ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2020 року м.Дніпро Справа № 904/280/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Білецької Л.М., Вечірка І.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" м. Київ, в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Дніпро на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.05.2020 року (повний тест рішення складено 22.05.2020 року) у справі №904/280/20 (суддя Назаренко Н.Г.)

за позовом Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", м. Нікополь, Дніпропетровська область

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" м. Київ, в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Дніпро

про стягнення вартості відповідальної недостачі в сумі 34 969,59 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18.05.2020 року у справі №904/280/20 позов задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" вартість нестачі вантажу у сумі 34 969,59 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 2 102,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позивачем нестачі вантажу за наданими суду залізничними накладними при його перевезенні, у зв`язку з чим позивачу завдана шкода у вигляді вартості відповідальної недостачі в сумі 34 969,59 грн.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що:

- положеннями ч. 5 ст. 307 ГК України, яка кореспондується з ч. 4 ст. 909, ч. 1 ст. 920 ЦК України, встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів за цими перевезеннями визначаються транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами;

- ст. 315 ГК України і ст.ст. 134, 136, 137 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу строку позовної давності у позовах про відшкодування збитків (вартості нестачі вантажу), що виникають із залізничних перевезень;

- статтею 136 Статуту залізниць України встановлено, що позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту;

- матеріалами справи підтверджено, що видача вантажу за всіма накладними відбувалась в період з 05.04.2019 по 03.05.2019, позов подано 03.01.2020, за межами 6 місячного терміну, встановленого Статутом залізниць України;

- висновок суду про те, що Положення ст.ст. 134, 136 Статуту залізниць України підлягають застосуванню у системному зв`язку з положенням ст. 315 ГК України і таким чином строк позовної давності починає свій перебіг з дня одержання відповіді на претензію позивача або з дня закінчення строку, встановленого ч. З ст. 315 ГК України для відповіді на претензію, є досить суперечливим;

- суд жодним чином не обґрунтував відхилення заперечень відповідача щодо пропуску строку позовної давності та викладені у поясненнях від 13.05.2020 доводи.

Просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.05.2020 по справі №904/280/20, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, витрати по сплаті судового збору покласти на AT «Нікопольський завод феросплавів».

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, таким, що відповідає матеріалам справи, прийнятим відповідно до норм матеріального та процесуального права. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Положенням ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Як вбачається з матеріалів справи, за залізничними накладними 48906606, 49378748, 49455322, 49530579 (досильна), 45742939 (досильна), 49455322 від вантажовідправників (ПрАТ "МК "Азовсталь" та ПрАТ "Авдіївський коксохімічний завод") на адресу Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (далі - позивач) 13, 26, 28 квітня 2019 та 01, 05 травня 2019 року надійшла коксова продукція у вагонах №№ 55616809, 53528931, 60034931, 55841480, 53598249 (а.с. 14, 18, 22, 23, 26, 27, 28, 32).

Згідно п. 2.1. Правил оформлення перевізних документів, накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантаж, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони одержувача.

Зазначені вагони видані позивачу зі складанням комерційних актів №№ 466001/125 від 13.04.2019, № 466001/136 від 26.04.2019, № 466001/147 від 28.04.2019, № 460005/644/166 від 01.05.2019, № 466001/171 від 05.05.2019 (а.с.13,17,21, 24,31).

Під час видачі вантажу з перевіркою, була встановлена вагова недостача продукції.

В комерційному акті № 466001/125 від 13.04.2019 (а.с. 13) зазначено наступне:

На підставі акту загальної форми № 1130 станції Нікополь при комісійному зважуванні, перевірки тари після вивантаження вагону, на 100 т тензометричних вагонних вагах одержувача, перевірених органами Держстандарту 20.07.2018, виявлено менше проти документа на 3 150 кг відсіву коксу доменного, який у вагоні вміститися міг. По документу - завантажено до повної місткості, вантаж у вологому стані, маркування проведено вапном.

У дійсності, навантаження згідно акту загальної форми № 1130 станції Нікополь, нижче бортів 30 см, розрівняне, вантаж маркований, крім наявного поглиблення над 4, 5, 6 люками довжиною 450 см, шириною 200 см, глибиною 20 см. Вагон бездверний, люки були закриті, течі вантажу не було. З моменту прибуття до комісійного зважування, вагон знаходився під охороною чергових прийомоздавальників, були повідомлені ГУНП м. Нікополь Санжировська, ВОХР Апостолове Кушнір. Комісійне зважування, перевірку тари після вивантаження, з зупинкою без роз`єднання, проводили прийомоздавальники Косенко, Толстая, представники одержувача Бохан, Бушева, ГУНП м. Нікополь Юртаєв, заст. ДС Гулега. Зважування проводилось двічі, нестача вантажу підтвердилась. За штатним розкладом начальник вантажного району не передбачений.

В комерційному акті № 466001/136 від 26.04.2019 (а.с. 17) зазначено нступне:

На підставі акту загальної форми № 48014 станції Покровськ при комісійному зважуванні, на 100 т тензометричних вагах одержувача, перевірених органами Держстандарту 20/07-18 р, виявлено менше проти документа на 1450 гк горішка коксового, який у вагоні вміститися міг. По документу - горішок коксовий вологий, вантаж маркований по центу смугою шириною 400-600 мм вздовж вагона вапном.

У дійсності, навантаження згідно акту загальної форми № 48014 станції Покровськ, вище бортів 20 см, рівномірне , вантаж маркований повздовжньою смугою по центру вздовж довжини, що згідно документу, крім наявного поглиблення над 1, 2 люками довжиною 230 см, шириною 280 см, глибиною 50 см. Вагон бездверний, люка були закриті, течі вантажу не було. З моменту прибуття до комісійного зважування, вагон знаходився під охороною чергових прийомоздавальників, були повідомлені ГУНП м. Дніпро Шабохиня, ВОХР Апостолове Назин. Комісійне зважування, з зупинкою без роз`єднання, проводили прийомоздавальник Толстая, представник одержувача Марченко, ГУНП м. Нікопорль Юртаєв, в.о. заст. ДС Щербини. Зважування проводилось двічі, нестача вантажу підтвердилась. За штатним розкладом начальник вантажного району не передбачено.

В комерційному акті № 466001/147 від 18.04.2019 (а.с. 21) зазначено, що на підставі акту загальної форми № 48016 станції Покровськ при комісійному зважуванні вагона, прибувшого по досилці 45385044 Чапліно, до основної відправки вказаної на звороті цього акту, на 100 т тензометричних вагонних вагах одержувача, перевірених органами Держстандарту 20/07-18 р, виявлено менше проти документа на 1450 гк горішка коксового, який у вагоні вміститися міг. По документу вантаж маркований по центру повздовжньою смугою, шириною 400-600 мм вздовж вагона вапном.

У дійсності, навантаження згідно акту загальної форми № 48016 станції Покровськ, рівномірне вище бортів 45 см, згідно документу маркований повздовжньою смугою по центру вапном вздовж довжини вагона, крім наявного поглиблення над 6 люком довжиною 400 см, шириною 120 см, глибиною 20 см. На на поверхні вантажу сліди ходіння. Вагон бездверний, люка закриті, течі вантажу не було. З моменту прибуття до комісійного зважування, вагон знаходився під охороною чергових прийомоздавальників, були повідомлені ГУНП м. Дніпро Бондаренко, ВОХР Апостолове Литвинчук. Комісійне зважування, з зупинкою без роз`єднання, проводили прийомоздавальник Скорик, представник одержувача Марченко, ГУНП м. Нікополь Юртаєв, в.о. заст. ДС Щербини. Зважування проводилось двічі, нестача вантажу підтвердилась. За штатним розкладом начальник вантажного району не передбачений.

В комерційному акті № 46005/644/166 від 01.05.2019 (а.с. 24-25) зазначено, що на підставі актів загальної форми № 33440 від 28.04.2019 станцією Покровськ, № 33377, № 41836 від 01.05.2019 станції Запоріжжя Ліве проведено контрольне зважування вагону прибувшего досильною накладною, вказаною на лицьовій стороні цього акту до основної накладної 49455322 станції Авдіївка, на справних електронних вагонних вагах станції Запоріжжя Ліве № 87 державна повірка 10.12.2018 приймальнико поїздів Остапчук, у присутності заступника начальника станції ОСОБА_1 . Згідно перевізного документу у вагоні 55 841480 значиться тара 23 400 кг, нетто 41 950 кг. Фактично брутто 63350 кг, тара з документу 23 400 кг, нетто 39 950 кг, що менше документу на 2 000 кг. В комерційному відношенні навантаження вище рівня бортів 10см. Вантаж маркований однією повздовжньою смугою вапном, що відповідає перевізному документу. Над 7 люком порушене маркування, виїмка довжиною 150 см, шириною 280 см, глибиною 40 см над 5-6 люками порушене маркування, виїмка довжиною 300 см, шириною 130 см, глибиною 30-40 см. Відсутній вантаж у вагоні поміститися міг. В технічному відношенні вагон справний, бездверний, люка закриті, просипання вантажу немає . Зав. вантажного двору за штатним розглядом відсутній.

В акті № 466001/171 від 05.05.2019 (а.с. 31) вказано, що на підставі комерційно акту № 460005/645 станції Запоріжжя Ліве при комісійному зважуванні вагона, прибувшого по досилці 45742947 Запоріжжя Ліве, на 100т тензометричних вагонних вагах одержувача, перевірених органами Держстандарту 20/07-18р., виявлено менше проти документа на 1500 кг горішка коксового, який у вагоні вміститися міг. По документу - горішок коксовий вологий, вантаж маркований по центру смугою шириною 400-600 мм вздовж вагона вапном.

У дійсності, навантаження згідно комерційного акту № 460005/646 станції Запоріжжя Ліве, від рівня бортів до вище рівня бортів 10 см, не рівномірне, вантаж маркований однією повздовжньою смугою вапном, що відповідає перевізним документам, крім наявного поглиблення на 1-м люком довжиною 100 см, шириною 140 см, глибиною 40 см. Вагон бездверний, люка закриті, течі вантажу не було. З моменту прибуття до комісійного зважування, вагон знаходився під охороною чергових прийомоздавальників, були повідомлені ГУНП м. Дніпро Маркова, ВОХР Апостолове Кушнір. Комісійне зважування, з зупинкою без роз`єднання, проводили прийомоздавальник Дорошенко, представник одержувача Бушева, ГУНП м. Нікополь Юртаєв, в.о. заст. ДС Щербини. Зважування проводилось двічі, нестача вантажу підтвердилась. За штатним розкладом начальник вантажного району не передбачений.

Відповідачем не спростовується, що зазначеними комерційними актами підтверджується, що маса вантажу у даних вагонах не відповідає масі, вказаній відправником у накладних.

Також відповідач не спростовує доводи позивача про те, що з врахуванням норми природної втрати під час перевезення, яка згідно п. 27 Правил видачі вантажів у вологому стані складає - 2%, нестача вантажу складає:

-у вагоні №55616809 становить 1,825 т на суму 14 061,60 грн.,

-у вагоні №53528931 - 0,416 т - 3 912,04 грн.,

-у вагоні №60034931 - 0,439 т - 4 128,32 грн.,

-у вагоні № 55841480 - 0,921т - 8 612,71 грн.,

-у вагоні №53598249 - 0,455 т - 4 254,92 грн.

Загальна вартість недостачі, з урахуванням норми природної втрати складає всього 34 969,59 грн.

Відповідно до ст.114 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року № 457, передбачено, що недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення. Загальна сума відшкодування збитку за не збережений вантаж в усіх випадках не може перевищувати суми, яка сплачується за повністю втрачений вантаж.

Оскільки спірні вагони з вугіллям кам`яним були прийняті залізницею для перевезення без зауважень до вантажовідправника, відповідно до положень ст. 110 Статуту залізниці України відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі вантажоодержувачу, покладається на залізницю.

Відповідно до пункту 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто; При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 2% маси, зазначеної в перевізних документах: вантажі рідкі або здані до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані.

Отже, з урахуванням норми природної втрати (2 %), відповідальна недостача вугілля (у вологому стані) під час перевезення складає:

- у вагоні №55616809 становить 1,825 т на суму 14 061,60 грн.,

- у вагоні №53528931 - 0,416 т - 3 912,04 грн.,

- у вагоні №60034931 - 0,439 т - 4 128,32 грн.,

- у вагоні № 55841480 - 0,921т - 8 612,71 грн.,

- у вагоні №53598249 - 0,455 т - 4 254,92 грн.

Згідно зі ст.924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало; перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 314 Господарського кодексу України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини; у транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника; за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

Згідно ст.110 Статуту залізниць України залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству; обов`язки збереження, супроводження та охорони особливо цінних та небезпечних вантажів, перелік яких встановлюється Правилами, покладаються на відправника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 114 Статуту залізниць України залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме:

- за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі;

- за втрату вантажу, який здано до перевезення з оголошеною вартістю, - у розмірі оголошеної вартості, а якщо залізниця доведе, що оголошена вартість перевищує дійсну, - у розмірах дійсної вартості; - за псування і пошкодження - у розмірах тієї суми, на яку було знижено його вартість;

Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Відповідно до ст.1166 Цивільного кодексу України встановлені загальні підстави для відповідальності за завдану майнову шкоду. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовуються в повному обсязі особою, яка її завдала; при цьому особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст.130 Статуту залізниць України право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів мають у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу - одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акту і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

З урахуванням викладеного відповідальність за вагову недостачу вантажу у спірних вагонах покладається на відповідача.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржник посилається на сплив строку позовної давності у 6 (шість) місяців. Факт нестачі вантажу та розмір нарахованої позивачем вартості відповідальної недостачі апелянт не спростовує.

Як вбачається зі змісту ст.315 ГК України, її правові приписи не встановлюють позовну давність для пред`явлення позовів до перевізників, що випливає з договору перевезення вантажу, та початок її перебігу в тому випадку, якщо відповідна претензія до перевізника не пред`являлася.

Лише частина 5 ст.315 ГК України унормовує, що для предявлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

В той же час, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

У відповідності до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, проте правові приписи ст.258 ЦК України щодо спеціальної позовної давності, встановлюють, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.І ст.258 ЦК України).

Так, п. 6 ч.2 ст.258 ЦК України передбачено застосування позовної давності в один рік, зокрема, до вимог у зв`язку з перевезенням вантажу (ст.925 ЦК України).

Частина перша ст.925 ЦК України встановлює, шо до пред`явлення перевізникові позову, шо випливає із договору перевезення вантажу, можливим є пред`явлення йому претензії у порядку, встановленому законом, транспортними кодексами (статутами).

Позов до перевізника може бути пред`явлений відправником вантажу або його одержувачем у разі повної або часткової відмови перевізника задовольнити претензію або неодержання від перевізника відповіді у місячний строк (ч.2 ст.925 ЦК України).

Частина третя ст.925ЦК України унормовує, що до вимог, які випливають із договору перевезення вантажу застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Пунктами 1 та 3 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.11.2007 №01-8/917 «Про деякі питання судової практики застосування Статуту залізниць України, інших норм транспортного законодавства» впорядковано, що «дотримання досудового претензійного порядку врегулювання спору, що виникає з договору перевезень вантажу залізницею, на підставі Статуту залізниць України не є обов`язковим.»

Строки позовної давності у спорах, що виникають з договору перевезення вантажів, встановлені спеціальними нормами у відповідності до ч.2 ст. 9 ЦК України і становлять шість місяців.

Загальні та скорочені строки позовної давності встановлені ст.ст.257, 258 ЦК України.

Частиною другою статті 9 ЦК України унормовано, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс України, норми якого у регулюванні майнових відносин суб`єктів господарювання, є спеціальними щодо норм Цивільного кодексу України. Це стосується і положень про позовну давність.

Частина 5 ст.315 ГК України та п.136 Статуту залізниць України встановлюють шестимісячний строк для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення.

Виходячи з принципу рівності суб`єктів господарювання, з урахуванням ч.2 ст.9 ЦК України та п.136 Статуту залізниць України, позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог п.134 цього Статуту - з дня встановлення обставин, що спричинили заявления позову (складання комерційного акту, акту загальної форми, списання коштів з особового рахунку тощо).

Пунктом 28 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 №01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» зазначено, що:

- «відповідно до ч.2 ст.9 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Це стосується і положень про позовну давність.

Частиною першою ст.223 ГК України передбачено, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Згідно з ч.5 ст.315 ГК України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Між нормами ч.3 ст.925 ЦК України та ч.5 ст.315 ГК України не має суперечності, бо вони співвідносяться як загальна та спеціальна: за загальним правилом до вимог, що випливають із договору перевезення застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів), але для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк ».

Підпунктом 4.7.1 пункту 4.7 розділу 4 «Перебіг позовної давності» Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (із змінами і доповненнями) впорядковано, що, «якщо до подання позову позивач скористався своїм правом на пред`явлення перевізникові претензії, шестимісячний строк позовної давності починається з дня одержання відповіді на претензію або закінчення строку, встановленого для такої відповіді (ч.4 ст.315 ЦК України).

Оскільки дотримання претензійного порядку не є обов`язковим, то у вирішенні питання про початок перебігу строку позовної давності в розумінні цієї норми ГК України слід виходити з того, що такий перебіг починається після закінчення строку пред`явлення претензії і строку її розгляду (частина друга і третя статті 315 ГК України), незалежно від того, чи пред`являлася відповідна претензія до перевізника».

При розгляді питання стосовно пред`явлення позовів до перевізника, що випливають з договорів перевезень, у тому випадку, коли претензія на підставі ч.ч.1 та 2 ст.315 ГК України не пред`являлася, слід керуватися ст.8 Конституції України, відповідно до якої в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а також ч.1 ст.19 Конституції України, відповідно до якої, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких, ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Приймаючи до уваги приписи ст.1 ГК України, згідно яких, даний нормативно-правовий акт визначає основні засади господарювання в Україні і регулює відносини у сфері господарювання, основоположним є те, що Господарський кодекс України по відношенню до Цивільного кодексу України є систематизованим законодавчим актом, який регулює особливості господарських відносин.

В той же час, Господарський кодекс України є загальною нормою щодо Статуту залізниць України, який регулює відносини стосовно перевезення залізничним транспортом.

Стаття 315 ГК України за своїм змістом та суттю також є спеціальною нормою, яка унормовує позовну давність, в тому числі початок та умови її перебігу по вимогам, що випливають з договорів перевезення вантажу залізничним транспортом.

Тобто, і ст.315 ГК України, і пункти 134, 136, 137 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, що регулюють питання позовної давності по позовам про відшкодування збитків (вартості нестачі вантажу).

Статут залізниць України був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457. Останні зміни в нього вносилися постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2002 №1973 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України».

Господарський кодекс України (і відповідно - викладені в ньому норми) за своєю правовою природою є законом України, що прийнятий вищим законодавчим органом держави - Верховною Радою України16.01.2003 за №436-IV і набув чинності з 01.01.2004.

Отже. Господарський кодекс України, який прийнятий пізніше Статуту залізниць України, має вищу юридичну силу, ніж приписи останнього, що затверджені відповідною постановою Кабінету Міністрів України.

Крім того, згідно з п. 3 ч.3 розділу IX «Прикінцеві положення» ГК України, Кабінет Міністрів України був зобов`язаний забезпечити перегляд, приведення у відповідність із цим кодексом або визнання такими, що втратили чинність нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Тобто, законодавець встановив необхідність приведення нормативних актів Кабінету Міністрів України у відповідність до норм Господарського кодексу України, в тому числі й Статуту залізниць України, приписи якого суперечать правовим нормам останнього.

Аналогічне стосується й Цивільного кодексу України, який був прийнятий Верховною Радою України15.01.2003 за №435-TV та набрав чинності з 01.01.2004 року.

Приписи статті 4 ЦК України встановлюють, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України (ч.І ст.4 ЦК України); основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України (ч.2 ст.4 ЦК України) та імперативно унормовують, що актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України, але якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього кодексу або іншого закону (ч.4 ст.4 ЦК України).

Відповідно до ч.6 ст.4 ЦК України цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Враховуючи, що:

- положення Статуту залізниць, які регулюють початок перебігу позовної давності для відшкодування збитків, що виникли у зв`язку з нестачею вантажу при перевезенні залізничним транспортом, суперечать як спеціальній нормі закону, а саме ст.315 ГК України, так і загальній - ч.З ст.925 ЦК України;

- спеціальна норма, а саме ч.5 ст.315 ГК України встановлює шестимісячний строк для пред`явлення позовів, що випливають з перевезення, лише перевізником до вантажовідправника та вантажоодержувачів;

- спеціальна норма, а саме ст.315 ГК України не містять приписів щодо позовної давності та початку її перебігу випадках. коли претензія у відповідності до ч.ч1та 2 ст.315 ГК України перевізнику не пред`являлася:

- приписи 4.1 ст.223 ГК України щодо строків реалізації господарсько-правової відповідальності, згідно яких, при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом у питаннях щодо позовної давності та її перебігу в спорах з відшкодування збитків, спричинених нестачею вантажу при перевезенні залізничним транспортом, необхідно керуватися ч.З ст.925 ЦК України, згідно якої, до вимог, які випливають із договору перевезення вантажу застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

У відповідності до ст.7 ГК України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами, при цьому за ст.175 ГК України майново-господарські зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійснення господарської діяльності, визнаються цивільно-правовими.

Згідно ч.3 ст.26 Закону України «Про залізничний транспорт «унормовано, що порядок, пред`явлення і розгляду претензій та позовів визначаються Статутом залізниць України відповідно до чинного законодавства України.

Відтак, застосування до спірних правовідносин положень пунктів 134, 136 Статуту залізниць України в частині, що суперечать ГК України та ЦК України, є помилковим.

Таким чином, відповідач при розгляді апеляційної скарги не спростував доводи суду першої інстанції. Рішення є законним, обґрунтованим та скасуванню не підлягає. Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, судові витрати покласти на скаржника відповідно до ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.05.2020 року у справі №904/280/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Л.М. Білецька

Суддя І.О. Вечірко