ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2020 р. Справа №914/1297/19

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Матущака О.І.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Харів М.Ю.,

явка учасників справи:

від позивача Станько М.М. (довіреність №007.1Др-2-0120 від 10.01.2020);

від відповідачів не з`явився;

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» б/н від 10.03.2020

на рішення Господарського суду Львівської області від 10.02.2020, суддя: Березяк Н.Є., м. Львів, повний текст рішення складено 13.02.2020

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», м. Львів,

до відповідача-1 Управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації, м. Турка Львівської області,

до відповідача-2 Управління Державної казначейської служби України у Турківському районі Львівської області, м. Турка Львівської області,

про стягнення 543 551, 03 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

05.07.2019 в Господарський суд Львівської області звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» (далі по тексту ТОВ «Львівгаз збут») з позовом до Управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації та Управління Державної казначейської служби України у Турківському районі Львівської області про стягнення 543 551,03 грн., з яких: 374 513,40 грн. інфляційних втрат та 169 037,63 грн. 3% річних, які нараховані за період з січня по 2017 року по січень 2018 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації несвоєчасно виконало зобов`язання щодо відшкодування витрат понесених ТОВ «Львівгаз збут» внаслідок надання населенню Турківського району послуг з газопостачання на пільгових умовах, внаслідок чого позивачем нараховано інфляційні втрати та 3% річних від суми простроченого зобов`язання.

Правовими підставами позову зазначає ст. 11, ст.ст. 509, 525, 526, ч. 1, 2 ст. 692, ст. 1173 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 87, 89, 97, 102 Бюджетного кодексу України, п. 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій державного бюджету, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.02.2020 у справі №914/1297/19 відмовлено у задоволенні вищезазначеного позову, у зв`язку з тим, що заборгованість, сплачена позивачем згідно спільних протокольних рішень №2417, №2429 та №2422 від 20.04.2017 на погашення наявної поточної заборгованості перед відповідачем, що узгоджується з пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій», яким передбачено, що кошти, які виділені із Державного бюджету України, мають чітке цільове призначення і проходять від попереднього учасника спільного протокольного рішення до наступного, з метою повернення їх у загальний фонд Державного бюджету України. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення суми, яка є предметом позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги, у зв`язку з нез`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, порушенням норм процесуального права або неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що:

1)суд першої інстанції не врахував положення наказу Міністерства фінансів України №372 від 02.04.2014 та наказу Міністерства фінансів України №44 від 24.01.2012 згідно яких прострочена кредиторська заборгованість виникає на 30-ий день після закінчення терміну обов`язкового платежу згідно з укладеними договорами або якщо дата платежу не визначена після отримання підтверджуючих документів за отримані товари, виконані роботи, надані послуги;

2)поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних у даній справі здійснюється за 2016-2019 роки, натомість спільні протокольні рішення укладались лише в 2017 році, а тому їх дія не поширюється на 2018-2019 роки;

3)місцевий господарський суд не надав оцінки ст. 511 ЦК України в аспекті того, що відповідач-1 не є стороною спільних протокольних рішень, а тому підписані спільні протокольні рішення не можуть вплинути на порядок розрахунків відповідача-1 перед постачальником (позивачем), відтак до моменту надходження коштів по спільних протокольних рішеннях, відповідач-1 як головний розпорядник відповідних коштів зобов`язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

4)постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3013/18 не підлягає врахуванню, оскільки обставини цієї й справи, яка розглядається за №914/1297/19 суттєво відрізняються.

Узагальнені доводи та заперечення відповідачів.

У відзивах на апеляційну скаргу просять апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову без змін.

В обґрунтування відзивів покликаються на те, що апелянт, будучи стороною-підписантом спільних протокольних рішень погодився на умови проведення таких розрахунків. Вказують, що строки перерахування коштів дотримані. Заперечують відмінність обставини в цій справі та обставин, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3013/18.

Зазначають, що в позивача відкритий лише рахунок із спеціальним режимом використання, а тому зарахування інших коштів (пені, 3% річних, інфляційних втрат), відмінних від цільових, а також використання зарахованих коштів позивачем в цілях, не передбачених вимогами чинного законодавства є неможливим.

Чинним законодавством не передбачено нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат за несвоєчасне перерахування державою цільових коштів, оскільки немає законодавчо визначених строків перерахування таких коштів. Апелянтом не наведено правових підстав для солідарної відповідальності відповідачів, оскільки у них немає жодних спільних зобов`язань перед апелянтом.

В судове засідання 07.10.2020 з`явився представник позивача. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, апеляційний господарський суд розглядає справу за їх відсутності.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі та відзивах, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що ТОВ «Львівгаз збут» у період з січня 2017 року по травень 2019 року надано послуги з газопостачання на пільгових умовах населенню Турківського району Львівської області, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги.

Даний факт підтверджується підписаними між ТОВ «Львівгаз збут» та Управлінням соціального захисту населення Турківської райдержадміністрації Львівської області актами звіряння розрахунків (а.с. 17-44,т.1) за вищевказаний період та не заперечується сторонами.

Між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області (сторона № 1), Департаментом фінансів Львівської обласної державної адміністрації (сторона № 2), ТзОВ «Львівгаз збут» (сторона № 3) та НАК «Нафтогаз України» (сторона остання) 20 квітня 2017 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій», з метою погашення взаємної заборгованості укладено Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України № 2419, № 2422 та № 2417 (т.1, а.с. 119-123, 124-127 та 129-133 відповідно).

У розділі 4 підписантами узгоджено, що сторони, які підписали ці Спільні протокольні рішення, несуть відповідальність за недотримання вимог Постанови Уряду від 11.01.2005 № 20 та Порядку проведення розрахунків і невиконання своїх зобов`язань за цим Спільним протокольним рішенням про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодавства України.

Пунктом 5.2. Спільних протокольних рішень визначено, що останні набирають чинності з моменту їх підписання всіма сторонами і діють до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до п. 5.3. Спільних протокольних рішень також визначено, що останні є чинними лише у разі проведення відповідного фінансування.

Крім того, у матеріалах справи містяться Зведені реєстри погашення бюджетної заборгованості, яка утворилась станом на 01.04.2017 у частині надання пільг та субсидій населенню за природній газ згідно Постанови Кабінету міністрів України від 11.01.2005 № 20 (т.1, а.с. 122-123, 127-128, 132-133) та Реєстри бюджетних фінансових зобов`язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів у період з січня 2017 року по квітень 2019 року, які подавались ТОВ «Львівгаз збут» до Управління казначейства (т.1,а.с. 147-155).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 12 Господарського кодексу України, держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», статтею 9 якого встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно з частиною 6 статті 48 Бюджетного кодексу України, бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Пунктом 9 частини 1 статті 87 Бюджетного кодексу України (надалі БК України) визначено, що до видатків, які здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки, зокрема, на соціальний захист та соціальне забезпечення.

Порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 97 БК України).

Згідно з підпунктом б пункту 4 частини 1 статті 89 та статті 102 Бюджетного кодексу України, видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг, пільги окремим категоріям громадян проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 7 Господарського кодексу України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності і є визначений Порядком № 20 механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Укртрансгаз».

Окрім цього, частина 2 статті 95 Конституції України передбачає, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються видатки на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. За цим конституційним приписом, у разі якщо застосування пільг, компенсацій та гарантій для певних категорій громадян, у тому числі відшкодування витрат за наданні громадянам послуги на пільгових умовах, потребує фінансування за рахунок коштів Державного бюджету України, його обсяги не можуть визначатися будь-яким іншим законом, крім закону про Державний бюджет України на відповідний рік

Механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, тощо, визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» (надалі Порядок № 20).

Зазначена постанова Кабінету Міністрів України діяла до 31.12.2017 року і втратила чинність з 01.01.2018 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 951 від 08.11.2017. Відтак, положення Порядку № 20 поширюються на спірні правовідносини сторін у період до 01.01.2018.

Порядком № 20 передбачено, що він визначає механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Національною акціонерною компанією Нафтогаз України та ПАТ Укртрансгаз, а також за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету від погашення податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого) з податку на додану вартість, що сплачується виробниками електроенергії і вугледобувними підприємствами.

З Порядку № 20 вбачається, що відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється з Державного бюджету України за спеціальною процедурою. При цьому, такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок, в даному випадку позивачу.

Аналіз змісту Порядку № 20 вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 20 обласні та Київська міська держадміністрації можуть приймати рішення про централізоване перерахування субвенцій, отриманих згідно з цим Порядком, без розподілу їх між бюджетами районів і міст обласного значення пропорційно за видами послуг за згодою відповідних місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Управління Казначейства в областях та м. Києві на підставі платіжних доручень обласних та Київської міської держадміністрацій перераховують зазначені кошти на рахунки бюджетів районів і міст обласного значення, відкриті в органах Казначейства.

Пунктом 7 Порядку № 20 визначено, що розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

З наведеного вбачається адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема, на оплату природного газу.

Запроваджуючи визначений Порядком № 20 механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (надалі ПЕК), держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг.

Тобто, державою офіційно визнається неможливість підприємств ПЕК забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності). Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

З наведеного вбачається, що правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. А тому на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти.

З огляду на наведені вище норми права та встановлені факти проведення розрахунків на підставі спільних протокольних рішень, суд погоджується з доводами відповідачів 1 та 2, що Порядком № 20 держава фактично запровадила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, за якого відповідачі, по суті, усувається від процедури перерахування коштів субвенції на рахунок позивача.

Тим самим, у відповідачів об`єктивно відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ, що виключає застосування до відповідачів відповідальності у вигляді нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення грошових зобов`язань, виконання яких за погодженням з позивачем здійснювалося шляхом централізованих розрахунків на підставі спільних протокольних рішень.

Підписавши спільні протокольні рішення про проведення централізованих взаєморозрахунків за природний газ за спірні періоди 2017 року, позивач як сторона 3 таких, Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області - сторона 1, Департаментом фінансів Львівської обласної державної адміністрації - сторона 2 та НАК «Нафтогаз України» - сторона остання, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» у такий спосіб змінили порядок і строк проведення розрахунків з відшкодування втрат позивача, пов`язаних з наданням пільг та житлових субсидій населенню на постачання природного газу.

Судом першої інстанції правильно враховано, що всі розрахунки за спожитий природний газ у 2017 році проводились шляхом оформлення спільних протокольних рішень. Власними коштами відповідач - 1 розрахунки не проводив, що також з врахуванням правових позицій Верховного Суду, викладених в постановах від 14.02.2018 у справі № 904/1858/16, від 14.03.2018 у справі № 910/9806/16, від 02.08.2018 у справі № 922/3873/17, від 23.10.2019 № 922/3013/18 унеможливлює застосування до відповідача 1 заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Фінансування субвенції щодо пільг і житлових субсидій населенню з 01.01.2018 відбувалося уже згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (надалі Порядок № 256) у відповідній редакції.

Згідно з Порядком № 256 головні розпорядники місцевих бюджетів готують щомісяця інформацію про суми нарахованих соціальних виплат, пільг та житлових субсидій населенню та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій.

Фінансові органи районних держадміністрацій на підставі інформації, зазначеної у пункті 5 Порядку № 256, щомісяця готують реєстри сум, що підлягають перерахуванню, та подають їх Міністерству фінансів.

Казначейство перераховує протягом місяця, але не пізніше 20 числа місяця, що настає за звітним періодом, субвенцію для виплати пільг та житлових субсидій населенню на оплату.

Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів в межах отриманих коштів за відповідним видом послуг (витрат) здійснюють протягом двох операційних днів розрахунки з підприємствами, установами та організаціями, що надають житлово-комунальні послуги, і ведуть облік за видами пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій).

Розрахунки за надані пільги та субсидії на оплату природного газу, послуг з транспортування, розподілу та постачання природного газу, теплопостачання з підприємствами-надавачами здійснюються на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в органах Казначейства.

Як встановлено з матеріалів справи та не заперечується сторонами, у зв`язку із втратою з 01.01.2018 чинності Порядком № 20, розрахунки між сторонами проводилися відповідачем 1 шляхом перерахування на рахунок позивача коштів субвенції з державного бюджету, саме відповідно до Порядку № 256 згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

Отже, відхиляються доводи апелянта про те, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних у даній справі здійснюється за 2016-2019 роки, натомість спільні протокольні рішення укладались лише в 2017 році, а тому їх дія не поширюється на 2018-2019 роки.

При цьому, наказом Міністерства фінансів України від 04.01.2018 № 1 затверджено Порядок проведення органами Казначейства розрахунків, передбачених пунктами 8, 8-1 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256, та взаємодії учасників таких розрахунків.

Пунктом 4 розділу ІІ вказаного Порядку передбачено, що погашення заборгованості за фактично надані послуги (енергоносії), що утворилася на 01 січня поточного року, здійснюється протягом бюджетного року в межах бюджетних призначень на поточний рік за окремим рішенням Мінфіну.

З наведеного вбачається, що правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. А тому на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 915/789/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18).

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року №534 затверджено Порядок розрахунку та повернення до бюджету невикористаних сум субсидії для відшкодування витрат на оплату послуги з централізованого опалення (теплопостачання), послуг з газо- та електропостачання для індивідуального опалення (надалі - Порядок № 534). Зазначений Порядок діяв до 01.10.2019, а тому поширюється на спірні правовідносини між сторонами.

Порядком № 534 (зі змінами і доповненнями) визначено механізм розрахунку та повернення до бюджету невикористаних сум субсидії для відшкодування витрат на оплату послуг з централізованого опалення (теплопостачання), постачання холодної та гарячої води і водовідведення, послуг з газо- та електропостачання (надалі - субсидія).

Розрахунок невикористаних сум субсидії проводиться виробниками/виконавцями послуг з централізованого опалення (теплопостачання), постачання холодної та гарячої води і водовідведення, газо- та електропостачання (надалі надавачі послуг), об`єднаннями співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельними кооперативами, які є колективним споживачем (замовником) житлово-комунальних послуг станом на 1 травня та 1 жовтня за особовим рахунком споживача-громадянина, якому призначено субсидію на опалювальний (неопалювальний) сезон, що закінчився (надалі - одержувач субсидії) (згідно з змістом Порядку № 534).

Розрахунок невикористаної суми субсидії проводиться надавачем послуг, об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельним кооперативом у разі, коли на особовому рахунку одержувача субсидії станом на 1 травня та 1 жовтня обліковується переплата за послугу.

Якщо після проведення розрахунку за формулами, зазначеними у пунктах 4 - 6 Порядку № 534, невикористана сума субсидії має від`ємне значення, розрахунок за таким особовим рахунком невикористаної суми субсидії не проводиться.

Якщо після проведення розрахунку за формулами, зазначеними у пунктах 4-6 Порядку № 534, невикористана сума субсидії має значення більше, ніж загальна сума нарахованої субсидії на оплату послуги за відповідний сезон, повернення до бюджету невикористаних сум субсидії за таким особовим рахунком здійснюється у розмірі нарахованої субсидії.

Переплата за особовим рахунком одержувача субсидії (станом на 1 травня та 1 жовтня) зменшується на розраховану відповідно до пунктів 4 - 6 цього Порядку невикористану суму субсидії. При цьому не допускається нарахування та облік будь-якої заборгованості на особовому рахунку одержувача субсидії.

Загальний обсяг невикористаних сум субсидій, що підлягає поверненню до бюджету, визначається кожним надавачем послуг, об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельним кооперативом шляхом додавання невикористаних сум субсидії за особовими рахунками всіх одержувачів субсидії.

За результатами розрахунку загального обсягу невикористаних сум субсидій, що підлягає поверненню до бюджету, надавач послуги, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельний кооператив складає акт розрахунку загального обсягу невикористаних сум субсидій у трьох примірниках, один з яких залишає у себе, а два інших подає до 1 червня та до 1 листопада до структурного підрозділу з питань фінансів та до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві і м. Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі їх створення) ради (надалі - структурний підрозділ з питань соціального захисту населення).

У разі відсутності невикористаних сум субсидій надавач послуги, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельний кооператив повідомляє про це письмово структурному підрозділу з питань фінансів та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення у зазначені строки.

Коригування сум, зазначених в актах розрахунку загального обсягу невикористаних сум субсидій, допускається до початку опалювального (неопалювального) сезону.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення щомісяця, починаючи з червня, враховує загальний обсяг невикористаних сум субсидій, визначений у поданому надавачем послуги, об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельним кооперативом акті відповідно до Порядку № 534, під час здійснення розрахунків з таким надавачем, об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельним кооперативом відповідно до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256, та відображає разом з нарахуваннями поточного місяця у щомісячному акті звіряння розрахунків за надані послуги, що складається відповідно до пункту 5 зазначеного Порядку.

У разі відсутності кредиторської заборгованості перед надавачем послуги, об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельним кооперативом та відсутності поточних нарахувань субсидій станом на перше число місяця, в якому подано акт розрахунку загального обсягу невикористаних сум субсидій (у разі реорганізації, ліквідації підприємства тощо), надавач послуги, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельний кооператив протягом зазначеного місяця перераховує невикористану суму субсидії на рахунок структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Якщо громадяни, що перебувають у складних життєвих обставинах, не змогли своєчасно звернутися за призначенням субсидії та на підставі рішень районних, районних у мм. Києві і Севастополі держадміністрацій та виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад або утворених ними комісій і актів обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства набули право на субсидію після 1 травня та 1 жовтня, акт розрахунку загального обсягу невикористаних сум субсидій за опалювальний сезон таких одержувачів субсидії подається окремо до першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому виконано такий розрахунок.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення використовує повернуті кошти на погашення кредиторської заборгованості та/або поточні розрахунки з надавачами послуг, об`єднаннями співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельними кооперативами за надані пільги і житлові субсидії на оплату житлово-комунальних послуг.

Приймаючи рішення у справі по суті спору, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача 3 % річних за період з січня 2017 року по січень 2018 року у розмірі 169 037,63 грн. та інфляційних втрат за період з січня 2017 року по січень 2018 року в розмірі 374 513,40 грн.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Відповідно до пункту 2.5 Порядку № 493 не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення. Виділення коштів здійснюється лише за наявності платіжних доручень, наданих усіма учасниками розрахунків до Казначейства та органів Казначейства.

Судами встановлено, що відповідно до розділу 1 доданих до матеріалів справи спільних протокольних рішень, їх предметом є організація проведення сторонами взаєморозрахунків згідно із Порядком № 20.

У розділі 2 спільних протокольних рішень погоджено перелік підприємств, що беруть участь у проведенні розрахунків, та послідовність їх виконання сторонами-учасниками.

Відповідно до порядків № 20, 256, 493 механізм і строки розрахунків здійснюються так:

- не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення;

- органи Казначейства протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Казначейської служби;

- отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Казначейства, для здійснення відповідних видатків;

- головні розпорядники коштів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг.

Таким чином, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються безпосередньо порядками № 20, 256, 493, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.

З аналізу вказаних положень вбачається, що державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами.

З огляду на вищенаведені норми та умови спільних протокольних рішень позивач не довів порушення відповідачем як головним розпорядником коштів установлених саме для нього строків здійснення розрахунків з постачальником, а також не підтвердив, що грошові кошти у вигляді державної субвенції на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг, які надходили на рахунок Управління, перераховувались на рахунок постачальника з порушенням п`ятиденного строку з дня отримання від місцевого бюджету суми субвенцій для здійснення відповідних видатків.

Отже, позивачем не надано будь-яких доказів того, що Управління порушило вимоги порядків № 20, 256 відносно строків проведення розрахунків.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 передбачені законодавством соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання (чи усунення) реальним загрозам економічної безпеки України, що згідно із частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Позивач використовує для обчислення розрахунку заборгованості дату підписання спільних протокольних рішень, але така дата є лише підставою для виділення коштів з Державного бюджету України. При цьому конкретні строки їх виділення залежно від дати підписання спільних протокольних рішень законодавством не встановлені. Це підтверджується і змістом спільних протокольних рішень, у пункті 5.3 яких передбачено, що це спільне протокольне рішення є чинним лише в разі відповідного фінансування. Разом з тим позивач не надав жодного доказу обґрунтування дати, з якої, як він вважає, настало порушення строку розрахунку та від якої залежать подальші обчислення суми позову.

Надані позивачем до справи акти звіряння розрахунків (а. с.122,123,127,128,132,133,т.1), на підставі яких підписувалися спільні протокольні рішення, є підставою лише для формування заявки на фінансування і не визначені чинним законодавством як підстава для здійснення розрахунків.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджується порушення відповідачем установлених саме для нього строків здійснення розрахунків з позивачем, що унеможливлює застосування до останнього наслідків неналежного виконання зобов`язань за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України в частині своєчасного відшкодування позивачу вартості спожитого природного газу абонентами - фізичними особами Турківського району Львівської області, що включене до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, у вигляді нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Незалежно від того, що правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови. Уклавши спільні протокольні рішення сторони у такий спосіб змінили порядок і строк проведення розрахунків за надані послуги згідно з Договором.

За результатами розгляду справи не підтвердилося порушення відповідачами - 1 та -2 установлених саме для них строків здійснення розрахунків з позивачем, що унеможливлює застосування до таких наслідків неналежного виконання зобов`язань за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України в частині своєчасного відшкодування позивачу вартості спожитого природного газу

З вищезазначених підстав спростовуються доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував положення наказу Міністерства фінансів України №372 від 02.04.2014 та наказу Міністерства фінансів України №44 від 24.01.2012 згідно яких прострочена кредиторська заборгованість виникає на 30-ий день після закінчення терміну обов`язкового платежу згідно з укладеними договорами або якщо дата платежу не визначена після отримання підтвердних документів за отримані товари, виконані роботи, надані послуги.

Також спростовуються доводи апелянта, що місцевий господарський суд не надав оцінки ст. 511 ЦК України в аспекті того, що відповідач-1 не є стороною спільних протокольних рішень, а тому підписані спільні протокольні рішення не можуть вплинути на порядок розрахунків відповідача-1 перед постачальником (позивачем), відтак до моменту надходження коштів по спільних протокольних рішеннях, відповідач-1 як головний розпорядник відповідних коштів зобов`язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необґрунтованість заявленого позову.

Покликання скаржника на те, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3013/18 не підлягає врахуванню, оскільки обставини цієї й справи, яка розглядається за №914/1297/19 суттєво відрізняються, спростовуються, так як в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України суд враховує не обставини справи, а висновки про застосування норм права, які є аналогічними до тих, які застосовуються в даній справі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на наведене, аргументи, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі.

Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга ТОВ «Львівгаз збут» підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 12 229,91 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за №52 від 04.03.2020.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення Господарського суду Львівської області від 10.02.2020 у справі №914/1297/19 залишити без змін.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» б/н від 10.03.2020 залишити без задоволення.

Судовий збір в розмірі 12 229,91 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Матущак О.І.

Якімець Г.Г.

Повний текст постанови підписано 15.10.2020