РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2020Справа № 920/1197/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., за участю секретаря судового засідання Ципки А.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Сумської міської ради

до 1) Сумської обласної прокуратури

2) Офісу Генерального прокурора

3) Фонду державного майна України

про визнання права власності на нерухоме майно

Представники:

від позивача: Петрова Л.П.

від відповідача 1: Стретович М.О.

від відповідача 2: Куліба О.А.

від відповідача 3: Ленько М.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Сумська міська рада звернулась до Господарського суду Сумської області з позовом до Прокуратури Сумської області, Генеральної прокуратури України, Фонду державного майна України про визнання за територіальною громадою міста Суми в особі Сумської міської ради права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 79 та складається з літери: "А-2" Адміністративна будівля 787,0 кв.м; "Б-1" Гараж 87,3 кв.м; "В-1" Гараж 55,6 кв.м; "Г-1" Адміністративна будівля 51,7 кв.м; "Д" Бесідка; № 3-5 огорожа; "І" замощення; комплекс будівель та споруд.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 09.12.2019 відкрито провадження у справі № 920/1197/19, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

У підготовчому засіданні 28.01.2020, судом встановлено зміну найменування відповідача 2 з "Генеральної прокуратури України" на "Офіс Генерального прокурора" відповідно до положень ст. 7 та 8 Закону України "Про прокуратуру".

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 28.01.2020, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2020, справу № 920/1197/19 передано до Господарського суду міста Києва за вимогами виключної територіальної юрисдикції (підсудності) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 ГПК України.

07.05.2020 справа № 920/1197/19 надійшла до Господарського суду міста Києва.

За наслідками автоматизованого розподілу справу № 920/1197/19 передано для розгляду судді Картавцевій Ю.В.

За змістом ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Згідно з приписами статті 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 суд ухвалив: прийняти справу № 920/1197/19 до розгляду; підготовче засідання призначити на 16.06.2020.

05.06.2020 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли документи по справі.

16.06.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2.

У підготовче засідання 16.06.2020 прибули представники сторін.

У підготовчому засіданні судом оголошено перерву до 07.07.2020.

03.07.2020 електронною поштою до суду від позивача надійшла заява про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання. Аналогічна за змістом заява, яка була направлена за допомогою засобів поштового зв`язку 07.07.2020 надійшла через відділ діловодства суду.

07.07.2020 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшли письмові заперечення.

У підготовче засідання 07.07.2020 прибули представники відповідачів. Представники позивача у підготовче засідання не прибули.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду, ураховуючи клопотання позивача, у підготовчому засіданні 07.07.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 04.08.2020.

29.07.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові пояснення.

У підготовче засідання 04.08.2020 прибули представники сторін.

З метою надання представникам відповідачів можливості ознайомитися з письмовими поясненнями позивача, у підготовчому засіданні оголошено перерву до 15.09.2020.

14.09.2020 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшла заява про застосування наслідків пропуску позовної давності.

15.09.2020 електронною поштою до суду від позивача надійшли додаткові пояснення та заява, у якій позивач повідомляє про можливість закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. Аналогічні за змістом додаткові пояснення та заява, які були направлені за допомогою засобів поштового зв`язку, 18.09.2020 надійшли через відділ діловодства суду.

У підготовче засідання 15.09.2020 прибули представники відповідачів. Представники позивача у підготовче засідання не прибули.

Відповідач 1 заявив клопотання про зміну найменування юридичної особи відповідача 1 з Прокуратури Сумської області на Сумську обласну прокуратуру.

Так, з наданих представником відповідача 1 документів на підтвердження його повноважень судом встановлено, що Наказом № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» від 03.09.2020 перейменовано без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичну особу «Прокуратура Сумської області» у «Сумську обласну прокуратуру».

Наказом № 414 «Про день початку роботи обласних прокуратур» від 08.09.2020 днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11 вересня 2020 року.

Відтак, судом встановлено зміну найменування юридичної особи відповідача 1 з «Прокуратури Сумської області» на «Сумську обласну прокуратуру».

Разом з тим, у підготовчому засіданні 15.09.2020 судом з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

За наслідками підготовчого засідання судом закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 06.10.2020.

У судове засідання 06.10.2020 прибули представники сторін.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, представники відповідача 1, відповідача 2 та відповідача 3 проти задоволення позову заперечили.

У судовому засіданні 06.10.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Сумської міської ради від 02.12.1998 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Суми будинку № 79 по вул. Кірова (з прибудовами)» прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Суми будинок № 79 по вул. Кірова (з прибудовами), за винятком гаража площею 44,0 кв. м.; передано будинок № 79 по вул. Кірова (з прибудовами), за винятком гаража площею 44,0 кв. м. в постійне користування Сумській міській прокуратурі для розміщення службових приміщень.

На підставі рішення Сумської міської ради від 02.12.1998 Управління комунального майна та приватизації Сумської міської ради передало, а Сумська міська прокуратура прийняла в постійне користування для розміщення службових приміщень наступні об`єкти комунальної власності територіальної громади міста Суми: основна будівля вул. Кірова, 79, гараж, архів, огорожа, що підтверджується Актом № 1/6/99 прийому-передачі будинку по вул. Кірова, 79 (з гаражем, прибудовами та огорожею) від 04.06.1999.

Для впорядкування відносин щодо користування вказаним майном між Управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради (наймодавець) та Прокуратурою Сумської області (наймач) укладено Договір користування № УМКВк-045 від 01.12.2012, за умовами якого наймодавець передає, а наймач приймає у безкоштовне користування на умовах, визначених цим договором згідно опису (нежитлові приміщення (адмін. Будівля (літ. А-ІІ), гараж (літ. Б), гараж (літ. В), нежитлові приміщення (адмін. Будівля (літ. Г), огорожа по вул. Кірова, 79).

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 Договору користування № УМКВк-045 майно надається у користування наймачу для розміщення Прокуратури міста Суми для використання як службових приміщень. Майно надане у безкоштовне користування відповідно до пункту 2 рішення Сумської міської ради від 02 грудня 1998 року «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Суми будинку № 79 по вул. Кірова, 79 (з прибудовами)».

Положеннями пункту 2.1 Договору визначено обов`язок наймача прийняти майно на позабаланс з приміткою, що воно знаходиться в безоплатному користуванні.

Наймодавець має право достроково розірвати договір у разі невиконання наймачем покладених на нього обов`язків (п. 2.1, 4.1), а також, якщо наймач навмисно або з необережності погіршує стан майна (п. 3.2 Договору).

Відповідно до Акту прийняття-передачі нерухомого майна від 01.12.2012 наймодавець передав, а наймач прийняв у безкоштовне користування наступне майно: нежитлові приміщення (адмін. Будівля (літ. А-ІІ), гараж (літ. Б), гараж (літ. В), нежитлові приміщення (адмін. Будівля (літ. Г), огорожа по вул. Кірова, 79.

Пунктом 1.3 рішення Сумської міської ради № 2472-МР від 27.07.2017 внесено зміни в додаток до рішення Сумської міської ради від 24.04.2013 № 2289-МР «Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Суми (зі змінами)», а саме: пункт 242 викладено в такій редакції: « 242: вул. Герасима Кондратьєва, 79: літери: «А-2» Адміністративна будівля - 787,0 кв. м; «Б-1» Гараж - 87,3 кв. м; «В-1» Гараж - 55,6 кв. м; «Г-1» Адміністративна будівля - 51,7 кв. м; «Д» Бесідка; № 3-5 огорожа; «І» замощення; комплекс будівель та споруд».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що майно, надане відповідачу 1 за Договором користування № УМКВк-045 від 01.12.2012 всупереч положенням п. 2.1 Договору обліковується на балансі Прокуратури Сумської області, а не на позабалансовому рахунку, що в свою чергу призвело до внесення відомостей щодо спірного майна до Єдиного реєстру об`єктів державної власності. З огляду на це позивач позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію права власності на будівлю, оскільки Фонд державного майна України не надає документ, що підтверджує факт відсутності перебування об`єкта нерухомого майна у державній власності, який в свою чергу є одним із документів, що передбачений для проведення державної реєстрації права власності на будівлю за територіальною громадою міста Суми згідно з п. 44 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127 (в редакції постанови КМУ від 23.08.2016 № 553).

З огляду на викладене, позивач просить суд визнати за територіальною громадою міста Суми в особі Сумської міської ради право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 79 та складається з літери: «А-2» Адміністративна будівля - 787,0 кв. м; «Б-1» Гараж - 87,3 кв. м; «В-1» Гараж - 55,6 кв. м; «Г-1» Адміністративна будівля - 51,7 кв. м; «Д» Бесідка; № 3-5 огорожа; «І» замощення; комплекс будівель та споруд.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач 1 зазначає, що підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до положень статті 392 Цивільного кодексу України є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду (в даному випадку метою подання позивачем позову є саме здійснення державної реєстрації спірного нерухомого майна), тобто, позивачем обрано неправильний спосіб захисту. Разом з тим, відповідач 1 зазначає, що ним не оспорюється факт передачі спірного майна у власність територіальної громади м. Суми, жодні дії, пов`язані з держаною реєстрацією права власності на вказане майно за Сумською обласною прокуратурою не здійснювалось, будь-які записи з цього приводу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Відповідач 2, також, заперечує проти задоволення позову та зазначає, що відповідач 1 є користувачем спірного майна на підставі Договору безоплатного користування № УМКВк-045 від 01.12.2012; будь-які дії щодо державної реєстрації права власності на вказане майно за державою в особі Офісу Генерального прокурора не вчинялися, про що свідчить відсутність записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; підставою прийняття нежитлових приміщень по вул. Герасима Кондратьєва, 79 на баланс стала вимога контролюючого органу за результатами проведеної в 2001 році перевірки фінансово-господарської діяльності прокуратури Сумської області.

Відповідач 3, у свою чергу, зазначає, що підставою для включення та внесення змін до Реєстру є надходження від суб`єктів управління до Фонду інформації про об`єкти державної власності, тобто, майно за адресою: м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 79, яке перебуває на балансі Прокуратури Сумської області обліковується в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності на підставі даних, наданих Генеральною прокуратурою України, а відтак, внесення спірного майна до Реєстру було здійснено відповідачем 3 відповідно до покладених на нього завдань в межах повноважень, визначених законом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності у таких випадках:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Суд зазначає, що, оскільки, в межах даного спору заявлено позовну вимогу про визнання права власності на нерухоме майно (визнання права), зазначений позов має розглядатися виключно через призму встановлення обставин щодо невизнання чи оспорення відповідачами права власності позивача на нерухоме майно, оскільки, встановлення судом факту належності спірного майна позивачеві вирішує спір по суті без з`ясування підстав можливості звернення до господарського суду з вказаним позовом в межах позовного провадження.

Так, судом було встановлено, що рішенням Сумської міської ради від 02.12.1998 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Суми будинку № 79 по вул. Кірова (з прибудовами)» прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Суми будинок № 79 по вул. Кірова (з прибудовами), за винятком гаража площею 44,0 кв. м.; передано будинок № 79 по вул. Кірова (з прибудовами), за винятком гаража площею 44,0 кв. м. в постійне користування Сумській міській прокуратурі для розміщення службових приміщень.

Як встановлено судом, 01.12.2012 між Управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради та Прокуратурою Сумської області укладено Договір користування № УМКВк-045 за умовами якого наймодавець передає, а наймач приймає у безкоштовне користування на умовах, визначених цим договором згідно опису (нежитлові приміщення (адмін. Будівля (літ. А-ІІ), гараж (літ. Б), гараж (літ. В), нежитлові приміщення (адмін. Будівля (літ. Г), огорожа по вул. Кірова, 79).

Відповідно до Акту прийняття-передачі нерухомого майна від 01.12.2012 наймодавець передав, а наймач прийняв у безкоштовне користування наступне майно: нежитлові приміщення (адмін. Будівля (літ. А-ІІ), гараж (літ. Б), гараж (літ. В), нежитлові приміщення (адмін. Будівля (літ. Г), огорожа по вул. Кірова, 79.

Разом з тим, пунктом 1.3 рішення Сумської міської ради № 2472-МР від 27.07.2017 внесено зміни в додаток до рішення Сумської міської ради від 24.04.2013 № 2289-МР «Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Суми (зі змінами)», а саме: пункт 242 викладено в такій редакції: « 242: вул. Герасима Кондратьєва, 79: літери: «А-2» Адміністративна будівля - 787,0 кв. м; «Б-1» Гараж - 87,3 кв. м; «В-1» Гараж - 55,6 кв. м; «Г-1» Адміністративна будівля - 51,7 кв. м; «Д» Бесідка; № 3-5 огорожа; «І» замощення; комплекс будівель та споруд».

Частинами 1, 2 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній станом на 02.12.1998) визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Статтею 4 Цивільного кодексу УРСР (який був чинним станом на 02.12.1998) встановлено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування.

З наведеного вбачається, що чинне станом на 02.12.1998 законодавство України не пов`язувало виникнення права комунальної власності з його державною реєстрацією.

Разом з тим, 1 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України, прийнятий Верховною Радою України 16 січня 2003 року, відповідно до положень частини 1 статті 182 якого, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Судом встановлено, що з метою здійснення державної реєстрації права власності на спірні громадські будівлі, позивач звернувся до державного реєстратора з заявою, однак, рішенням № 48847497 від 25.09.2019 державним реєстратором прав на нерухоме майно Приходько Іриною Миколаївною відмовлено в державній реєстрації права власності (форма власності: комунальна на громадські будівлі, що розташовані в Сумській обл., м. Суми, вулиця Кондратьєва Герасима, будинок 79, за суб`єктом: Територіальна громада міста Суми), оскільки, під час розгляду поданих для здійснення державної реєстрації документів державним реєстратором встановлено, що Сумською міською радою до заяви про державну реєстрацію права комунальної власності долучено документ, виданий Регіональним відділенням Фонду державного майна України (лист № 05-201-02143 від 24.07.2019), відповідно до якого в Єдиному державному реєстрі об`єктів державної власності обліковується майно за місцезнаходженням: м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 79.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Цивільного кодексу України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. ч. 3, 4 ст. 182 ЦК України).

Пунктом 44 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), визначено, що для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна державної або комунальної власності, будівництво якого завершено та право власності на який не зареєстровано до 1 січня 2013 р., за відсутності документа, що посвідчує набуття права державної або комунальної власності на такий об`єкт, подаються:

1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

2) витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо такого об`єкта (у разі державної реєстрації права державної власності);

3) документ, що підтверджує факт перебування об`єкта нерухомого майна у комунальній власності, виданий відповідним органом місцевого самоврядування (у разі державної реєстрації права комунальної власності);

4) документ, що підтверджує факт відсутності перебування об`єкта нерухомого майна у державній власності, виданий Фондом державного майна чи його регіональним відділенням (у разі державної реєстрації права комунальної власності).

Так, позивач зазначає, що позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію права власності на будівлю, передану в тимчасове користування відповідачу 1, оскільки Фонд державного майна України не надає документ, що підтверджує факт відсутності перебування нерухомого майна у державній власності й саме перебування інформації про спірне майно в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, за твердженням позивача, є невизнанням відповідачами права власності на нього за територіальною громадою міста Суми в особі Сумської міської ради.

Суд зазначає, що зміст визначених у ст. 15 Цивільного кодексу України підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах ст. ст., що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Так, невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Таким випадком може бути невизнання нотаріусом дійсності правовстановлюючого документа при укладенні договору.

Оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Якщо таким органом є суд, то особа, чиє право оспорюється, може вимагати його визнання шляхом звернення із зустрічним позовом.

Визначеними ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, яким мають відповідати як цивільні права, так і цивільні інтереси, є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, зокрема й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Крім того, наслідком визнання права може бути визнання наявності або відсутності обов`язків у особи або їх припинення, визнання особи такою, що втратила право, визнання наявності правовідносин тощо, про що також можуть заявлятися позовні вимоги (постанова Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №6-1044цс16 та Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, здійснений Верховним Судом України).

Суд зазначає, що з наведених позивачем обставин та наданих у справі доказів не вбачається невизнання чи оспорювання відповідачами права власності позивача на нерухоме майно з огляду на наступне.

Як було зазначено вище, невизнання цивільного права полягає саме в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права.

Сам по собі факт перебування інформації про спірне майно в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності не може розцінюватися як невизнання права, однак, він виник внаслідок надходження від суб`єкта управління (у даному випадку Офісу Генерального прокурора) до Фонду державного майна України інформації про об`єкти державної власності, що перебувають в їх управлінні.

При чому, як відповідач 1, так і відповідач 2 зазначають, що подання інформації щодо спірного майна в силу приписів чинних нормативних актів, зумовлене внесенням такого майна на баланс Сумської обласної прокуратури.

Тобто, виникнення зазначеної підстави, на яку посилається позивач не є невизнанням відповідачем 1 та відповідачем 2 права власності позивача на нерухоме майно, а зумовлене діями сторін в межах договірних відносин, що склалися між позивачем та відповідачем 1, а, відтак, захист прав та інтересів осіб в межах існування зобов`язальних відносин, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

Разом з тим, суд зазначає, що після припинення дії договору, власник майна не позбавлений права повернути належне йому майно, і лише у випадку оспорення або невизнання права власності зазначеної особи на це майно у неї виникне право звернутися до суду із позовом на підставі статті 392 ЦК України.

Також, в обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на лист Генеральної прокуратури України № 18-1464вих-19 від 01.08.2019, у якому остання зазначила, що нерухоме майно, розташоване на вул. Герасима Кондратьєва, 79 у м. Суми перебуває на балансі Прокуратури Сумської області та використовується нею за призначенням, на теперішній час регіональною прокуратурою проводиться робота щодо реєстрації вказаного майна за державою.

Суд зазначає, що жодних доказів щодо здійснення відповідачем 1 реєстрації спірного майна за державою матеріали справи не містять, записи з цього приводу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Більше того, позивачем надано Акт обстеження нерухомого майна комунальної власності Сумської міської ОТГ за адресою: м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 79 від 17.06.2020, додатками до якого є, зокрема, фотознімки спірного приміщення, що в свою чергу свідчить про те, що відповідач 1 не здійснює обмеження права позивача на доступ до приміщення.

Доказів оспорювання суб`єктивного цивільного права позивача на нерухоме майно до юрисдикційних органів, матеріали справи, також, не містять.

Щодо невизнання чи оспорювання права власності позивача Фондом державного майна України (відповідачем 3), суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України "Про Фонд державного майна України" зокрема передбачено, що Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності.

Як передбачено ч. 1 ст. 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" Фонд державного майна України здійснює в межах, визначених законодавством, формування і ведення Єдиного реєстру об`єктів державної власності, а також виступає розпорядником цього реєстру.

Відповідно до Закону України «Про управління об`єктами державної власності», постанов Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності» від 14.04.2004 №467 та «Про затвердження Методики проведення інвентаризації об`єктів державної власності» від 30.11.2005 № 1121 Фонд з 2005 року веде Єдиний Реєстр об`єктів державної власності, що формується за результатами інвентаризації об`єктів державної власності, яка проводиться органами, уповноваженими управляти об`єктами державної власності.

Отже, відповідач 3 в даних правовідносинах виступає як орган державної влади, що реалізує державну політику у сфері, віднесеній законодавством до його компетенції, а, відтак, внесення відомостей до реєстру та надання чи ненадання Фондом документа, що підтверджує факт відсутності перебування об`єкта нерухомого майна у державній власності не є оспорюванням чи невизнанням права власності позивача на нерухоме майно в розумінні приписів чинних норм законодавства.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту оспорювання чи невизнання відповідачами права власності позивача на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 79.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Як було зазначено вище, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ або у випадку, якщо позивач не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами.

Разом з тим, підставою звернення до суду з даним позовом стала неможливість здійснення позивачем державної реєстрації права власності на спірне майно через відсутність у позивача документа, що спростовує факт перебування нерухомого майна у державній власності.

Суд враховує, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, внесення даних щодо нерухомого майна до реєстру є офіційним підтвердженням існування юридичного факту, але такий факт не створюється реєстраційною дією, а відтак, наявність запису у реєстрі не виключає можливості оскарження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно.

Тобто, в даному випадку захист права власності шляхом визнання такого права в судовому порядку не відповідає характеру його порушення, оскільки, обґрунтування позовних вимог зводиться до неналежного виконання відповідачами умов договору, що виражається саме в порушенні права, а не в його оспоренні чи невизнанні.

При цьому, визнання права власності позивача на нерухоме майно не тягне за собою скасування запису щодо такого майна в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності щодо державного майна чи зняття його з балансу Сумської обласної прокуратури.

З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову Сумської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 79 та складається з літери: "А-2" Адміністративна будівля 787,0 кв.м; "Б-1" Гараж 87,3 кв.м; "В-1" Гараж 55,6 кв.м; "Г-1" Адміністративна будівля 51,7 кв.м; "Д" Бесідка; № 3-5 огорожа; "І" замощення; комплекс будівель та споруд.

Також, суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача 1 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки, позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, відтак, на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача з огляду на відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 19.10.2020

Суддя Ю.В. Картавцева