ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2020 р. Справа№ 910/2581/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Калатай Н.Ф.

Пашкіної С.А.

за участю секретаря судового засідання: Добрицької В.С.

учасники справи згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Денер Трейд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020

у справі № 910/2581/20 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Денер Трейд"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

про визнання окремої частини правочину недійсною

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДЕНЕР ТРЕЙД" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про визнання недійсним пункту 8.2 Договору фінансового лізингу №4Д16068ЛИ від 20.08.2016, укладеного між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ТОВ "ДЕНЕР ТРЕЙД".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі №910/2581/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення обґрунтовано тим, що зміст п. 8.2 Договору фінансового лізингу № 4Д16068ЛИ від 20.08.2016, яким сторони узгодили випадки розірвання Договору в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача внаслідок порушення ним умов Договору (зокрема, у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів) повністю відповідає положенням чинного на момент укладання Договору законодавства, в тому числі загальним засадам цивільного законодавства та волевиявленню сторін Договору. Правові підстави для визнання вказаного пункту договору недійсним вістуні.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Денер Трейд" подало апеляційну скаргу, у якій просило суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення та прийняти дану апеляційну скаргу до розгляду. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі №910/2581/20 повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ТОВ "Денер Трейд" до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" повністю.

Апеляційна скарга відповідача обґрунтована наступним. На думку апелянта місцевим господарським судом необґрунтовано було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Апелянт стверджує, що умови пункту 8.2 Договору щодо підстав та порядку розірвання Договору в односторонньому порядку за ініціативою банку (лізингодавця) якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів, суперечать ч. 1 ст. 782 Цивільного кодексу України та значно погіршують становище лізингоодержувача (позивача), порушують право лізингоодержувача на предмет лізингу та принципи цивільно - правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України. Вказана обставина за твердженням позивача є підставою для визнання вказаного пункту договору недійсним.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Денер Трейд" про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/2581/20 - задоволено, поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрите апеляційне провадження у справі №910/2581/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Денер Трейд", призначено справу до розгляду на 13.10.2020.

Відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу у якому проти вимог апеляційної скарги заперечував та просив суд апеляційної інстанції рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому відповідач наголошував на законності та обґрунтованості оскаржуваного позивачем рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст . 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, 20.08.2016 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЕНЕР ТРЕЙД" укладено Договір фінансового лізингу № 4Д16068ЛИ.

Згідно із даним договором за умовами пункту 1.1 якого банк є власником нерухомого майна, яке зазначено у Додатку № 1 до Договору, банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені Договором строки, на умовах фінансового лізингу.

На дату укладення Договору вартість майна становить 749534615,00 грн.

Згідно із п. 3.1 Договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно Акту прийому - передачі майна - зазначеним у Додатку № 3 (надалі - Додаток № 3), що є невід`ємною частиною Договору. З моменту підписання Додатку № 3 лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті використання майна.

У п. 5.1.8 Договору сторони погодили, що банк має право відмовитися від договору і вимагати повернення майна, якщо лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови банку від договору, Договір є розірваним з дати, зазначеної банком у повідомленні про відмову від Договору.

Відповідно до п. 6.2.4 Договору лізингоодержувач зобов`язався повернути майно банку у випадку розірвання Договору в стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежів за Договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання Договору.

Згідно п. 8.1 Договору цей Договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою лізингоодержувача після письмового повідомлення про це банка за 3 дні за наявної погодженої банком пропозиції щодо нового лізингоодержувача.

Відповідно до 8.2 Договору цей Договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача за 3 (три) дні, у наступних випадках: у випадку невиконання лізингоодержувачем зобов`язань з належного/цільового використання майна, збереження майна. Не отримання згоди банку у встановлених випадках (п. 8.2.1); у випадках одержання ухвали про порушення справи про банкрутство, постанови про накладення арешту на майно, вироку суду про конфіскацію майна лізингоодержувача (п. 8.2.2); у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів. Порушення строків сплати винагород за Договором (п. 8.2.3); у випадку, якщо майно знищене, пошкоджене та не може бути відновлене (у повідомленні банк зазначає суму збитків та санкцій) (п. 8.2.4).

Відповідно до п. 8.4 Договору у повідомленні про розірвання сторони зазначають причину дострокового розірвання Договору, при цьому договорів про внесення змін сторони не укладають.

Строк дії Договору згідно п. 9.1 визначено сторонами з дати підписання та скріплення печатками сторін Акту прийому - передачі майна (Додаток № 3) по 25.07.2024, а в частині невиконаних сторонами зобов`язань Договір діє до повного їх виконання.

Згідно Акта приймання-передачі майна № 1 від 25.08.2016 банк (відповідач) на праві власності передав, а лізингоодержувач (позивач) прийняв у платне володіння та користування нерухоме майно-предмет (нерухоме майно, яке зазначене у Додатку № 1 до Договору).

Спір у даній справі виник у зв`язку із тим, що на думку позивача зміст п. 8.2 Договору суперечить нормам чинного законодавства України, що є підставою для визнання його недійсним. Зокрема, п. 8.2 Договору, щодо підстав та порядку розірвання Договору в односторонньому порядку за ініціативою банку (лізингодавця) якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів суперечать ч. 1 ст. 782 Цивільного кодексу України та значно погіршують становище лізингоодержувача (позивача), порушують право лізингоодержувача на предмет лізингу та принципи цивільно - правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності. Позивач вважає, що умови п. 8.2 Договору є несправедливими, оскільки суперечать принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс встановлених законом прав та обов`язків на шкоду лізингоодержувача. Відповідач проти заявлених вимог заперечує, стверджуючи про відсутність правових підстав для визнання вказаного пункту договору недійсним.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В силу статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, вірогідними (ст. 76-79 ГПК України).

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Як указано вище в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що умови пункту 8.2 Договору щодо підстав та порядку розірвання Договору в односторонньому порядку за ініціативою банку (лізингодавця) якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів, суперечать ч. 1 ст. 782 Цивільного кодексу України та значно погіршують становище лізингоодержувача (позивача), порушують право лізингоодержувача на предмет лізингу та принципи цивільно - правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Аналогічні приписи містить частина 1 статті 180 ГК України, згідно якої зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплено принцип свободи договору.

Відповідно до вимог ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що норми законів, умови договорів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають відповідати загальновизнаним вимогами цивільного обороту, вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що практично виражається у встановленні нормами цивільного законодавства рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Суд відзначає, що укладення позивачем Договору фінансового лізингу № 4Д16068ЛИ від 20.08.2016 з визначеними у ньому умовами, в тому числі тими, що вважаються позивачем несправедливими (п. 8.2), було правом позивача (елементом його договірної свободи).

Як убачається з матеріалів справи, жодних застережень щодо умов Договору під час укладення Договору або його дії від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕНЕР ТРЕЙД" до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" не надходило.

Розділом 8 Договору сторонами погоджені умови щодо дострокового розірвання договору та повернення майна. Пунктом 8.2 Договору визначені підстави, за яких договір може бути розірвано в односторонньому порядку за ініціативою банка.

За приписами ч. 1, 4 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Статтею 782 ЦК України визначено право наймодавця відмовитися від договору найму. Наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд (ч. 1). У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору (ч. 2).

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначено Законом України "Про фінансовий лізинг".

За змістом ч. 2 ст. 7 цього Закону лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Отже, ст. 782 ЦК України, ч. 2 ст. 7 та ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено право лізингодавця на односторонню відмову від договору у випадку несплати лізингоодержувачем платежів, при цьому ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено право лізингодавця у безспірному порядку вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

З огляду на наведене, зміст п. 8.2 Договору фінансового лізингу № 4Д16068ЛИ від 20.08.2016, яким сторони узгодили випадки розірвання Договору в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача внаслідок порушення ним умов Договору (зокрема, у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів) повністю відповідає положенням чинного на момент укладання Договору законодавства, в тому числі загальним засадам цивільного законодавства та волевиявленню сторін Договору.

Укладання сторонами Договору, свідчить про те, що вони дійшли згоди щодо всіх його умов, в тому числі і щодо порядку розірвання в односторонньому порядку договору за ініціативою банку, що не суперечить ст. 7, 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" та відповідає положенням ст. 6, 627, 782 ЦК України.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що п. 8.2 Договору не суперечить положенням ст. 203 ЦК України, іншим вимогам чинного законодавства, підстави для визнання його недійсним відсутні.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, у зв`язку з чим позов

Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕНЕР ТРЕЙД" про визнання недійсним пункту 8.2 Договору фінансового лізингу № 4Д16068ЛИ від 20.08.2016, укладеного між Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЕНЕР ТРЕЙД", задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта, наведені у апеляційній скарзі, ураховуючи обставини, встановлені вище.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів установила, що обставини, на які посилається скаржник Товариство з обмеженою відповідальністю "Денер Трейд", в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі №910/2581/20, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі №910/2581/20 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Денер Трейд" на рішення Господарського суду міста м. Києва від 06.08.2020 у справі №910/2581/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста м. Києва від 06.08.2020 у справі №910/2581/20 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.10.2020.

Головуючий суддя В.В.Андрієнко

Судді Н.Ф. Калатай

С.А. Пашкіна