ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

26.10.2020 м.Дніпро Справа № 908/2783/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Мороза В.Ф. (доповідач у справі)

Суддів Коваль Л.А., Чередко А.Є.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019

у справі № 908/2783/18

за позовом: ОСОБА_1 , м. Запоріжжя

до відповідача 1: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м.Дніпро

відповідача 2: Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області, м. Запоріжжя

про стягнення 465 950 грн. 00 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 по справі № 908/2783/18 позовні вимоги задоволено та стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області через Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області на користь ОСОБА_1 465 950 (чотириста шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) грн. 00 коп. боргу.

Фондом державного майна України подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду Запорізької області, згідно якої останнє просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 У справі №908/2783/18 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. Окрім того апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Від ОСОБА_1 надійшли заперечення проти поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження, згідно яких позивач зазначає, що рішення господарського суду Запорізької області набрало законної сили 31.05.2019, частково виконано Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області та сплачено через Управління Державної казначейської служби України у м.Запоріжжя на користь позивача 35 339,46 грн. Окрім того, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, як правонаступник відповідача 1 вже подавало апеляційну скаргу на вказане рішення. Щодо наведених доводів Фонду Державного майна України про поновлення строків, позивач посилається на висновки Верховного Суду щодо дотримання принципу стабільності судових рішень, які викладені у постановах від 29.08.2018 у справі №552/137/15-ц, від 01.10.2018 у справі №757/21408/17-ц, від 19.11.2018 у справі №753/23587/16-ц. Окрім того позивач вказує, що суд не вирішував питання про права, інтереси та обов`язки саме Фонду державного майна України як юридичної особи, оскільки відповідач у справі є окремою юридичної особою та наділений власною правосуб`єктністю - процесуальною правоздатністю та процесуальною дієздатністю. Правовідносини у позивача виникли саме з відповідачем 1 у справі, а не з апелянтом.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, Центральний апеляційний господарський суд не вбачає підстав для відкриття апеляційного провадження за поданою апеляційною скаргою.

Відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення ухвалене місцевим господарським судом 06.05.2019, повний текст підписано 10.05.2019, отже, двадцятиденний строк, встановлений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, для подання апеляційної скарги сплив 30.05.2019.

Згідно з ч. 2 ст. 261 ГПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, статтею 119 передбачено, що суд за заявою учасника поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом якщо визнає причини пропуску поважними, крім випадків, коли цим кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.

Таким чином, для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню зі скаргою на судове рішення, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Отже, наявність або відсутність підстав для задоволення заяви про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги визначається за правилами частини другої статті 256 ГПК. Клопотання про відновлення строку подання апеляційної скарги, з огляду на приписи статті 256 ГПК, повинно містити обґрунтування поважності причин пропуску такого строку (за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються апеляційному господарському суду на загальних підставах).

В апеляційній скарзі апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження. В обґрунтування такого клопотання апелянт зазначає, що Фонд державного майна України не було залучено до участі у справі у якості третьої особи, а тому останній не був обізнаний про розгляд даної справи. При цьому враховуючи характер та предмет спірних правовідносин, результат розгляду у даній справі мають безпосередній вплив на права, інтереси та обов`язки Фонду.

Суд апеляційної інстанції вважає, що скаржником не наведено достатнього обґрунтування поважності причин пропуску встановленого законом строку на подання апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся з позовними вимогами про стягнення суми, у тому числі до відповідача 1 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 у справі №908/2783/18 стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області через Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області на користь ОСОБА_1 465950 (чотириста шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) грн. 00 коп. боргу, про що видано відповідний наказ.

В подальшому, на виконання зазначеного рішення з рахунку відповідача 1 було перераховано на користь ОСОБА_1 35 339,46 грн.

Зазначене підтверджується матеріалами справи.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 16.09.2019 у справі №908/2783/18, залишеною без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.12.2019, замінено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області його правонаступником Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях.

Разом з тим звертаючись з апеляційною скаргою Фонд державного майна України зазначає, що його не було залучено до участі у справі у якості третьої особи, при цьому рішення господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 порушує права та інтереси Фонду.

Колегія суддів не погоджується з вказаними доводами апелянта та вважає, що останній не навів поважності причин пропуску встановленого законом строку на подання апеляційної скарги, оскільки згідно Закону України «Про Фонд державного майна України», Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України та Положення про представництво Фонду державного майна України в районі, місті, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15.12.2012 №678 (зі змінами та доповненнями) Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності. Представництва підпорядковуються регіональним відділенням.

Фонд державного майна України, регіональні відділення та представництва становлять єдину систему державних органів приватизації. Фонд державного майна України здійснює контроль за діяльністю регіональних відділень та представництв.

Представники регіонального відділення приймали безпосередню участь у справі, крім того подавали заяви, клопотання, які розглядалися місцевим судом по суті та виносилися відповідні процесуальні документи протягом 2019-2020 років, які оскаржувалися і в апеляційному порядку. Окрім того регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, як правонаступник відповідача 1 вже зверталося до апеляційного суду з апеляційною скаргою на оскаржуване рішення.

Таким чином колегія вважає необґрунтованими доводи апелянта про необізнаність останнього про розгляд справи та незалучення його до участі у справі у якості третьої особи, оскільки відповідачем 1 у справі є представник апелянта, його регіональне відділення, яке приймає участі у справі та вчиняє процесуальні дії, у тому числі, і від імені Фонду.

Окрім того колегія суддів враховує висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 12.11.2018 по справі №54/239, що у разі встановлення судом апеляційної інстанції підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження саме на підставі ч. 2 ст. 261 ГПК України виключає необхідність застосування судом ч. 3 ст.260 ГПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 260 ГПК України апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 256 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Застосування цієї норми можливе у випадку, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення в межах річного строку з дня складення повного тексту судового рішення. У цій ситуації, дійшовши висновку про неповажність зазначених скаржником причин пропуску строку звернення з апеляційною скаргою, суд має залишити апеляційну скаргу без руху, надавши скаржнику можливість зазначити інші підстави для поновлення цього строку. Тільки у разі визнання цих причин неповажними або у випадку незвернення з відповідною заявою у встановлені строки, у відкритті апеляційного провадження має бути відмовлено, а апеляційну скаргу повернуто скаржнику на підставі п. 4 ч. 1 ст. 261 ГПК України.

Згідно зі статтею 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке право повинно бути забезпечене справедливими судовими процедурами.

Відповідно до частини першої статті 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень ("що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності").

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків".

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справах "de Rada Cavanilles v. Spain" від 28.10.1998, "Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine" від 21.12.2010).

Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ у справі "Diya 97 v. Ukraine" від 21.10.2010).

У справі "Устименко проти України" ЄСПЛ зазначив, що сама концепція "поважних причин" не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Суд зазначає, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ у справі "Рябих проти Росії" від 03.12.2003).

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі "Нешев проти Болгарії" від 28.10.2004).

Верховний Суд в постанові від 28.09.2020 у справі №909/548/16 зазначив, що необхідність перегляду судового рішення, що набрало законної сили та чинне більше року, має бути зумовлена виключними обставинами (оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення), наявність яких є очевидною та безспірною, що обґрунтовувало би порушення принципу правової визначеності, який вимагає поваги до остаточного рішення суду, та виправдовувало таке порушення необхідністю відновлення прав та охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулася до суду за таким переглядом, а також неможливістю цієї особи відновити свої права шляхом використання передбачених законом інших способів захисту.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 у справі № 908/2783/18..

Керуючись ст.ст. 234, 235, 258, ч. 4 ст. 260 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити Фонду державного майна України у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 у справі № 908/2783/18.

Апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 у справі № 908/2783/18 повернути заявникові.

Додаток (на адресу скаржника): апеляційна скарга №10-25-20494 від 09.10.2020 та додані до неї документи на 17 аркушах, у тому числі оригінал платіжного доручення №1029 від 21.09.2020 та конверт.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.Ф.Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя А.Є.Чередко