ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"12" жовтня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/1682/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Волков Р.В.,

При секретарі судового засідання Прижбило О.В.,

розглядаючи справу №916/1682/20

за позовом Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)" (вулиця Краснова, будинок 2А, місто Одеса, 65059, )

до відповідача: Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси"

(вулиця Балківська, будинок 1-Б, місто Одеса, 65029, )

про стягнення 918540,58 грн.

Представники сторін:

Від позивача: Козак А.В.;

Від відповідача: Чехлов Ю.В.

ВСТАНОВИВ:

11.06.2020 Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)» звернулось до господарського суду із позовом до Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" про стягнення штрафних санкцій.

Ухвалою від 16.06.2020 відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.07.2020.

06.07.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№17491/20).

13.07.2020 позивачем подано відповідь на відзив (вх.№18152/20).

15.07.2020 представником позивача подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи (вх.№18493/20).

15.07.2020 підготовче засідання відкладено на 30.07.2020.

30.07.2020 відповідачем подано заперечення (вх.№20026/20).

30.07.2020 від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі представника позивача (вх.№20029/20).

30.07.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів з власної ініціативи, відкладено підготовче засідання на 03.09.2020.

06.08.2020 позивачем подано пояснення на заперечення (вх.№20900/20).

31.08.2020 відповідачем подано додаткові заперечення на пояснення (вх.№22775/20).

03.09.2020 представником позивача подано клопотання про відкладення (вх.№23138/20).

03.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 14.09.2020.

14.09.2020 оголошено перерву в засіданні до 12.10.2020.

12.10.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що 07.11.2016 між позивачем та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу теплової енергії, відповідно до якого позивач (продавець) зобов`язався поставити відповідачеві (покупцю) теплову енергію, а відповідач зобов`язався сплатити її вартість.

За результатами поставки сторонами було підписано акти приймання-передачі теплової енергії за 2018-2020 роки.

Відповідач рахунки сплачував частково, заборгованість у повному обсязі не погасив, регулярно порушував терміни оплати.

Просить стягнути інфляційні втрати, відсотки річних та пеню, а також витрати на правову допомогу.

У відзиві відповідач просить застосувати строки позовної давності щодо стягнення пені, вважає нарахування такими, що не підлягають стягненню у повному обсязі.

Також зазначає щодо об`єктивної неможливості виконання договірних зобов`язань у встановлений строк, вказує, що Підприємство відноситься до об`єктів критичної інфраструктури, має стратегічне значення і залишається практично єдиним постачальником теплової енергії для мешканців, підприємств, установ, організацій, об`єктів соціальної інфраструктури м. Одеси. Кошти, які надходять від споживачів мають бути перераховані на рахунок зі спеціальним режимом використання, після цього кошти розподіляються між учасниками постачання природного газу, а залишок зараховується на користь КП «ТМО».

Вказує, що не розпоряджається власними коштами до моменту розподілу між учасниками постачання природного газу. Вказані кошти складають близько 92% всіх надходжень.

Рівень розрахунків залежить від платіжної дисципліни споживачів, крім того, наявна різниця між тарифом та фактичною вартістю теплової енергії. Станом на 27.02.2020 заборгованість держави перед відповідачем становить 164 млн грн.

З початку 2015 року на рахунки відповідача неодноразово накладались арешти, з 2018 року майно та грошові кошти знаходяться під арештом. Посилається на несвоєчасну виплату заробітної плати трьохтисячному трудовому колективу. Внаслідок важкого фінансового стану відповідач вимушений звертатися до засновника, з місцевого бюджету виділяються кошти на виплату заробітної плати, платежі до бюджету та проведення капітальних ремонтів теплових трас.

Просить зменшити на 90% нарахований розмір пені, посилаючись на судову практику. Вказує, що підприємством вживаються заходи щодо погашення заборгованості, зменшення пені сприятиме повному погашенню.

Просить також зменшити на 90% розмір нарахованих відсотків річних та інфляційних втрат. Посилається на Постанову ВП ВС у справі №902/417/18 від 18.03.2020.

Також просить відстрочити виконання рішення господарського суду у зв`язку із необхідністю виходу відповідача із скрутного фінансового становища. Вказує, що відповідачем здійснюються заходи щодо врегулювання існуючої заборгованості шляхом укладення мирових угод, реструктуризації заборгованості та скасування арештів, у зв`язку з чим на рахунках відповідача буде здійснено акумулювання грошових коштів. Крім того, звертає увагу на те, що основні надходження здійснюються в опалювальний сезон.

Щодо витрат на правову допомогу вказує, що така вимога не підлягає задоволенню, так, позивачем не подано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних робіт. Крім того, при визначенні суми відшкодування суд повинен враховувати критерії реальності адвокатських витрат, критерії розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказує, що справа є такою, що відноситься до справ незначної складності, адвокат позивача є досвідченим адвокатом, у зв`язку з чим у неї відсутня об`єктивна необхідність у вивченні додаткових джерел права та судової практики, а тому витрати на правову допомогу є завищеними.

Просить повернути позивачу 50% судового збору, оскільки відповідачем не заперечується факт існування заборгованості, а також право позивача нараховувати на суму боргу пеню, 3% річних та інфляцію. Посилається на положення ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

У відповіді на відзив позивач не погоджується із застосуванням спеціальних строків позовної давності з підстав того, що строк позовної давності по основній вимозі не сплинув.

Заперечує щодо зменшення розміру пені, відсотків річних та інфляційних втрат. Вказує, що позивач, на відміну від відповідача, сумлінно виконував свої обов`язки за договором. Вказує про незазначення відповідачем підстав для зменшення штрафних санкцій. Зазначає, що відповідач має безперебійний дохід, тоді як позивач є державним підприємством та отримує дохід лише від постачання теплової енергії (за яку дебітори не сплачують належним чином) та залучення засуджених до праці, а також має зобов`язання перед АТ «НАК Нафтогаз».

Вказує, що не вбачає винятковості обставин та підстав для зменшення розміру пені.

Щодо відстрочення рішення суду вказує, що такі вимоги ускладнюють становище позивача та впливають на його господарську діяльність.

Стосовно витрат на правову допомогу зазначає, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо доведення неспівмірності витрат.

У запереченні відповідач наполягає на застосуванні строків позовної давності до частини вимог про стягнення пені.

Вказує, що відповідачем надано належні докази на підтвердження необхідності зменшення пені, штрафних санкцій.

Щодо недоведення неспівмірності витрат на правову допомогу вказує, що договором не передбачено вартість почасової роботи Адвоката, або будь-якої тарифікації, відсутні посилання на таку тарифікацію чи вартість у додатках. Позивачем надано Додаток до Договору, який не змінює умов Договору, а є конкретизацією вартості робіт по господарським справам адвоката взагалі. З Додатку не вбачається його належність саме до Договору від 18.03.2020.

При цьому, у Додатку завищено час на комплексний аналіз ситуації та вироблення стратегії захисту інтересів Клієнта, а також час на підготування позовної заяви. При цьому відповідно до Додатку вартість роботи становить 36500,00 грн., позивачем не надано жодного документу, в якому було б погоджено вартість роботи адвоката за одну годину.

У поясненнях на заперечення позивач вказує, що судова практика, на яку посилається відповідач, не є аналогічною із даною справою. Зокрема, судами було зменшено розмір штрафних санкцій, який вдвічі перевищував суму основного боргу.

Посилається на те судову практику відносно розміру витрат на правову допомогу.

При цьому, зазначає, що позивачем заявлено позовні вимоги не з метою збагачення, а з метою покриття витрат, які підприємство понесло у зв`язку із регулярним та тривалим порушенням строків оплати.

У додаткових запереченнях на пояснення відповідач не погоджується із позицією позивача щодо того, що судова практика, на яку посилається відповідач, не може бути застосована у даній справі. Знов просить застосувати спеціальний строк позовної давності щодо стягнення пені.

Просить зменшити витрати на правову допомогу, вказує, що позивачем не надано підтвердження кількості витраченого часу.

Вважає за можливе зменшити пеню та 3% річних, зазначає, що вина відповідача у несвоєчасній оплаті за договором відсутня.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

07.11.2016 між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» (далі відповідач, Покупець) та Державним підприємством «Підприємство Одеської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№14)» (далі позивач, Продавець) укладено Договір №ТМО-506/16 (далі Договір), відповідно до п.1.1. якого Продавець зобов`язується протягом опалювального сезону 2016-2017 поставити Покупцю товар теплову енергію, а Покупець прийняти і оплатити її вартість.

Пунктом 10.2. Договору встановлено, що Договір вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення строку дії договору не буде повідомлення у письмовій формі однієї із Сторін про розторгнення Договору.

П.4.1. Договору встановлено, що розрахунки здійснюються на умовах відстрочення платежу, на підставі виставленого рахунку протягом 15 календарних днів з моменту підписання Акту приймання-передачі теплової енергії.

Розрахунки проводяться у грошовій формі на розрахунковий рахунок Продавця згідно ціни (тарифу) встановленому у Договорі (п.4.2.).

Покупець зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі сплачувати за теплову енергію згідно переданого рахунку-фактури (п.6.1.1. Договору).

До Договору укладались Додаткові угоди, якими змінювалось найменування сторін, ціна Договору, реквізити сторін, доповнено деякі пункти.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами було підписано наступні Акти надання послуг:

- №Т-6 від 29.01.2018 на суму 625396,50 грн.;

- №Т-9 від 27.02.2018 на суму 445282,52 грн.;

- №Т-25 від 30.03.2018 на суму 542409,62 грн.;

- №Т-35 від 30.11.2018 на суму 234300,25 грн.;

- №Т-47 від 28.12.2018 на суму 1045810,74 грн.;

- №Т-6 від 31.01.2019 на суму 965108,15 грн.;

- №Т-10 від 28.02.2019 на суму 764172,28 грн.;

- №Т-19 від 26.03.2019 на суму 487497,95 грн.;

- №Т-27 від 28.11.2019 на суму 349981,38 грн.;

- №Т-33 від 28.12.2019 на суму 790938,06 грн.;

- №Т-6 від 31.01.2020 на суму 823377,14 грн.;

- №Т-12 від 28.02.2020 на суму 730517,50 грн.

Відповідно до вказаних актів було виставлено рахунки на оплату.

Позивачем зазначено та відповідачем не заперечується, що розрахунки здійснювались несвоєчасно та не у повному обсязі.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно зі ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України).

Ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Також порушення зобов`язань згідно приписів ч. 2 ст. 193 ГК України є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ст. 230 ГК України, іншими законами або договором.

Разом з тим частиною 1 ст. 548 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 7.4. Договору встановлено, що у разі несвоєчасного виконання грошового зобов`язання Покупець сплачує Продавцю пеню в розмірі 0,1%, яка обчислюється від суми простроченого платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачена пеня.

Судом перевірено розрахунок пені та встановлено, що він здійснений частково невірно.

Частиною 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Втім, позивачем нараховано пеню поза межами шестимісячного періоду, тоді як умовами договору не передбачено альтернативного терміну нарахування.

Крім того, судом враховано заяву відповідача про застосування спеціального строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

З огляду на те, що вимоги про стягнення пені є такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням шестимісячного періоду нарахування, суд вважає за можливе застосувати спеціальну позовну давність.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

При цьому посилання позивача на положення ст. 266 ЦК України, відповідно до яких зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), - не спростовує висновків суду.

Так, строки позовної давності для основної та додаткової вимоги відраховуються окремо, втім, виключно у випадку спливу строку давності для основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Тоді як відсутність спливу позовної давності до основної вимоги не змінює порядок перебігу позовної давності до додаткової вимоги.

З огляду на вказане, судом здійснено власний розрахунок нарахування пені та встановлено, що в межах шестимісячного періоду нарахування пені та з огляду на застосування строку позовної давності, обґрунтованою сумою пені є 270252,65 грн.

Щодо можливості зменшення пені на 90% суд зазначає таке.

Згідно з ч.1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки. Господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18).

Дослідивши подане відповідачем клопотання про зменшення пені на 90%, перевіривши доводи, які містяться у такому клопотанні, зокрема, вжиття заходів щодо погашення заборгованості, нарахування надмірно великих штрафних санкцій, унеможливлення своєчасного розрахунку внаслідок специфіки діяльності та залежності від платіжної дисципліни споживачів теплової енергії, відношення відповідача до об`єктів критичної інфраструктури, збитковість підприємства, наявність арештів, - суд вважає за можливе зменшити розмір пені, втім, не на 90%, а на 20%.

Дійсно, матеріалами справи підтверджується збитковість підприємства (звіт про фінансові результати за 1 квартал 2020 року, баланс станом на 31.03.2020) (а.с.149-150, 151-152), наявність арештів на рахунках (листи АТ «Ощадбанк», ПАТ «Банк Восток») (а.с.153-154). Також суд враховує специфіку діяльності відповідача, розрахунок за допомогою рахунку зі спеціальним режимом використання, а також належність його до об`єктів критичної інфраструктури: так, відповідач є основним постачальником теплової енергії для мешканців, підприємств, установ, організацій та об`єктів соціальної інфраструктури (лікувальних закладів, закладів освіти та культури тощо) м. Одеси.

Втім, при визначенні можливості зменшення пені, суд має суд врахувати баланс інтересів сторін.

Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами, які несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) розміру заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань, кореспондує обов`язок сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, статтею 233 Господарського кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту, на підставі належних і допустимих доказів.

Так, позивачем заявлено та відповідачем не спростовано наявність заборгованості за рахунками у розмірі 2 694 814,08 грн., що є значною сумою. З урахуванням наявності такої суми заборгованості на час подання позову та враховуючи розмір пені, який підлягає стягненню, зважаючи систематичність прострочення виконання зобов`язань, а також значний розмір таких прострочень, з огляду також на те, що позивач є державним підприємством, яке також велику суму кредиторської та дебіторської заборгованості (довідки на а.с. 173, 174), суд вважає за можливе зменшити розмір пені тільки на 20%.

Таким чином, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача 216202,12 грн. пені.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок відсотків річних у розмірі 82829,04 грн. та розмір інфляційних втрат у сумі 114644,44 грн., суд встановив, що розрахунки здійснені частково невірно, та здійснивши власний розрахунок, встановив, що обґрунтованою сумою відсотків річних до стягнення є 82796,17 грн., а інфляційні втрати підлягають стягненню у розмірі 110576,05 грн.

Щодо можливості зменшення відсотків річних та інфляційних нарахувань на 90% суд зазначає таке.

Відповідач посилається на висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №902/417/18 (постанова від 18.03.2020). Так, ВП ВС зазначено, що закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії. Суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, справедливим, пропорційним є обмеження розміру санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.

Суд, вивчивши доводи відповідача, зазначає, що обставини даної справи не є аналогічними із обставинами справи №902/417/18. Так, ВП ВС було встановлено, що позивачем було нараховано пеню, штраф та відсотки річних на суму, яка майже вдвічі перевищує суму прострочення, а також враховано очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, з огляду на те, що є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.

У даній справі заявлені до стягнення суми, зокрема, відсотки річних, не є неспівмірними та непропорційними, з огляду на загальну суму боргу, періоди прострочення та систематичність невиконання відповідачем зобов`язань.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 82796,17 грн. відсотків річних, 110576,05 грн. інфляційних втрат.

Відповідачем було заявлено клопотання про відстрочення виконання рішення суду на 6 місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Ч.ч.3-4 ст. 331 ГПК України встановлено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 ГПК України.

Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим необхідно враховувати, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити:

1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами;

2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми;

3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони";

4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Водночас, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції", у справі "Бурдов проти Росії", у справі "Ясюнієне проти Литви").

Складне фінансове становище відповідача, яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, а також специфіка діяльності теплопостачального підприємства, яке отримує основні надходження протягом опалювального сезону, не може бути безумовною підставою для надання відстрочки виконання судового рішення; при цьому, відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Суд доходить висновку, що наведені відповідачем обставини, не свідчать про неможливість виконання рішення суду у цій справі, а лише відображають поточну підприємницьку діяльність відповідача, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість відстрочення виконання судового рішення, а обставини, на які посилається відповідач, лише вказують на несприятливість виконання рішення суду для нього у цей час та можливість настання негативних наслідків у зв`язку з цим.

При цьому суд зауважує, що наведені відповідачем доводи щодо тяжкого фінансового стану, специфіки господарської діяльності та збитковості підприємства слугували підставою для зменшення судом на підставі ст.233 ГК України розміру пені під час вирішення спору по суті на 20%.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що у випадку надання відстрочення виконання рішення суду така заборгованість дійсно буде погашена у визначені графіком строки.

Щодо клопотання відповідача про повернення 50% сплаченого судового збору із посиланням на ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», судом було протокольно відмовлено у задоволенні такого клопотання з огляду на те, що відповідач не є належним заявником у розумінні положень ст. 7 Закону України «Про судовий збір», оскільки ним судовий збір не було сплачено. При цьому, ч.3 ст. 7 Закону визначений перелік обставин, зокрема, укладення мирової угоди, відмова від позову, визнання позову, - які у даній справі відсутні.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 40000,00 грн.

Відповідно до ч.4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Ч.5 ст. 126 ГПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд відзначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічних висновків дійшов також Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини можуть бути використані судом в якості джерела права.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом встановлено, що у позові зазначено, що розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи, зазначено у договорі про надання правової допомоги №б/н від 18.03.2020 та становить 40000,00 грн.

Разом із позовом подано копію Договору про надання правової допомоги б/н від 18.03.2020 (а.с.71).

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що Адвокат на підставі звернення Клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання наступної правової (юридичної) допомоги:

- Надання Клієнту правової допомоги пов`язаної із підготовкою позовної заяви, подання документів до суду та представництвом інтересів Клієнта у судових органах на території України (господарських судах першої та апеляційної інстанції) по судовій справі із КП «Теплопостачання міста Одеси» по питанню стягнення пені, 3% річних та витрат від інфляції за період з січня 2018 року по березень 2020 року.

Згідно з п.4.1. Договору за правову допомогу, передбачену в п.п.2.1. Договору, Клієнт сплачує Адвокату гонорар у сумі 40000,00 грн.

Також позивачем надано копію квитанції до прибуткового касового ордера №7 від 02.04.2020 на суму 40000,00 грн. (а.с.72).

Крім того, позивачем подано копію Додатку №1 від 18.03.2020 до Договору про надання правової допомоги, відповідно до якого встановлено вартість роботи по господарським справам:

Комплексний аналіз ситуації та вироблення стратегії захисту інтересів Клієнта 6000,00 грн. 4 години;

Підготовка позовної заяви 12000,00 грн. 8 годин;

Участь у судовому засіданні в господарському суді Одеської області 2500,00 грн. за 1 судове засідання;

Підготовка відповіді на відзив на позовну заяву 6000,00 грн. 4 години;

Підготовка клопотань, заяв, пояснень, заперечень, інших процесуальних документів по справам, які знаходяться у провадженні судових інстанцій від 2500,00 грн. за документ;

Вивчення та аналіз матеріалів для підготовки апеляційної скарги/відзиву на апеляційну скаргу 7500,00 грн.

Згідно ч.3 ст.123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи, адвокатом не було надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а наданий Додаток до Договору є погодженням ціни із Клієнтом, при цьому по господарським справам в цілому, а не конкретно у даній справі.

Позивачем не подано жодного документу, в якому би було надано погодинний розрахунок фактично витраченого часу, у тому числі, конкретна кількість судових засідань, в яких брав участь адвокат позивача.

Зокрема, формулювання «підготовка клопотань, заяв, пояснень, заперечень, інших процесуальних документів по справам, які знаходяться у провадженні судових інстанцій від 2500 грн. за документ» не свідчить про конкретний опис здійснених адвокатом робіт та наданої правничої допомоги, а свідчить про погодження сторонами нижньої межі ціни роботи за один підготований документ.

Дата Додатку №1 до Договору також свідчить про те, що адвокатом станом на 18.03.2020 не могло бути надано детального опису робіт у суді першої інстанції.

Включення у Додаток №1 до Договору вартості вивчення та аналізу матеріалів для підготовки апеляційної скарги/відзиву на апеляційну скаргу також спростовує можливість надання вказаного Додатку в якості детального опису робіт.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 5 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до статті 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Таким чином, з урахуванням відсутності у матеріалах справи детального опису робіт, який відповідно до ч.3 ст. 126 ГПК України має бути поданим для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, - суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача 40000,00 грн., які заявлені позивачем в якості витрат на правову допомогу.

Згідно з ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо розміру судового збору суд зазначає, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 15616,28 грн., тоді як у відповідності до положень Закону України «Про судовий збір» сплаті підлягало 13778,11 грн. судового збору. З огляду на вказане, суд пропорційно розподіляє суму судового збору, яка підлягала сплаті та звертає увагу позивача на право звернутись із заявою про повернення суми надмірно сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 11, 15, 16, 256, 258, 261, 266, 267, 548, 549, 551, 610, 611, 625, 626, 629, ЦК України, ст.ст. 174, 193, 230, 232, 233 ГК України, ст.ст.46, 73, 74, 75, 77, 79, 86, 91, 98, 126, 129, 232, 233, 236, 238, 239, 240, 241, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)" (вулиця Краснова, будинок 2А, місто Одеса, 65059, ) до Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" (вулиця Балківська, будинок 1-Б, місто Одеса, 65029, ) про стягнення 918540,58 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" (вулиця Балківська, будинок 1-Б, місто Одеса, 65029, ) на користь Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)" (вулиця Краснова, будинок 2А, місто Одеса, 65059, ) 110576,05 грн. інфляційних нарахувань, 82796,17 відсотків річних, 216202,12 грн. пені, 6954,38 грн. витрат зі сплати судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. У задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення на шість місяців відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 12.10.2020р. Повний текст рішення буде складений та підписаний 22 жовтня 2020 р.

Суддя Р.В. Волков