ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року Справа № 918/404/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

без виклику представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.07.20р. (ухваленого суддею Бережнюк В.В. повний текст складено 16.07.20) у справі № 918/404/20

за позовом ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія"

до Публічного акціонерного товариства "Концерн Галнафтогаз"

про стягнення 132 930, 00 грн. штрафу

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» (надалі - позивач) звернулось в Господарський суд Рівненської області з позовом до ПАТ «Концерн Галнафтогаз» (надалі - відповідач) про стягнення 132930 грн. штрафу.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 04.02.20 року у справі № 918/404/20 в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір про постачання електричної енергії достроково припинив свою дію внаслідок реалізації відповідачем права на зміну електропостачальника, яке гарантовано чинним законодавством та умовами укладеного договору.

Разом з тим, суд вказав, що виходячи з п. 10.1 Договору, за яким споживач має право у будь-який момент часу змінити постачальника шляхом укладення нового договору про постачання електричної енергії з новим електропостачальником, принаймні за 21 день до такої зміни, вказавши дату або строки, в які буде відбуватися така зміна, відповідач повідомив позивача про таку зміну у встановлений строк.

За таких обставин суд не вбачав порушень з боку споживача, а відповідно і підстав для стягнення з відповідача штрафу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 04.02.20 року у справі № 918/404/20 та задоволити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що п. 13.7 Договору передбачено обов`язок споживача у місячний строк повідомити постачальника про зміну будь-якої інформації та даних, зазначених в заяві-приєднанні.

Стверджує, що відповідач направляючи позивачу повідомлення про намір укласти новий договір з новим електропостачальником, фактично повідомив про зміну змісту заяви-приєднання в частині умов постачання електричної енергії та договірних відносин. Дії відповідача по зміні постачальника призвели до зміни змісту заяви-приєднання і вже вказували на відсутність постачання електричної енергії та дії договору.

Зазначає, що відповідач повідомив постачальника про припинення договору у строк, який менший одного місяця.

Позивач вважає, що в діях відповідача мають місце підстави, які дають позивачу право стягнути з відповідача штраф, відповідно до п. 13.3 Договору та п. 8 комерційної пропозиції.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, зазначив, що у разі дотримання споживачем порядку розірвання договору, постачальник не вправі на власний розсуд застосовувати штрафні санкції, як і не вправі обмежувати право споживача на вільний вибір постачальника.

Вважає, що відповідачем дотримано порядок зміни електропостачальника, що виключає можливість накладення на нього штрафних санкцій за його порушення.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2018р. між позивачем та відповідачем укладено договір № 12006-ВЦ про постачання електричної енергії споживачу.

Відповідно до п. 2.1 Договору, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 3.2 договору споживач має право вільно змінювати постачальника відповідно до процедури, зазначеної ПРРЕЕ, та умов цього договору.

Постачальник за цим договором не має права вимагати від споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього договору (п. 3.3 Договору).

У п. 10.1 договору сторони погодили, що споживач має право в будь-який момент часу змінити постачальника шляхом укладення нового договору про постачання електричної енергії з новим електропостачальником, принаймні за 21 день до такої зміни, вказавши дату або строки, в які буде відбуватись така зміна (початок дії нового договору про постачання електричної енергії).

Зміна постачальника електричної енергії здійснюється згідно з порядком, встановленим ПРРЕЕ (п. 10.2)..

За п. 13.1. договору цей договір укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції, яку обрав споживач, та набирає чинності з моменту погодження (акцептування) споживачем заяви-приєднання (додаток 1 до договору) і договірних величин споживання електроенергії (додаток 3 до договору) та укладається на строк до 31.12.2019, але підлягає обов`язковому перегляду протягом 10 днів від дати, вказаної у п. 2 Розділу XVII Закону України "Про ринок електричної енергії".

За змістом п. 13.5. договору дія договору припиняється, зокрема, у випадку зміни електропостачальника.

Згідно з п. 13.3 договору за умови дострокового розірвання договору за ініціативою споживача, споживач зобов`язаний сплатити постачальнику передбачені обраною споживачем комерційною пропозицією штрафні санкції чи іншу фінансову компенсацію за дострокове припинення договору.

В матеріалах справи міститься заява-приєднання від 28.12.18 до умов договору про постачання електричної енергії постачальником (а. с. 16).

У заяві-приєднання передбачено, що споживач зобов`язується у місячний строк повідомити постачальника про зміну будь-якої інформації та даних, зазначених у заяві-приєднанні.

Пунктом 8 комерційної пропозиції №2.01/1-РОЕК установлено, що у випадку не повідомлення (повідомлення з порушенням строків) постачальника про дострокове припинення (розірвання) договору споживачем, споживач сплачує штраф у розмірі вартості електричної енергії, заявленої споживачем, як прогнозований обсяг споживання в місяці, в якому було подано повідомлення про дострокове припинення дії договору.

Листом № 328 від 09.04.2019 відповідач повідомив позивача про намір змінити постачальника на нового - ПП "ОККО Контракт" з 01.05.2019 та просив вважати це повідомлення як пропозицію про припинення дії договору № 12006-ВЦ від 28.12.2018, який позивач отримав 09.04.2019, про що свідчить відмітка (штемпель) позивача про отримання вхідної кореспонденції № 918 (а.с. 90).

ПАТ «Рівнеобленерго» у повідомленні від 15.04.19 р. № 2907 повідомило ТОВ «РОЕК» про зміну споживачем електропостачальника, запланована дата початку постачання електричної енергії новим постачальником 01.05.19 р. (а.с. 24).

02.09.2020 р. позивач звернувся до відповідача з претензією про відшкодування штрафної санкції за дострокове розірвання договору про постачання електричної енергії споживачу, у якій запропонував в строк до 10.10.19 р. сплатити штраф за дострокове розірвання договору в розмірі 132 930,00 грн.

Однак, вказана претензія залишена споживачем без відповіді та задоволення.

На думку позивача, споживачем порушено строки повідомлення постачальника про зміну постачальника електричної енергії, що і стало підставою для звернення позивача в суд з даним позовом про стягнення з відповідача штраф у розмірі 132 930 коп..

Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до аб. 1 ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається (ч. 2 ст. 275 ГК України).

За змістом ст. 56 Закону України "Про ринок електричної енергії" від 13.04.2017 № 2019-VIII (зі змінами) постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.

Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами. Умови постачання електричної енергії, права та обов`язки електропостачальника і споживача визначаються договором постачання електричної енергії споживачу. У договорі постачання електричної енергії визначаються, зокрема, строк дії договору, умови припинення, пролонгації та розірвання договору, зокрема в односторонньому порядку споживачем у разі зміни електропостачальника, а також умови дострокового розірвання договору із зазначенням наявності чи відсутності санкції (штрафу) за дострокове розірвання договору. Жодне положення договору постачання електричної енергії споживачу не має створювати обмежень права споживача на зміну електропостачальника. Крім того, договір не може містити положення, що накладають додаткові фінансові зобов`язання на споживача, який здійснює зазначене право. В іншому разі таке положення вважається недійсним з моменту укладення договору.

Згідно з аб. 3 ч. 1 ст. 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач має право змінювати електропостачальника на умовах, визначених цим Законом та правилами роздрібного ринку.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про ринок електричної енергії» зміна електропостачальника споживачем здійснюється на безоплатній основі у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку. Порядок зміни електропостачальника має, зокрема, визначати: 1) умови та процедури зміни електропостачальника; 2) положення щодо забезпечення належного та достовірного комерційного обліку споживача при зміні електропостачальника; 3) положення щодо обміну інформацією при зміні електропостачальника; 4) права та обов`язки електропостачальників, оператора системи передачі та/або оператора системи розподілу, споживача при зміні електропостачальника.

Зміна електропостачальника за ініціативою споживача має бути завершена у строк не більше трьох тижнів з дня повідомлення таким споживачем про намір змінити електропостачальника (ч. 2 ст. 59 Закону України "Про ринок електричної енергії").

Згідно з п. 1.1.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії, які затверджено постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (далі - Правила) ці правила регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами. Ці Правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку.

Відповідно до п. 3.1.8 Правил договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання споживачу всього обсягу фактичного споживання електричної енергії за певним об`єктом у певний період часу одним електропостачальником відповідно до обраної споживачем комерційної пропозиції.

Відповідно до п.5.5.1 Правил, споживач електричної енергії має право змінювати електропостачальника на умовах, визначених Законом України «Про ринок електричної енергії» та цими Правилами.

Порядок зміни електропостачальника за ініціативою споживача визначено п. 6.1 Правил.

Зокрема, пунктом 6.1.1 Правил передбачено, що споживач має право в установленому цими Правилами порядку на зміну електропостачальника шляхом укладення нового договору про постачання електричної енергії споживачу (постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг) з новим електропостачальником.

Процес зміни споживачем електропостачальника забезпечується суб`єктами (учасниками) ринку електричної енергії та учасниками роздрібного ринку електричної енергії, які задіяні у процесі зміни електропостачальника та забезпечують зміну та інформаційний обмін під час такої зміни на безоплатній основі (п. 6.1.2).

Відповідно до п. 6.1.3 Правил, зміна електропостачальника за ініціативою споживача має бути завершена протягом періоду, що починається з дня повідомлення споживачем нового електропостачальника про наміри змінити попереднього електропостачальника, але у строк, що не перевищує 21 календарний день з дня вказаного повідомлення.

Днем повідомлення споживачем про намір змінити електропостачальника вважається дата зафіксованого звернення споживача до нового електропостачальника щодо наміру укласти з ним договір про постачання електричної енергії споживачу.

Якщо споживач має чинний договір про постачання електричної енергії з фіксованим терміном (строком) дії, з метою уникнення штрафних санкцій за дострокове розірвання договору з боку попереднього електропостачальника споживач повинен повідомити нового електропостачальника про намір укласти з ним договір про постачання електричної енергії споживачу за 21 календарний день до дати закінчення терміну (строку) дії чинного договору.

Датою початку процедури зміни електропостачальника вважається дата отримання всіх необхідних даних, передбачених пунктом 6.1.5 цієї глави (п. 6.1.6).

Тобто, днем повідомлення споживачем про намір змінити електропостачальника вважається дата зафіксованого звернення споживача до нового електропостачальника щодо наміру укласти з ним договір про постачання електричної енергії споживачу.

Відповідно до п. 6.1.16 Правил, попередній електропостачальник після отримання від адміністратора комерційного обліку повідомлення про зміну електропостачальника повинен здійснити всі необхідні заходи щодо припинення дії договору про постачання електричної енергії споживачу зі споживачем на заплановану дату зміни електропостачальника. До припинення дії договору про постачання електричної енергії споживачу попередній електропостачальник зобов`язаний забезпечувати постачання електричної енергії на умовах чинного договору.

Аналізуючи норми чинного законодавства України, колегія суддів дійшла висновку про те, що ні ЗУ «Про ринок електричної енергії», ні Правилами роздрібного ринку електричної енергії не встановлено строків, в межах яких споживач зобов`язаний попередити діючого електропостачальника про намір укласти з новим електропостачальником договір про постачання електричної енергії. Вказаними нормативними актами встановлено лише період протягом якого має бути завершена зміна електропостачальника за ініціативою споживача та строк, в межах якого споживач повинен повідомити нового електропостачальника, а не попереднього.

Згідно зі ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (ч. 2 ст. 653 ЦК України).

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Отже, у зазначеній нормі наведено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

За змістом ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором (аналогічну правову позицію викладено у постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 № 916/1684/18).

Пунктом 3.2 договору сторони погодили, що споживач має право вільно змінювати Постачальника відповідно до процедури, визначеної ПРРЕЕ та умов цього договору.

Підпунктом 10 пункту 6.1 договору визначено, що Споживач має право вільно обирати іншого електропостачальника та розірвати цей договір у встановленом цим договором та чинним законодавством порядку.

Пунктом 10.1 Договору передбачено, що споживач має право у будь-який момент часу змінити постачальника шляхом укладення нового договору про постачання електричної енергії з новим електропостачальником, принаймні за 21 день до такої зміни вказавши дату або строки, в які буде відбуватися така зміна (початок дії нового договору про постачання електричної енергії).

Дія Договору припиняється у випадку зміни електропостачальника (п. 13.5 Договору).

Як зазначалось вище, споживачем електричної енергії, листом від 09.04.2019 повідомлено позивача про намір змінити електропостачальника починаючи з 01.05.2019 та укласти договір на постачання електричної енергії з ПП «ОККО КОНТРАКТ». Вказаний лист позивач отримав - 09.04.2019 р. про що свідчить штамп вх.№918 від 09.04.2019р.

Тобто, відповідач повідомив позивача про намір змінити електропостачальника за 21 день до такої зміни, як встановлено пунктом 10.1 Договору.

Інших строків для повідомлення діючого постачальника про намір змінити постачальника та укласти новий договір про постачання електричної енергії з новим електропостачальником умови договору від 28.12.18 та додатків до нього не містять.

Як свідчать матеріали справи, предметом спору у даній справі є стягнення штрафних санкцій за дострокове розірвання договору. Зокрема, позивач, покликаючись на п. 6.3.1 Правил, п. 13.3 договору та комерційну пропозицію, вважає, що зміна постачальника електроенергії, і як наслідок дострокове розірвання діючого договору, є підставою для застосування до споживача штрафних санцій.

За умови дострокового розірвання договору за ініціативою споживача, споживач зобов`язаний сплатити постачальнику передбачені обраною споживачем комерційною пропозицією штрафні санкції чи іншу фінансову компенсацію за дострокове припинення договору (п.13.3 договору).

Пунктом 8 комерційної пропозиції №2.01/1-РОЕК визначено, що у випадку не повідомлення (повідомлення з порушенням строків) постачальника про дострокове припинення (розірвання) договору Споживачем, Споживач сплачує штраф у розмірі вартості електричної енергії, заявленої Споживачем, як прогнозований обсяг споживання в місяці, в якому було подано повідомлення про дострокове припинення дії договору.

Аналізуючи вказані умови договору суд приходить до висновку, що розділом 13 договору не визначено умов, за яких споживач може достроково розірвати договір. Водночас, передбачаючи у п. 3.2, 6.1(п.п. 10), 10.1, 10.2 договору право споживача у будь-який час змінити постачальника шляхом укладення нового договору, наслідком чого є дострокове припинення діючого договору (п. 13.5 договору), слід вважати, що сторони погодили дану обставину.

Аналізуючи умови договору, дії відповідача, колегія суду приходить до висновку, що відповідач реалізуючи своє право на вільний вибір (зміну) електропостачальника, достроково принипив дію договору.

При цьому, суд зазначає, що положення Правил фактично ототожнюють поняття зміни електропостачальника до закінчення строку дії договору та поняття дострокового розірвання договору, оскільки наслідком зміни електропостачальника є припинення дії договору. Отже, зміна відповідачем електропостачальника до закінчення строку дії договору за своєю суттю є достроковим розірванням договору.

За змістом частин 1 та 2 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Особливості господарсько-правової відповідальності визначені у ГК України. Так, за змістом частини 1 статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини 1 та 2 статті 217 ГК України).

Згідно з частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/4156/18 зазначила, що за змістом наведених положень ГК України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою для застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафних санкцій і конкретного їх розміру.

Нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією із форм здійснення державою регулювання господарської діяльності. Водночас за змістом статті 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Отже, тлумачення умов укладеного між сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку із положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах (відповідну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що змінивши електропостачальника з 01.05.2019, відповідач достроково розірвав договір, що відповідно до вимог пунктів 13.7, 13.3 договору та комерційної пропозиції є підставою для нарахування штрафу.

Правовою підставою для застосування до сторони господарського зобов`язання штрафу є порушення нею правил здійснення господарської діяльності, невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання (ст. 230 ГК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

А відтак, для вирішення даного спору суд повинен встановити чи зміна споживачем постачальника електричної енергії є порушенням (правопорушенням) здійснення господарської діяльності, невиконанням чи неналежним виконанням умов договору чи закону.

Пунктом 3.2 договору сторони погодили, що споживач має право вільно змінювати Постачальника відповідно до процедури, визначеної ПРРЕЕ та умов цього договору.

Як вже вказував суд, умовами договору, зокрема п. 3.2, 6.1(п.п. 10), 10.1, 10.2 сторонами погоджено право споживача у будь-який час (вільно) обирати іншого електропостачальника та розірвати цей договір у встановленому договором та чинним законодавством порядку.

Дані умови договору кореспондуються з вимогами п. 6.1.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії та ст. 56 Закону України "Про ринок електричної енергії", згідно якої у договорі постачання електричної енергії визначаються, зокрема, строк дії договору, умови припинення, пролонгації та розірвання договору, зокрема в односторонньому порядку споживачем у разі зміни електропостачальника, а також умови дострокового розірвання договору із зазначенням наявності чи відсутності санкції (штрафу) за дострокове розірвання договору. Жодне положення договору постачання електричної енергії споживачу не має створювати обмежень права споживача на зміну електропостачальника. Крім того, договір не може містити положення, що накладають додаткові фінансові зобов`язання на споживача, який здійснює зазначене право. В іншому разі таке положення вважається недійсним з моменту укладення договору.

А тому, право суб`єкта господарювання, встановлене законом та узгоджене домовленістю сторін, не може трактуватися іншою стороною, як порушення господарського зобов`язання, що в свою чергу виключає можливість застосування до нього штрафної санкції.

Разом з тим, п. 8 комерційної пропозиції №2.01/1-РОЕК визначено можливість застосування штрафної санкції до споживача у випадку не повідомлення (повідомлення з порушенням строків) постачальника про дострокове припинення (розірвання) договору.

У відповідності до вимог позовної заяви та апеляційної скарги, позивач стверджує, що відповідач, реалізувавши своє право на зміну електропостачальника, порушив умови договору (п. 13.7. договору) та абз. 3 п. 6.1.3. Правил в частині строку повідомлення про припинення дії договору внаслідок зміни електропостачальника, а відтак на підставі п. 13.3. договору та п. 8 комерційної пропозиції повинен сплати штраф у розмірі вартості електричної енергії, замовленої споживачем, як прогнозований договірний обсяг споживання у місяці, в якому постачальником отримано повідомлення про дострокове припинення договору.

Водночас, умова щодо застосування штрафної санкції за дострокове розірвання договору міститься в п. 13.3 договору, який, у свою чергу, містить відсилання до умов комерційної пропозиції, п. 8 якої передбачено, що штрафні санкції можуть бути застосовані за наявності однієї з двох умов: 1) неповідомлення постачальника про дострокове припинення (розірвання) договору споживачем; 2) повідомлення з порушенням строків.

Отже, судом має бути установлена наявність зазначених підстав, визначених договором, для застосування штрафу.

Як встановлено судом першої інстанції, з висновками якого поджується колегія суддів, вказані підстави не підтверджуються матеріалами справи, зокрема відповідач надіслав позивачу повідомленням про зміну постачальника електричної енергії № 328 від 09.04.2019, в якому також зазначено про припинення дії договору, укладеного з позивачем, з 01.05.2019, який був отриманий позивачем 09.04.19 (а.с. 90).

А відтак, апеляційний суд здійснивши аналіз умов договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем зобов`язання у взаємозв`язку із положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у правовідносинах, що склалися між сторонами, дійшов висновку, що відповідач, скориставшись правом на зміну електропостачальника, яке гарантовано йому законом та узгоджено договором, не припустився порушення господарського зобов`язання чи неналежного його виконання.

А тому, зміна споживачем енергопостачальника не може розглядатися як належна правова підстава для застосування до відповідача штрафних санкцій, покликаючись на п. 13.3 Договору.

Водночас, колегія суддів оцінює критично твердження позивача, що відповідач мав повідомити постачальника про дострокове розірвання договору в місячний строк, як то визначено п. 13.7 договору та в заяві-приєднання.

Згідно Заяви-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу та п. 13.7 договору, споживач зобов`язаний у місячний строк повідомити постачальника про зміну будь-якої інформації та даних, зазначених у заяві-приєднанні.

Разом з тим, в заяві-приєднання зазначені персоніфіковані дані споживача, початок постачання електроенергії та реквізити споживача, найменування оператора, з яким у споживача укладено договір розподілу електричної енергії. При цьому заява не містить жодних умов щодо строку дії договору, порядку та умов постачання електричної енергії.

Тобто, споживач в місячний термін повинен повідомити постачальника лише про зміну тієї інформації, яка зазначена в заяві-приєднання.

При цьому умови договору не передбачають застосування штрафних санкцій за неповідомлення про зміну будь-якої інформації, визначеній у заяві- приєднання.

А тому покликання позивача на недотримання споживачем строків, визначених п. 13.7 договору та заявою приєднання, що могло б мати наслідком застосування штрафних санкцій, визначених п. 8 комерційної пропозиції, апеляційний суд вважає безпідставними.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач довів належними доказами факт своєчасного повідомлення позивача про зміну постачальника та дострокове розірвання договору, а тому підстави для застосування до нього штрафних санкцій у вигляді штрафу відсутні.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 132930 грн. не підлягають задоволенню.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Щодо вимог відповідача про стягнення з позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 8061,01 грн., колегія суддів враховує наступне.

Правова допомога за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, тоді як конституційне право на професійну правничу допомогу не може бути обмежено.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Надання адвокатом відповідачу адвокатських послуг в суді апеляційної інстанції при розгляді справи № 918/404/20 підтверджується: актом наданої правової допомоги від 16.09.20 р., рахунком № АО/С-18/2-918/404/20 від 16.09.20 р., платіжним дорученням № від 16.09.20 р. на суму 8061,01 грн.

Так, протягом вересня 2020 р. адвокатом надано, а відповідачем прийнято правову допомогу на умовах визначених Додатком № 9 від 26.05.20 р. до Договору по судовій справі № 918/404/20, а саме: вивчення та аналіз рішення суду першої інстанції, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги, підготовка відзиву на апеляційну скаргу, аналіз законодавства та судової практики, підготовка матеріалів для подачі в апеляційний суд.

При цьому клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами в суді апеляційної інстанції від позивача не надходило.

Колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку розмір заявлених витрат на відшкодування адвокатських послуг є співрозмірним із ступенем складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), вартістю послуг адвокатів, у зв`язку з чим вказані витрати підлягають відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача у розмірі 8061,01 грн.

Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.07.20р. у справі № 918/404/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 14.07.20р. залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія (33013, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Князя Володимира, 71-Б, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Концерн Галнафтогаз" (04070, м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, 15-17/18, ) судові витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 8 061 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/404/20 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "20" жовтня 2020 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.