ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

м. Хмельницький

"07" жовтня 2020 р. Справа № 924/566/20

Господарський суд Хмельницької області у складі

судді Крамара С.І., при секретарі судового засідання Сарело Р.О., розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС", м. Київ

до Фізичної особи-підприємця Дармороза Андрія Володимировича, м. Волочиськ Хмельницької області

про стягнення 62 418,19грн., з яких: 51 470,04грн. - основний борг, 7 083,87грн. - пені, 3 615,46грн.- 12% річних, 248,82грн. - інфляції

Представники сторін:

від позивача: Трифонов А.В. - згідно довіреності №377 від 30.12.2019р.;

від відповідача: Флис В.В. - згідно ордеру серії ВХ №1003704 від 12.06.2020р. (в судовому засіданні 06.10.2020р.)

Рішення ухвалено 07.10.2020р., оскільки в судовому засідання від 06.10.2020р. було оголошено перерву.

В судовому засіданні, відповідно до ст. 240 ГПК України, винесено вступну та резолютивну частини рішення.

Процесуальні дії по справі, стислий виклад позицій сторін.

12.05.2020 року (08.05.2020р. згідно штемпелю на конверті та накладної) до Господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС", м. Київ до Фізичної особи-підприємця Дармороза Андрія Володимировича, м. Волочиськ про стягнення 62 418,19грн., з яких: 51 470,04грн. - основний борг, 7 083,87грн. - пені, 3 615,46 грн. - 12% річних, 248,82 - інфляції у зв`язку з порушенням зобов`язання за договором поставки № 8994-24/2016 від 15.01.2016р.

Ухвалою суду області від 09.06.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №924/566/20 в порядку розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 22.07.2020р. здійснено перехід від спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 22.09.2020р., занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.10.2020р.

Позивач в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги, підтримує в повному обсязі, проте підтвердив часткову сплату відповідачем позовних вимог в частині основного боргу на суму 34 000,00грн. Просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідача частину суми основного боргу, нараховані штрафні санкції та понесені судові витрати.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повноважного представника в судове засідання не направив. Однак, на адресу суду 07.10.2020р. надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі поданих заперечень. У поданій заяві просив суд відмовити у задоволенні позову. Вказав, що відповідачем визнається лише частина суми основного боргу в розмірі 17 470,04грн., при цьому 34 000,00 основного боргу вже сплачено, а інші суми не визнаються. Зазначив на необхідності врахуванні принципу співмірності при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу. Зауважив, що витрати на правничу допомогу адвоката задоволенню не підлягають у зв`язку із їх безпідставністю. В судовому засіданні 06.10.2020р. та у поданому в матеріали справи відзиві як на підставу звільнення від відповідальності по договору вказав, що у відносинах з позивачем мали місце форс-мажорні обставини, а саме епідемія, у зв`язку із чим були введенні карантинні заходи. Звернув увагу на складну економічну ситуацію, у тому числі у зв`язку із закриттям на період карантину магазину та зменшення купівельної спроможності.

Судом враховується, що згідно статей 42, 46 Господарського процесуального кодексу України участь сторони у судовому засіданні є її правом. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними права.

З огляду на наведене, зважаючи на належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, вимоги розумності строку судового розгляду, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка відповідача не призводить до неможливості вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Фізична особа-підприємець Дармороз Андрій Володимирович зареєстрований за місцем проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

15.01.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС» (надалі - постачальник) та ФОП Дарморозом Андрієм Володимировичем (надалі - покупець) був укладений договір за №8994-24/2016 (надалі - договір), згідно з предметом якого постачальник, зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупцю запчастини, експлуатаційні матеріали (надалі - товар) та також виконувати шиномонтажні послуги, а покупець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, приймати товар та оплачувати його (п. 1.1. договору).

3а умовами пункту 1.2. договору, номенклатура, найменування, одиниця виміру, походження товару, загальна кількість, ціна за одиницю товару, що підлягає поставці за цим договором, термін та умови поставки визначаються у рахунках-фактурах та товарних накладних, або інших передбачених чинним законодавством документах на товар, які є невід`ємною частиною договору та остаточно узгоджується сторонами на кожну окрему партію товару.

Загальна сума договору складає суму ціни товару, вказану в видаткових накладних протягом дії договору (п.1.3 договору).

Пунктом 2.3. договору, сторони встановили, що товар за домовленістю продається на умовах попередньої оплати або на умовах відстрочення платежу. У разі продажу товару на умовах відстрочення платежу, термін відстрочення платежу зазначається у накладній. У разі відстрочення платежу товар має бути сплачений не пізніше останнього дня відтермінування включно.

3гідно п.2.4. договору, ціни товару вважаються остаточно визначеними сторонами у видатковій накладній на момент постачання (передавання) партії Товару.

Поставка Товару здійснюється за погодженням сторін на умовах пункту 2.5. договору: 1) EXW - склад постачальника (Товар переходить у власність покупця з моменту його передачі покупцю на складі постачальника); 2) FCA - франко-перевізник (товар переходить у власність покупця з моменту передачі товару постачальником перевізнику. Оплата послуг перевізника здійснюється постачальником за рахунок покупця.

Оплата згідно договору здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. При здійсненні оплати покупець вказує наступні реквізити: номер та дату підписання договору, по якому відбувається поставка продукції з посиланням на виставлений постачальником рахунок-фактуру (пункт 3.1. договору).

Сторони домовились, що в разі прострочення платежу з боку Покупця постачальник має право припинити подальші відвантаження на його адресу до отримання повної оплати за відвантаженими, але не оплаченими в строк партіями товару, а також перейти до роботи з покупцем на умовах 100% попередньої оплати (пункт 3.2. договору). В залежності від загальної суми щомісячних замовлень покупця, постачальник визначає суму товарного кредиту, на яку він може поставити товар на умовах домовленого відтермінування. У разі перевищення суми товарного кредиту та не настання при цьому терміну оплати за відтермінуванням, покупець має сплатити суму коштів, яка буде дорівнюватись сумі перевищення кредиту невідкладно (пункт 3.3. Договору).

Відповідно до п.4.2. договору, покупець зобов`язаний прийняти товар та здійснити відповідні розрахунки згідно з розділами 2, 3 даного договору.

У відповідності до пунктів 5.2., 5.3. договору в разі простроченого платежу більше 3-х календарних днів, покупець сплачує пеню у розмірі 0,5 % від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу. На підставі статті 625 ЦК України Сторони домовились, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання боржник, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 12 відсотків річних від простроченої суми.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове чи повне невиконання договірних зобов`язань, якщо це невиконання є наслідком дії обставин непереборної сили, а саме: війни, блокади, саботажу, актів державних органів, пожежі, повені, землетрусу, громадянських заворушень та інших незалежних від сторін обставин, які вони не могли передбачити, уникнути, і які наступили після підписання договору.

Сторона для якої склались обставини, визначені в п. 7.1 договору повинна повідомити іншу сторону про початок та кінець дії таких обставин. Доказом обставин непереборної сили, що склались, є довідка, видана Торгово-промисловою Палатою одній із сторін (п.7.2 договору).

Відповідно до п. 7.3 договору, сторона, яка своєчасно і в порядку, передбаченим цим договором, не сповістила іншу сторону про початок дії обставин непереборної сили, порушуючи тим вищезгадану процедуру, не може посилатись на ці обставини, виключаючи ті випадки, коли сама обставина непереборної сили перешкодила надсиланню повідомлення.

Згідно з п.п. 8.2. та 8.4. договору, сторони домовились, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2016 року з можливістю його пролонгації, оскільки якщо протягом 1- го місяця до закінчення терміну дії даного договору жодна зі сторін не заявить про намір змінити його умови або припинити його дію, договір вважається продовженим на 1 календарний рік і так рік за роком.

Договір скріплений підписами уповноважених осіб та печатками обох сторін.

Відповідно до умов договору ТОВ "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС" виставило ФОП Дармороз А.В. рахунки на оплату отриманого товару: від 28.10.2019р. №S, від 28.10.2019р. №S, від 28.10.2019р. №S, від 29.10.2019 №S, від 31.10.2019 №S, від 31.10.2019 №S, від 31.10.2019 №S, від 01.11.2019 №S, від 04.11.2019 №S, від 05.11.2019 №S, від 05.11.2019 №S, від 06.11.2019 №S, від 07.11.2019 №S, від 07.11.2019 №S, від 08.11.2019 №S, від 13.11.2019 №S та від 13.11.2019 №S. Всього на загальну суму 81 470,04грн.

На виконання умов договору поставки №8994-24/2016 від "15" січня 2016 року постачальник здійснив поставку покупцеві товару на загальну суму у розмірі - 81 470,04грн. та визначив строк оплати по кожній накладній, а саме по: видатковій накладній від 28.10.2019 № S3 - до 27.11.2020 року; видатковій накладній від 28.10.2019 №S7 - до 27.11.2020 року; видатковій накладній від 28.10.2019 №S0 - до 27.11.2020 року; видатковій накладній від 29.10.2019 №S8 - до 27.11.2020 року; видатковій накладній від 31.10.2019 №S2 - до 30.11.2020 року; видатковій накладній від 31.10.2019 №S7 - до 30.11.2020 року; видатковій накладній від 31.10.2019 №S0 - до 30.11.2020 року; видатковій накладній від 01.11.2019 №55 - до 01.12.2020 року; видатковій накладній від 04.11.2019 №S8 - до 04.12.2020 року; видатковій накладній від 05.11.2019 №S9 - до 05.12.2020 року; видатковій накладній від 05.11.2019 №S9 - до 05.12.2020 року; видатковій накладній від 06.11.2019 №S2 - до 06.12.2020 року; видатковій накладній від 07.11.2019 №S3 - до 07.12.2020 року; видатковій накладній від 07.11.2019 №S3 - до 07.12.2020 року; видатковій накладній від 07.11.2019 №S7 - до 07.12.2020 року; видатковій накладній від 08.11.2019 №S7 - до 08.12.2020 року; видатковій накладній від 13.11.2019 №S2 - до 13.12.2020 року, видатковій накладній від 13.11.2019 № SІ-до 13.12.2020 року.

Видаткові накладні підписані уповноваженими особами, підписи яких скріплені печатками.

Згідно поданого позивачем розрахунку та змісту позовної заяви, в рахунок оплати отриманого товару відповідачем було сплачено позивачу суму в розмірі 30 000,00 грн., що підтверджується позивачем, а саме проведено сплату: від 11.03.2020 в сумі 10 000,00грн. по видатковій накладній від 31.10.2019 №S2 на суму 21 121,74грн.; від 12.03.2020 в сумі 10 000,00грн. та від 13.03.2020 в сумі 10 000,00грн. по видатковій накладній від 31.10.2019 №S0 на суму 30 713,82грн.

У зв`язку із неповною сплатою вартості поставленого та отриманого товару за договором №8994-24/2016 від 15.01.2016р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 62 418,19грн., з яких: 51 470,04грн. - основний борг, 7 083,87грн. - пені, 3 615,46грн.- 12% річних, 248,82грн. - інфляції.

Під час розгляду справи, відповідач надав докази часткової оплати поставлених позивачем запчастин в розмірі 34 000,00грн., за саме згідно платіжних доручень: №376 від 06.05.2020р. на суму 1 000,00грн. (до подання позову), №381 від 08.05.2020р. на суму 1000,00грн., №390 від 14.05.2020р. на суму 1000,00грн., №420 від 01.06.2020р. на суму 2000,00грн., №426 від 03.06.2020р. на суму 2000,00грн., №430 від 04.06.2020р. на суму 2000,00грн., №438 від 10.06.2020р. на суму 1000,00грн., №460 від 09.07.2020р. на суму 5000,00грн., №267 від 14.08.2020р. на суму 5 000,00грн., №281 від 21.08.2020р. на суму 4 000,00грн., №491 від 24.09.2020р. на суму 5000,00грн., №309 від 02.10.2020р. на суму 5000,00грн.

Досліджуючи надані докази, оцінюючи їх в сукупності, судом береться до уваги наступне.

У відповідності до ратифікованої Законом України від 17.07.2007 року Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (п.1 ст.6) кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено договір поставки №8994-24/2016 від 15.01.2016р. відповідно до якого позивач зобов`язався передати у власність відповідачу товар - запасні частини до транспортних засобів, експлуатаційні матеріали та надати шино монтажні послуги, а відповідач зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до аналізу умов договору, судом враховано, що між сторонами виникли правовідносини, які врегульовані нормами закону щодо договору поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ч. 7 ст. 193 ГК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Згідно 2.3 договору сторони визначили, що товар за домовленістю продається на умовах попередньої оплати або на умовах відстрочення платежу. У разі продажу товару на умовах відстрочення платежу, термін відстрочення платежу зазначається у накладній. У разі відстрочення платежу товар має бути сплачений не пізніше останнього дня відтермінування включно.

Згідно видаткових накладних, які у згоджені сторонами та скріплені їх печатками, позивач та відповідач визначили порядок розрахунків, згідно якого було відтерміновано сплату по кожній видатковій накладній, а саме по накладній: № S3 від 28.10.2019р. - до 27.11.2020 року; S7 від 28.10.2019р. - до 27.11.2020 року; №S0 від 28.10.2019р. - до 27.11.2020 року; №S8 від 29.10.2019р. - до 27.11.2020 року; №S2 від 31.10.2019р. - до 30.11.2020 року; №S7 від 31.10.2019р. - до 30.11.2020 року; №S0 від 31.10.2019р. - до 30.11.2020 року; №55 від 01.11.2019р. - до 01.12.2020 року; №S8 від 04.11.2019р. - до 04.12.2020 року; №S9 від 05.11.2019р. - до 05.12.2020 року; №S9 від 05.11.2019р. - до 05.12.2020 року; №S2 від 06.11.2019р. - до 06.12.2020 року; №S3 від 07.11.2019р. - до 07.12.2020 року; №S3 від 07.11.2019р. - до 07.12.2020 року; №S7 від 07.11.2019р. - до 07.12.2020 року; №S7 від 08.11.2019р. - до 08.12.2020 року; №S2 від 13.11.2019р. - до 13.12.2020 року, № SІ від 13.11.2019р. - до 13.12.2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 81 470,04грн., що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими відтисками їхніх печаток видатковими накладними.

Умовами укладеного між сторонами договору передбачено обов`язок відповідача своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений товар у встановлений видатковими накладними строк.

Проте, оплату за отриманий згідно з договором поставки товар, відповідач здійснив лише частково:

- на суму 30 000,00грн. (від 11.03.2020 в сумі 10 000,00грн. по видатковій накладній №S2 від 31.10.2019 на суму 21 121,74грн.; від 12.03.2020 в сумі 10 000,00грн. та від 13.03.2020 в сумі 10 000,00грн. по видатковій накладній №S0 від 31.10.2019 на суму 30 713,82грн.), що підтверджується поданим в матеріали справи розрахунком та самим позивачем, оскільки не заявлено до стягнення;

- на суму 34 000,00грн., що підтверджується поданими відповідачем платіжними дорученнями №376 від 06.05.2020р. на суму 1 000,00грн. (до подання позову), №381 від 08.05.2020р. на суму 1000,00грн., №390 від 14.05.2020р. на суму 1000,00грн., №420 від 01.06.2020р. на суму 2000,00грн., №426 від 03.06.2020р. на суму 2000,00грн., №430 від 04.06.2020р. на суму 2000,00грн., №438 від 10.06.2020р. на суму 1000,00грн., №460 від 09.07.2020р. на суму 5000,00грн., №267 від 14.08.2020р. на суму 5 000,00грн., №281 від 21.08.2020р. на суму 4 000,00грн., №491 від 24.09.2020р. на суму 5000,00грн., №309 від 02.10.2020р. на суму 5000,00грн.

Доказів оплати товару згідно договору в повному обсязі матеріали справи не містять, а сторонами на час розгляду справи не надано.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на значене, суд вважає за належне:

- в частині стягнення основного боргу в розмірі 1 000,00грн. відмовити у зв`язку із безпідставністю, оскільки сплата, згідно платіжного доручення №376 від 06.05.2020р., сталася до подання позову;

- закрити, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, провадження по справі №924/566/20 в частині стягнення 33 000,00грн. основного боргу, оскільки сплата відбулася після подання позову та під час розгляду справи;

- позовні вимоги про стягнення 17 470,04грн. основного боргу задовольнити, оскільки вони обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 7 083,87грн. - пені, 3 615,46грн.- 12% річних, 248,82грн. - інфляції у зв`язку із неналежним виконання умов договору поставки №8994-24/2016 від 15.01.2016р.

За положеннями ч.1 ст.199 ГК України, виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України

У відповідності до приписів ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з п.п.1, 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.2 договору сторони визначили, що в разі простроченого платежу більше 3-х календарних днів, покупець сплачує пеню у розмірі 0,5 % від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Як вбачається із поданого розрахунку, позивач відійшов від встановлених умовами договору умов та, у відповідності до вимог законодавства, здійснив розрахунок пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несвоєчасно оплаченого товару за кожний день прострочення до моменту закінчення такого прострочення.

Судом звернуто увагу, що позивачем розраховано пеню з кінцевою датою розрахунку по всіх видаткових накладних - 07.05.2020р. включно.

При цьому, відповідно до матеріалів справи, відповідач здійснив часткову оплату суми боргу в розмірі 1000,00грн до подання позову, згідно платіжного доручення №376 від 06.05.2020р., де в призначенні платежу зазначено лише договір №8994-24/2016 від 15.01.2016р. без посиланням на виставлений постачальником рахунок-фактуру чи видаткову накладну. Даний платіж при здійсненні розрахунку позивачем врахований не був.

В свою чергу, судом враховано, що у випадку, коли в графі платіжного доручення "призначення платежу" відсутні посилання на період, дату, номер видаткової накладної, згідно якої здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.12.2019р. по справі №911/2630/18).

Таким чином, при обрахунку розміру пені по видатковій накладній від 28.10.2019р. №S3 на суму 2 305,32грн. за період з 30.11.2019р. по 07.05.2020р., судом зауважено, що врахуванню підлягає сплата відповідачем частини суми боргу в розмірі 1 000,00грн. згідно платіжного доручення №376 від 06.05.2020р. (до подання позову), а отже суми заборгованості для нарахування пені по даній накладній становитимуть: з 30.11.2019р. по 05.05.2020р. на суму 2 305,32грн. та з 06.05.2020р. по 07.05.2020р. на суму 1 305,32грн.

З огляду на зазначене, суд, здійснивши (за допомогою системи „Законодавство") перерахунок пені за періоди визначені позивачем згідно наданого розрахунку, встановив, що арифметично вірною та обґрунтованою до стягнення буде пеня в розмірі 7 069,87грн.

Між тим, судом враховується, що у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 ст. 3, частині третій ст. 509 та частинах першій, другій ст. 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми, як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013р. №7-рп/2013).

Приписами ст. 233 ГК України встановлено, що господарський суд має право зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Відповідно до аналізу даних норм, таке право суд реалізує, як за клопотанням сторони, так і за власною ініціативою.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду, який, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Оцінивши в сукупності обставини справи та надані докази, приймаючи до уваги часткову сплату відповідачем заборгованості згідно договору поставки, зважаючи на відсутність у позивача будь-якої шкоди або прямих збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, у той час як негативні наслідки, спричинені позивачу простроченням виконання грошового зобов`язання, компенсуються, окрім штрафних санкцій, також і за рахунок застосування до боржника відповідальності в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема у визначеному договором розмірі 12% річних, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені на 50%, тобто до 3 534,94грн.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5.3 договору поставки, сторони визначили,що, на підставі статті 625 ЦК України,у разі прострочення виконання грошового зобов`язання боржник, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 12% річних від простроченої суми.

Під час перерахунку заявлених до стягнення 12% річних (за допомогою системи „Законодавство"), суд, врахувавши часткову сплату по видатковій накладній від 28.10.2019р. №S3 згідно платіжного доручення №376 від 06.05.2020р. (до подання позову), прийшов до висновку, що обґрунтованою, за зазначені позивачем у розрахунку періоди, буде сума 3 593,82грн., яка підлягає задоволенню. В решті стягнення 12% річних слід відмовити.

Стосовно нарахувань втрат від інфляції в сумі 248,82грн. за періоди: листопад 2019 року - лютий 2020 року на суму 81 470,04грн.; березень 2020 року на суму 51 470,04грн., судом враховано наступне.

Індекс інфляції, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, визначається Держкомстатом за період, який становить один місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Така ж, правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 13.02.2019р. по справі №924/312/18.

Судом враховано, що позивач при здійсненні розрахунку інфляції у встановлених ним періодах включав й періоди в яких мала місце дефляція. Проте, при здійснення обрахунків ним було нараховано інфляційні втрати не на місяць наступний за місяцем в якому мав би були здійснений платіж, а на розрахунковий. Крім того, при визначенні суми основного боргу на які здійснюється нарахування, судом звернуто увагу, що позивач здійснює нарахування інфляції на всю суму боргу - 81 470,04грн. за період листопад 2019 року - лютий 2020 року, однак строк виконання за зобов`язаннями на всю суму виник лише у грудні, а на кінець листопада сума боргу, згідно видаткових накладних: № S3 від 28.10.2019р. - до 27.11.2020 року; S7 від 28.10.2019р. - до 27.11.2020 року; №S0 від 28.10.2019р. - до 27.11.2020 року; №S8 від 29.10.2019р. - до 27.11.2020 року; №S2 від 31.10.2019р. - до 30.11.2020 року; №S7 від 31.10.2019р. - до 30.11.2020 року; №S0 від 31.10.2019р. - до 30.11.2020 року, становила 61 772,10грн.

Зважаючи на викладене, суд, здійснивши власний перерахунок (за допомогою програми „Законодавство") вважає, що відповідно до заявлених позивачем періодів та сум, арифметично вірними та правомірними будуть інфляційні втрати в розмірі 206,26грн., які підлягають задоволенню. В стягненні решти інфляційних втрат слід відмовити.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу положень ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стосовно твердження відповідача про існування форм-мажорних обставин, а саме епідемії та введення карантинних заходів з 12.03.2020р., як підстави для звільнення від відповідальності за зобов`язаннями згідно договору та відмови у нарахуванні штрафних санкцій, судом враховано наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.14-1 Законі України „Про торгово-промислові палати в Україні", форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Судом звернуто увагу, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні, сторона яка посилається на дію форс-мажорних обставин повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними і що ці обставини є форс-мажором саме для конкретного випадку. Тобто, виходячи з ознак форс-мажорних обставин довести їх надзвичайність та невідворотність.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами, у відповідності до статей 14, 141 Закону України Про торгово-промислові палати України № 671/97-ВР від 02 грудня 1997 року (із змінами та доповненнями), шляхом видачі сертифіката. Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), із зазначенням компетенції ТПП України та регіональних ТПП, форми заяви, необхідних документів, строків видачі сертифікату тощо, визначено Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), який затверджено рішенням президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44(5).

Судом враховано, що матеріали справи не містять підтверджуючих документів про наявність обставин, що звільняють покупця (відповідача по справі) від відповідальності за невиконання зобов`язання. Таких документів, як всупереч вимог законодавства та і п. 7.2 договору, відповідачем до суду надано не було.

Таким чином, доводи відповідача викладені у відзиві, судом оцінюються критично та до уваги не приймаються.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований, підтверджений належними у справі доказами та підлягає задоволенню частково на суму 17 470,04грн. основного боргу, 3 534,94грн. пені, 3 593,82грн. 12% річних, 206,26грн. інфляційних втрат. При цьому, провадження у справі в частині стягнення 33 000,00грн. суми основного боргу слід закрити, а в решті суми позовних вимог належить відмовити.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по оплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволених вимог. При цьому в частині стягненої пені у визначеному судом розмірі судовий збір покладається на відповідача повністю без урахування зменшення пені, а також повністю в частині закриття провадження, оскільки оплата відповідачем боргу відбулась під час розгляду справи.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення (відшкодування) з відповідача його витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00грн.

Положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до статті 26 Закону України „Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Судом враховано, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.10.2019р. по справі №922/445/19).

Як вбачається з матеріалів справи 05.05.2020р. між адвокатом Спиридоновим О.В. (надалі -адвокат) та ТОВ "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС" (надалі - клієнт) укладено договір про надання правової (правничої) допомоги №1/05/05/2020, відповідно до умов якого адвокат зобов`язався надавати комплекс послуг правової допомоги шляхом здійснення позовної роботи відносно ФОП Дармороза А.В. щодо стягнення дебіторської заборгованості та штрафних санкцій, а клієнт приймати та оплачувати їх.

Додатковою угодою від 05.05.2020р. до договору, сторони визначили порядок оплати юридичних послуг (гонорару), встановили (п. 1.1 додаткової угоди), що гонорар (вартість послуг) за підготовку документів та подання позовної заяви становить 12 000,00грн.

Адвокат Спиридонов О.В. надавав послуги на підставі договору про надання правової допомоги №1/05/05/2020 від 05.05.2020р. та довіреності від 05.05.2020р.

Згідно опису від 08.05.2020р. наданих послуг за договором №1/05/05/2020 від 05.05.2020р. сторонами погоджено вартість послуг адвоката в розмірі 12 000,00грн., які було оплачено згідно платіжних доручень від 07.05.2020р. №489, №490 та №491.

Докази понесення витрат на професійну правничу допомогу були надані позивачем до закінчення судових дебатів у справі.

Під час розгляду справи, судом було встановлено арифметично невірне нарахування пені, інфляційних втрат та 12% річних.

Відповідно до положень ч.4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того судом зауважується, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача відповідно до положень ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (наприклад, рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №910/8443/17, від 11.05.2018 р. та практиці Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015р., п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009р., п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006р., п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р.

Виходячи зі змісту положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Судом враховується, що відповідачем в судовому засіданні були заявлені заперечення щодо судових витрат на правову допомогу позивача та зауважено на необхідності їх зменшення.

Крім того, судом також враховано, що поряд зі згаданим принципом змагальності сторін іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є: верховенство права та пропорційність.

Згідно із ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як передбачено ст. 15 Господарського процесуального кодексу України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Отже, з врахуванням викладеного, виходячи зі змісту норм статей 3, 11, 15 Господарського процесуального кодексу України, питання про співмірність заявлених відповідачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням змісту прийнятого рішення, принципу співрозмірності, критеріїв пропорційності та розумності, складності справи, судом вважаються обґрунтованими витрати ТОВ "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС", м. Київ у розмірі 6000,00грн.

За наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 6 000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 73, 74, 86, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС", м. Київ до Фізичної особи-підприємця Дармороза Андрія Володимировича, м. Волочиськ Хмельницької області про стягнення 62 418,19грн., з яких: 51 470,04грн. - основний борг, 7 083,87грн. - пені, 3 615,46грн. - 12% річних, 248,82грн. - інфляції задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Дармороза Андрія Володимировича ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС" (02222, м. Київ, вул. Закревського, 16; ) 17 470,04грн. (сімнадцять тисяч чотириста сімдесят гривень 04 коп.) основного боргу, 3 534,94грн. (три тисячі п`ятсот тридцять чотири гривні 94 коп.) пені, 3 593,82грн. (три тисячі п`ятсот дев`яносто три гривні 82 коп.) 12% річних, 206,26грн. (двісті шість гривень 26 коп.) інфляційних втрат, 2 065,64грн. (дві тисячі шістдесят п`ять гривень 64 коп.) витрат зі сплати судового збору, 6 000,00грн. (шість тисяч гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ.

Провадження у справі в частині стягнення 33 000,00 грн. суми основного боргу закрити.

У решті суми позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Порядок подання апеляційної скарги визначений ст.257 та пп.17.5 п.17 Розділу ХІ „Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 16.10.2020р.

Суддя С.І. Крамар

Віддрук. 3 прим. (надісл. всім реком. з повідом.):

1 - до справи,

2 - позивачу - ТзОВ "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС" (02222, м. Київ, вул. Закревського, 16);

3 - відповідачу - ФОП Дармороз А.В. ( АДРЕСА_2 ).