення загальної господарської мети здійснення капітального ремонту об`єкта, який становить собою 2-поверхову будівлю загальною площею 1717 кв.м, в тому числі 503,9 кв.м підвального приміщення, в 2 етапи: 1 етап капітальний ремонт (укріплення) несучих стін і фасаду, строки ремонту узгоджуються сторонами після вступу в силу даного договору; 2 етап ремонт всіх приміщень будівлі, включаючи підвальні приміщення.

В силу пункту 2.1 договору №3/СД від 19.12.2002 з метою реалізації завдань спільної діяльності, сторони здійснюють внески в спільну діяльність у вигляді грошових коштів, майна, професійних знань, навичок та умінь, а також ділової репутації та ділових зв`язків, інженерно-технічних можливостей сторін.

Згідно з підпунктом 2.2.1 пункту 2.2 договору №3/СД від 19.12.2002 вкладом Сторони-1 у спільну діяльність є право володіння об`єктом згідно зі свідоцтвом про право власності №023181 від 17.12.2002, що є підставою для проведення ремонту та реконструкції об`єкта.

Внеском Сторони-2 у спільну діяльність є грошові внески в розмірі 100% грошових коштів, необхідних для досягнення мети спільної діяльності відповідно до пункту 1.1 даного договору (підпункт 2.3.1 пункту 2.3 договору №3/СД від 19.12.2002).

Підпунктом 5.1.4 пункту 5.1 договору №3/СД від 19.12.2002 визначено, що Сторона-1 зобов`язується після реєстрації цього договору в органі податкової служби і вступу його в законну силу передати Стороні-2 об`єкт під капітальний ремонт і реконструкцію за актом приймання передачі.

У пунктах 10.2, 10.6 договору №3/СД від 19.12.2002 сторони погодили, що останній набуває чинності з моменту його підписання і скріплення печатками сторін та діє до 30.04.2027 з можливим продовженням дії договору на новий строк. Договір припиняє свою дію за згодою обох сторін. Договір не є безстроковим. Зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу в разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані уповноваженими на те представниками сторін та скріплені печатками сторін.

23.12.2002 між Державним підприємством Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування" ("Сторона-1") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" ("Сторона-2") укладено додаткову угоду до договору №3/СД від 19.12.2002, згідно з пунктом 1 якої після завершення капітального ремонту, реконструкції та введення в експлуатацію нежитлового приміщення, що є предметом договору №3/СД від 19.12.2002, керуючись пунктом 3.2 цього договору, сторони дійшли згоди про те, що Сторона-1 передає Стороні-2 нежитлову будівлю загальною площею 1717 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 57.

За умовами пунктів 2, 3 додаткової угоди б/н від 23.12.2002 до договору №3/СД від 19.12.2002 Сторона-2 передає Товариству з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" у власність нежитлову будівлю загальною площею 1717 кв.м, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 57. Ця угода є невід`ємною частиною договору №3/СД від 19.12.2002.

15.09.2003 на виконання договору №3/СД від 19.12.2002 Державне підприємство Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування" передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" прийняло новостворене майно, а саме: нежитлову будівлю загальною площею 1717 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 57, у зв`язку з чим останніми було підписано відповідний акт приймання-передачі майна б/н.

Згідно з актом обстеження будівлі будинку військового одягу загальною площею 1717 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45, складеним 23.10.2019 комісією у складі посадових осіб позивача та третьої особи, вказана будівля перебуває в аварійному стані, в частині приміщень відсутні міжповерхові перекриття, частково відсутній дах, пошкоджені та частково зруйновані стіни, аварійний стан об`єкта є наслідком діяльності Приватного підприємства "Берег", яке отримало будівлю в тимчасове користування для проведення робіт з капітального ремонту за договором №3/СД від 01.06.2007, при цьому директор вказаного підприємства чинить перешкоди у користування будівлею шляхом встановлення своїх замків та передачі окремих приміщень у користування третім особам. У даному акті також зазначено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на будь-які будівлі загальною площею 1717 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Преображенській, 45, не зареєстровано, натомість 26.07.2019 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" проведено державну реєстрацію права власності на будівлю вищезазначеної площі за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 57.

22.05.2020 військовою прокуратурою Одеського гарнізону Південного регіону зареєстровано кримінальне провадження №0000138 за фактом незаконного вибуття з володіння держави будівлі "Будинок військового одягу" загальною площею 1717 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45, внаслідок проведення державним реєстратором Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Карякіним Кирилом Анатолійовичем державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа", про що свідчать відповідний витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Предметом спору у даній справі є вимоги про витребування з незаконного володіння відповідача у власність держави в особі позивача об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 101 адміністративного будинку комбінату загальною площею 1717 кв.м, який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 (на даний час згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно: м. Одеса, вул. Ковальська, 57), а також про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчиненого 26.07.2019 державним реєстратором Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Карякіним Кирилом Анатолійовичем за індексним номером 32657451 запису про державну реєстрацію за відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення загальною площею 1717 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 57, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, місцевий господарський суд виходив з того, що право власності відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна виникло на підставі договору про спільну діяльність №3/СД від 19.12.2002, недійсність та нікчемність якого не встановлена, що свідчить про відсутність правових підстав для заявлення позовних вимог про витребування цього майна, адже володіння Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" спірною будівлею вважається правомірним в силу статті 328 Цивільного кодексу України, а заявлені позивачем вимоги за своїми наслідками становлять втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном, що є неприпустимим. Крім того, суд першої інстанції послався на недоведеність Міністерством оборони України того факту, що спірна нежитлова будівля загальною площею 1717 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Кузнечна, буд. 57, право власності на яку зареєстроване за відповідачем, є однією і тією ж будівлею площею 1717 кв.м, яка входить до комплексу належних державі в особі позивача нежилих приміщень загальною площею 3344,5 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45.

Колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, оскільки обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Саме така правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 22.08.2018 у справі №925/1265/16.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, регламентовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом (стаття 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Частиною другою статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній на час проведення оспорюваних реєстраційних дій) був унормований порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте, у зв`язку із прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" було викладено у новій редакції.

Відповідно до абзаців 1-3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, яка діяла також і на час ухвалення місцевим господарським судом оскаржуваного рішення, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16.01.2020 такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому позивач звернувся з даним позовом, обравши спосіб судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, тобто буде неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Колегія суддів зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" передбачено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом вказаної норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 спосіб захисту у вигляді скасування запису вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 20.08.2020 у справі №916/2464/19.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зауважує, що з 16.01.2020 матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, у зв`язку з чим позивач фактично буде позбавлений можливості ефективного захисту своїх порушених прав у спосіб, обраний ним у позовній заяві, а саме: шляхом ухвалення судового рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно, при цьому колегією суддів враховується, що підготовче провадження у даній справі було закрито місцевим господарським судом лише 22.06.2020 шляхом постановлення відповідної ухвали, тому Міністерство оборони України з метою приведення позовних вимог у відповідність до чинного законодавства мало достатньо часу для реалізації свого процесуального права на зміну предмета позову, яким останнє не скористалось, між тим в силу частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчиненого 26.07.2019 державним реєстратором Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Карякіним Кирилом Анатолійовичем за індексним номером 32657451 запису про державну реєстрацію за відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення загальною площею 1717 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 57, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Щодо позовних вимог про витребування з незаконного володіння відповідача у власність держави в особі позивача об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 101 адміністративного будинку комбінату загальною площею 1717 кв.м, який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 (на даний час згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно: м. Одеса, вул. Ковальська, 57), колегія суддів зазначає наступне.

В силу приписів статті 41 Конституції України держава гарантує належне забезпечення захисту права власності на нерухоме майно.

Згідно з приписами статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За умовами статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння віндикація.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у поверненні об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Зі змісту Цивільного кодексу України вбачається, що власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 Цивільного кодексу України), а також від особи, яка набула майно безвідплатно в особи, що не мала право його відчужувати (частина третя статті 388 Цивільного кодексу України).

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник. Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом").

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння.

Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Отже, в ході розгляду віндикаційного позову позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном тощо.

Колегія суддів вбачає, що право власності держави в особі Міністерства оборони України на нежитлові будівлі та споруди Державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування" загальною площею 3344,5 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45, до складу яких входить, зокрема, розміщена за вказаною адресою будівля "Будинку військового одягу" площею 1717 кв.м, підтверджується свідоцтвом про право власності №023181 від 17.12.2002, при цьому Південно-західним апеляційним господарським судом враховується відсутність у матеріалах справи жодного доказу на підтвердження того, що вказане свідоцтво визнано недійсним, нечинним, незаконним, протиправним або скасовано, а також те, що факт належності позивачу вищезазначеної будівлі на праві власності учасниками даної справи не оспорюється, натомість відповідач наголошує на недоведеності Міністерством оборони України того факту, що спірна нежитлова будівля загальною площею 1717 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Кузнечна, буд. 57, право власності на яку зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа", є однією і тією ж будівлею площею 1717 кв.м, яка входить до комплексу належних державі нежилих приміщень загальною площею 3344,5 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45.

Як зазначалося вище, 26.07.2019 державним реєстратором Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Карякіним Кирилом Анатолійовичем проведено державну реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" на нежитлову будівлю загальною площею 1717 кв.м, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Кузнечна (вулиця Ковальська; вулиця Кузнечна (назва нечинна); вулиця Челюскінців), буд. 57 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). Підставами виникнення права власності зазначено: акт прийому-передачі б/н від 15.09.2003; додаткову угоду б/н від 23.12.2002; договір про спільну діяльність №3/СД від 19.12.2002 та технічний паспорт №57/01/18 від 09.01.2018, виготовлений Товариством з обмеженою відповідальністю "РЄЦ".

За умовами пункту 1.1, підпункту 2.2.1 пункту 2.2 договору №3/СД від 19.12.2002, укладеного між Державним підприємством Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування" ("Сторона-1") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" ("Сторона-2"), вкладом Сторони-1 у спільну діяльність є право володіння згідно зі свідоцтвом про право власності №023181 від 17.12.2002 об`єктом розташованою у м. Одесі по вул. Ковальській, 57 будівлею "Будинок військового одягу" загальною площею 1717 кв.м.

Отже, колегія суддів зауважує, що безпосередньо у самому договорі №3/СД від 19.12.2002, який з урахуванням додаткової угоди б/н від 23.12.2002 став підставою для набуття Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" права власності на розміщену за адресою: м. Одеса, вулиця Ковальська, буд. 57 нежитлову будівлю загальною площею 1717 кв.м, міститься посилання на свідоцтво про право власності №023181 від 17.12.2002, яке підтверджує право державної власності на розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 нежитлові будівлі та споруди Державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування" загальною площею 3344,5 кв.м, до складу яких входить будівля під літ. "В", а саме: "Будинок військового одягу" площею 1717 кв.м.

Крім того, дослідивши виготовлений Комунальним підприємством "Бюро технічної інвентаризації" Одеської міської ради станом на 27.02.2002 технічний паспорт серії НОМЕР_1 від 06.02.2016 на будинок за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45, а також технічний паспорт №57/01/18 від 09.01.2018 на нежитлову будівлю за адресою: м. Одеса, вулиця Ковальська, буд. 57, виконаний Товариством з обмеженою відповідальністю "РЄЦ", апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що за конфігурацією та технічним характеристикам належна державі в особі Міністерства оборони України будівля "Будинку військового одягу" площею 1717 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 та нежитлова будівлю загальною площею 1717 кв.м за адресою: м. Одеса, вулиця Ковальська, 57, право власності на яку зареєстроване за відповідачем, є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до листа Одеської міської ради №528/1-мр від 20.11.2019 остання не приймала рішень про присвоєння адреси: м. Одеса, вулиця Ковальська, 57, при цьому згідно з листом Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації №01-13/2370СП від 30.08.2017 будівля за адресою: м. Одеса, вулиця Ковальська, 57 має поштову адресу: м. Одеса, вул. Преображенська, 45.

Наявний у матеріалах справи фрагмент фізичної карти м. Одеса також свідчить про те, що будівля за адресою: м. Одеса, вулиця Ковальська, 57 фактично є складовою частиною комплексу будівель та споруд Державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування", що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45 та відображені у технічному паспорті серії АЕ №002109 від 06.02.2016, виготовленому станом на 27.02.2002.

Європейський суд з прав людини у справі "Бочаров проти України" наголошує на тому, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За умовами частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на викладене, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про доведеність позивачем того факту, що спірна нежитлова будівля загальною площею 1717 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 57, право власності на яку зареєстроване за відповідачем, є однією і тією ж будівлею "Будинку військового одягу" площею 1717 кв.м, яка входить до комплексу належних державі будівель та споруд загальною площею 3344,5 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45.

Між тим колегією суддів враховується, що важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 13.11.2018 у справі №914/1621/17.

Суд апеляційної інстанції вбачає, що підставою набуття відповідачем права власності на спірний об`єкт нерухомого майна став договір №3/СД від 19.12.2002, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" та Державним підприємством Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування", яке входило до структури позивача і, як наслідок, було підзвітне та підконтрольне останньому.

Статтею 204 Цивільного кодексу України унормовано, що правомірність правочину презюмується.

Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами цього правочину, повинні безперешкодно реалізовуватись, а прийняті обов`язки підлягають виконанню.

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 12.12.2019 у справі №910/13985/19.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності договору №3/СД від 19.12.2002 у апеляційного господарського суду відсутні правові підстави не враховувати зазначений правочин, який, не зважаючи на подальшу реорганізацію Державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Південного оперативного командування", свідчить про наявність між сторонами даної справи зобов`язальних правовідносин.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовна вимога про витребування майна не є належним способом захисту у спірних правовідносинах, оскільки задоволення однієї цієї вимоги без скасування державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" на нежитлову будівлю загальною площею 1717 кв.м, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Кузнечна (вулиця Ковальська), 57, не призведе до реального поновлення порушеного права Міністерства оборони України, натомість може зумовити лише проведення за позивачем державної реєстрації права власності на вищезазначений об`єкт нерухомого, внаслідок чого фактично буде наявна подвійна державна реєстрація права державної власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна (нежитлову будівлю загальною площею 1717 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 57 та будівлю "Будинку військового одягу" площею 1717 кв.м, яка входить до комплексу належних державі будівель та споруд загальною площею 3344,5 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 45), що відповідно до чинного законодавства є неприпустимим.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції наголошує, що відсутність юридичної можливості використати для захисту права позивача вимогу про витребування майна за наявності іншого ефективного способу захисту є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права, при цьому вказане обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням позивачеві можливості з урахуванням приписів статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020) звернутися з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоєвропа" про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за відповідачем речових прав на спірне нерухоме майно, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено зазначену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, або про скасування державної реєстрації за відповідачем речових прав на спірне нерухоме майно.

Крім того, оскільки позивач стверджує, що йому чиняться перешкоди у користуванні майном, що належить державі в особі Міністерства оборони України на підставі свідоцтва про право власності №023181 від 17.12.2002, останнє не позбавлене можливості заявити негаторний позов.

Отже, беручи до уваги неналежність обраного позивачем способу захисту, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 09.07.2020 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 09.07.2020 у справі №916/17/20 без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Міністерство оборони України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.10.2020.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук