РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.09.2020Справа № 910/8087/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Бортнюк М.В. матеріали господарської справи

за позовом Державного підприємства «Дослідне господарство «Пантелеймонівське» Інституту рослинництва імені В.Я. Юр`єва Національної академії аграрних наук України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Танатан»

про визнання недійсними правочинів, вчинених у формі видаткових накладних

за участю представників сторін:

від позивача не з`явився

від відповідача Рожков Є.І. - адвокат за ордером КВ № 734144 від 27.05.2020

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2020 року Державне підприємство «Дослідне господарство «Пантелеймонівське» Інституту рослинництва імені В.Я. Юр`єва Національної академії аграрних наук України (далі - ДП «ДГ «Пантелеймонівське» ІР НААН», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Танатан» (далі - ТОВ «Танатан», відповідач) про визнання недійсними правочинів, вчинених у формі видаткових накладних.

В обґрунтування поданого ним позову відповідач пояснив, що Договір поставки засобів захисту рослин № 11/03 від 11.03.2019 є неукладеним, оскільки сторони не досягли згоди у належній формі щодо якості товару, що є істотною умовою такого договору. Між тим, на виконання неукладеного договору поставки, який не має для сторін жодних правових наслідків, сторонами (у т.ч. попереднім керівником позивача) були оформлені спірні видаткові накладні № РН-0000020 від 03.06.2019, № РН-0000011 від 22.04.2019 та № РН-0000001 від 21.03.2019, які мають ознаки самостійних правочинів. Вказані спірні видаткові накладні, на переконання позивача, є недійсними правочинами, оскільки не спрямовані на настання реальних правових наслідків для сторін, адже факт постачання товарно-матеріальних цінностей за вказаними спірними видатковими накладними не підтвердився за даними бухгалтерського обліку позивача.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив визнати недійсними правочини, вчинені між позивачем та відповідачем на виконання договору поставки засобів захисту рослин № 11/03 від 11.03.2019 у формі видаткових накладних, а саме видаткову накладну № РН-0000020 від 03.06.2019 на суму 34 200,00 грн з ПДВ, видаткову накладну № РН-0000011 від 22.04.2019 на суму 399 000,00 грн з ПДВ та видаткову накладну № РН-0000001 від 21.03.2019 на суму 399 000,00 грн з ПДВ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2020 відкрито провадження у справі № 910/8087/20 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.07.2020.

10.07.2020 до суду надійшов поданий відповідачем відзив на позовну заяву, в якому відповідач, зокрема, вказав, що видаткові накладні не є правочинами за своєю правовою природою, а є лише документами, які засвідчують факт отримання/передачі товарів або послуг, завершують вчинення купівлі-продажу між сторонами відповідного правочину. Відповідач також звернув увагу суду на те, що Господарський суд Харківської області рішенням від 28.05.2020 у справі № 922/91/20 стягнув з позивача, у т.ч., заборгованість за товар, поставлений на підставі спірних видаткових накладних.

13.07.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів у справі та клопотання про призначення судової економічної експертизи.

15.07.2020 до суду надійшла подана позивачем відповідь на відзив, у якому позивач, зокрема, вказав, що в межах даного спору підлягають доказуванню обставини, які підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій (поставки товару), а не встановлення фактів, що мають юридичне значення.

16.07.2020 до суду надійшло подане позивачем клопотання про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 викликано ДП «ДГ «Пантелеймонівське» ІР НААН», як позивача, та ТОВ «Танатан», як відповідача, у наступне підготовче засідання, призначене на 06.08.2020.

30.07.2020 до суду надійшло подане відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 викликано ТОВ «Танатан», як відповідача, у наступне підготовче засідання, призначене на 03.09.2020.

31.08.2020 до суду надійшло подане позивачем клопотання про проведення підготовчого засідання за відсутності його представника, а також клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду Харківської області у справі № 922/91/20.

03.09.2020 до суду надійшло подане відповідачем клопотання про проведення підготовчого засідання за відсутності його представника, а також клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду Харківської області у справі № 922/91/20.

03.09.2020 у підготовчому засіданні судом були розглянуті подані сторонами клопотання про витребування доказів у справі, призначення судової економічної експертизи, а також зупинення провадження у справі та відмовлено у їх задоволенні з огляду на їх необґрунтованість.

Так, щодо поданих позивачем клопотань про витребування доказів та призначення експертизи суд вказує, що докази, зібрані шляхом задоволення вказаних клопотань, не нададуть суду можливість встановити обставини, важливі для вирішення саме цього господарського спору, в межах якого розглядається питання про визнання недійсними окремих видаткових накладних, а не укладеного сторонами договору поставки засобів захисту рослин № 11/03 від 11.03.2019.

Щодо поданих сторонами клопотань про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду Харківської області у справі № 922/91/20, суд зазначає, що в межах вказаної справи Господарським судом Харківської області розглядається спір про стягнення заборгованості за видатковими накладними, дійсність яких оспорюється в межах даного спору № 910/8087/20, а тому об`єктивна неможливість розгляду цієї справи № 910/8087/20 до вирішення іншої справи № 922/91/20 відсутня.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 22.09.2020.

21.09.2020 до суду надійшло подане позивачем клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

У судовому засіданні 22.09.2020 представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вважав його необґрунтованим та безпідставним, просив суд у його задоволенні відмовити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважав за можливе розглянути справу без участі представника позивача.

У судовому засіданні 22.09.2020 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

11.03.2019 між ТОВ «Танатан» (постачальник) та ДП «ДГ «Пантелеймонівське» ІР НААН» (покупець) був укладений договір поставки засобів захисту рослин № 11/03 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність у зумовлені даним Договором строки засоби захисту рослин (ЗЗР, далі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти Товар та своєчасно оплатити його вартість на умовах Договору.

Найменування Товару, його кількість, ціна за одиницю та загальна вартість зазначаються у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору (п. 1.2 Договору).

Згідно з п. 2.1 Договору загальна ціна цього Договору складається з загальної суми вартості Товару, що поставляється згідно всіх видаткових накладних до Договору, протягом терміну його дії.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що орієнтовна сума Договору становить 500 000,00 грн. Якщо вартість всіх поставок товару за цим Договором перевищуватиме або буде меншою від орієнтовної суми Договору, то вважатиметься, що загальна ціна цього Договору узгоджена Сторонами шляхом підписання видаткових накладних, за якими фактично поставлено та прийнято Товар протягом строку дії Договору.

Відповідно до п. 2.3 Договору ціна за одиницю Товару, кількість та асортимент Товару узгоджується Сторонами у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Видаткові накладні, що підписані в період дії цього Договору, є його невід`ємними частинами, незалежно від того, чи є в них посилання на даний Договір (п. 2.4 Договору).

У п. 10.1 Договору сторони погодили, що цей Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і діє до 31.12.2019.

Матеріали справи свідчать, що на виконання вищевказаного договору № 11/03 від 11.03.2019 сторонами також були складені видаткові накладні на поставку товару № РН-0000020 від 03.06.2019 на суму 34 200,00 грн з ПДВ, № РН-0000011 від 22.04.2019 на суму 399 000,00 грн з ПДВ та № РН-0000001 від 21.03.2019 на суму 399 000,00 грн з ПДВ (далі - спірні видаткові накладні).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджував про недійсність вказаних спірних видаткових накладних, оскільки накладні-правочини не були спрямовані на настання реальних правових наслідків для сторін, адже факт постачання товарно-матеріальних цінностей за вказаними спірними видатковими накладними не підтвердився за даними бухгалтерського обліку позивача.

У свою чергу, заперечуючи проти правомірності заявленого позову, відповідач вказав, що видаткові накладні за своєю правовою природою не є правочинами, а є лише первинними бухгалтерськими документами, складеними на підтвердження факту вчинення певної господарської операції, а тому не можуть бути визнані недійсними.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, оцінюючи правомірність вимог позивача та обґрунтованість заперечень відповідача, суд керувався таким.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За приписами ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України).

Водночас, положеннями ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Ведення зазначених документів передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88.

Накладна - це документ, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій. Видаткова накладна фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продажу між продавцем і покупцем, а отже не є правочином за своєю правовою природою.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійними видаткових накладних є нічим іншим як встановленням фактів, що мають юридичне значення.

Суд зазначає, що положеннями ст. 13 Конституції України та ч. 1 ст. 20 Господарського кодексу України закріплений обов`язок держави забезпечувати захист прав і законних інтересів усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Наведені положення реалізуються, зокрема, у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, відповідно до якої кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Частиною 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд розглядає справи за позовними заявами, зокрема, юридичних осіб, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення (постанови Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 922/435/13-г, від 21.09.2016 по справі № 910/31940/15).

Перелік способів захисту прав та інтересів наведений у ст. 16 Цивільного кодексу України, а також ст. 20 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що права та законні інтереси захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, реалізація цивільно-правового захисту відбувається по-суті шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу та покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 910/743/13).

Згідно з ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарським Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України «Про третейські суди», якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;

17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

Отже, господарський суд розглядає справи, пов`язані з вирішенням спору про право, та в силу положень ст. ст. 237, 238 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні господарського спору по суті приймає рішення, у мотивувальній частині якого вказує, зокрема, встановлені ним обставини справи.

Тобто, встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Чинним законодавством України не наведено чіткого визначення юридичних фактів, однак з практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання недійсними спірних видаткових накладних з тих підстав, що вказані документи не спрямовані на настання реальних правових наслідків для сторін, адже факт постачання товарно-матеріальних цінностей за вказаними спірними видатковими накладними не підтвердився за даними бухгалтерського обліку позивача, спрямовані на встановлення певних юридичних фактів, а саме фактів щодо виконання або невиконання відповідачем його зобов`язання за Договором № 11/03 від 11.03.2019 щодо поставки товару позивачу. Такі обставини (щодо виконання або невиконання відповідачем його обов`язку поставити товар) можуть бути встановлені господарським судом, зокрема, в межах спору про стягнення заборгованості за поставлений товар або в межах спору про зобов`язання відповідача виконати його обов`язок за договором в натурі. При цьому, між сторонами відсутній спір про право в межах даної справи.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору та самостійно розглядатись в окремій господарській справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 910/743/13).

Тобто вимоги позивача про встановлення юридичних фактів можуть бути досліджені та встановлені лише під час вирішення спору про право, відтак, зазначені вимоги не можуть виступати самостійним предметом спору і, відповідно, належним способом захисту.

При цьому, як вбачається з позовної заяви, Договір поставки засобів захисту рослин № 11/03 від 11.03.2019, укладений між ТОВ «Танатан» та ДП «ДГ «Пантелеймонівське» ІР НААН», на виконання якого складені оспорювані видаткові накладні, позивачем не оскаржується.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на зміст позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що фактично такі вимоги не відповідають встановленим законом способам захисту прав, а спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції господарського суду, який, як орган державної влади, зобов`язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження у справі (п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011; аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.07.2004 по справі № 10/732).

Доводи позивача щодо того, що Договір поставки засобів захисту рослин № 11/03 від 11.03.2019 є неукладеним, оскільки сторони не досягли згоди у належній формі щодо якості товару, судом відхиляються як необґрунтовані, адже укладений сторонами договір містить розділ 5 «Якість та кількість товару».

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 21.10.2020.

Суддя О.Г. Удалова