ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2020 р. Справа№ 910/12925/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

розглянувши у письмовому провадженні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Мінісо/Україна»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.09.2020

у справі №910/12925/20 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Мінісо/Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меджик Уорлд»

про стягнення 23 219 287,57 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Мінісо/ Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меджик Уорлд» про стягнення 23 219 287,57 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 у справі №910/12925/20 повернуто позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Мінісо/Україна» на підставі пункту другого частини п`ятої статті 174 ГПК України.

Повертаючи позовну заяву, суд виходив з того, що позивачем при поданні позову було порушено правила ст. 173 ГПК України щодо об`єднання позовних вимог, сумісний розгляд яких перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво ускладнить вирішення спору в межах однієї справи та у строки, передбачені ст. 195 ГПК України.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Мінісо/Україна» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 у справі №910/12925/20 та передати справу на розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для скасування ухвали скаржник зазначив порушення норм процесуального права, зокрема, статей 173, 174 ГПК України. При цьому апелянт зазначив, що судом залишено поза увагою те, що заявлені позовні вимоги, а саме, стягнення простроченої заборгованості за договорами поставки та договором про надання послуг, пов`язані між собою підставою виникнення та поданими доказами, оскільки вищевказані договори були укладені на виконання фрайчанзингового договору, а тому, на думку апелянта, розєднання позовних вимог виключить можливість досягнення процесуальної економії за однакових обставин. ефективне використання процесуальних засобів для відновлення порушеного права, а також унеможливлення винесення різних рішень за однакових обставин.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Мінісо/Україна» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 у справі №910/12925/20; постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у справі №910/12925/20 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, оригінали позовної заяви та доданих до неї документів, повернуті місцевим господарським судом у відповідності до оскаржуваної ухвали, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Згідно з пунктом другим частини п`ятої статті 174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Однорідними можуть вважатися позовні заяви, які, пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Мінісо/Україна» просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Меджик Уорлд» суму заборгованість у розмірі 23 219 287,57 грн за правочинами: договором поставки №201800088 - FSU від 15.06.2018; договором поставки від № 201800096-FSU від 27.06.2018, договором про надання послуг від №201800089-FS від 15.06.2018.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає про те, що між ним та відповідачем, було укладено ряд договорів, а саме: франчайзинговий договір (комерційної концесії) від 15.06.2018 № 201800087- F, договір поставки від 15.06.2018 № 201800088 - FSU, договір про надання послуг від 15.06.2018 № 201800089- FS, договір поставки від 27.06.2018 № 201800096 - FSU.

Дослідивши зміст вищевикладених договорів, судом апеляційної інстанції встановлено, що підставами виникнення спірних правовідносин сторін є господарські договори, предметом яких є поставка товару та надання послуг з навчання та стажування персоналу магазину. При цьому, кожен з договорів, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є самостійним правочином, укладення та виконання яких не залежить один від одного, і правовідносини сторін врегульовано за умовами кожного окремого договору; кожний договір містить різний предмет правовідносин.

Так, у п. 1.2 договору поставки № 201800088 - FSU від 15.06.2018 сторони погодили, що франчайзер зобов`язується поставити та передати франчайзі, а франчайзі - прийняти погоджений між сторонами товар та оплати його на умовах визначених договором.

У відповідності до п. 1.1. договору про надання послуг № 201800089- FS від 15.06.2018, виконавець приймає на себе зобов`язання протягом строку дії договору надати замовнику послуги в порядку та на умовах, передбачених договором, а замовник прийняти та оплатити такі послуги.

При цьому, з Додатку № 2 до договору про надання послуг № 201800089 - FS вбачається, що виконавець надає замовнику, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги з навчання та стажування персоналу магазину замовника згідно стандартів операційної роботи виконавця.

Відповідно до умов договору поставки від № 201800096-FSU від 27.06.2018 франчайзер зобов`язується поставити та передати франчайзі, а франчайзі - прийняти погоджене між сторонами торговельне обладнання та оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Отже, кожен з договорів підлягає окремому дослідженню щодо з`ясування прав, обов`язків сторін, встановлення обставин щодо виконання кожного договору та з`ясування обґрунтованості визначених підстав для стягнення заборгованості за кожним договором окремо.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши зазначені обставини, дійшов правильного висновку про повернення позовної заяви на підставі пункту другого частини п`ятої статті 174 ГПК України, оскільки позивачем при поданні позову було порушено правила ст. 173 ГПК України щодо об`єднання позовних вимог, сумісний розгляд яких перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво ускладнить вирішення спору в межах однієї справи та у строки, передбачені ст. 195 ГПК України.

Також слід зазначити, що згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду в постановах від 15.02.2019 у справі № 910/11811/18 та від 08.10.2019 у справі №910/7680/19, об`єднання позовних вимог може мати негативні наслідки, сумісний розгляд декількох вимог, навіть тісно пов`язаних і однорідних, розширює предмет доказування у справі, ускладнює розгляд та вирішення справи у строки, передбачені ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали суду відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 255, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Мінісо/Україна» залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 у справі №910/12925/20 залишити без змін.

Матеріали справи №910/12925/20 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир