ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

23.10.2020м. Дніпро№ 904/5679/20

Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Фещенко Ю.В., розглянувши

заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) заборгованості за договором оренди нежилого приміщення № 121019 від 12.10.2019 у загальному розмірі 191 001 грн. 00 коп.,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Дніпропетровської області надійшла заява ОСОБА_1 (вх. суду № 4981/20 від 19.10.2020) про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором оренди нежилого приміщення № 121019 від 12.10.2019 у загальному розмірі 191 001 грн. 00 коп.

Заявлені вимоги обґрунтовані неналежним виконанням боржником (орендарем за договором) - ОСОБА_2 умов укладеного у письмовій формі договору оренди нежилого приміщення № 121019 від 12.10.2019, в частині повного та своєчасного внесення орендної плати за період з 17.10.2019 по 31.05.2020, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 191 001 грн. 00 коп.

За подання заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір у сумі 210 грн. 20 коп.

Згідно з частиною 2 статті 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до частини 1 статті 147 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

За положеннями статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

На підтвердження наявності правовідносин між сторонами, стягувачем надано суду письмовий договір оренди нежилого приміщення № 121019 від 12.10.2019, отже спір стосується грошової вимоги; заявлена до стягнення з боржника сума заборгованості в розмірі 191 001 грн. 00 коп. не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн.).

Крім того, ні у заяві, ні в додатках до неї не міститься клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, а отже суд приходить до висновку про можливість розгляду вказаної заяви в порядку наказного провадження.

Водночас, розглянувши заяву та подані ОСОБА_1 докази, суд приходить до висновку про необхідність відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу з таких підстав.

Згідно із статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

З аналізу вищенаведених норм законодавства слідує, що за загальним правилом сторонами у господарському судочинстві є особи, які мають статус суб`єкта підприємницької діяльності.

Відповідно до частини 4 статті 152 Господарського процесуального кодексу України суддя з метою визначення підсудності, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, не пізніше наступного дня з дня отримання заяви про видачу судового наказу перевіряє зазначене у заяві місцезнаходження боржника за відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У пункті 10 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" зазначено, що місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який отримано судом з офіційного сайту Міністерства юстиції України, щодо ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) - місцем проживання є: АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована як фізична особа-підприємець 28.10.2019, у Витягу міститься запис щодо припинення підприємницької діяльності ОСОБА_2 22.07.2020 за власним рішенням (державна реєстрація припинення підприємницької діяльності проведена за № 2139009).

Крім того, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який отримано судом з офіційного сайту Міністерства юстиції України, щодо ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), який був зареєстрований як фізична особа-підприємець - 27.12.2005, також міститься запис щодо припинення підприємницької діяльності 14.05.2019 за власним рішенням (державна реєстрація припинення підприємницької діяльності проведена за №4026765).

При цьому, як вбачається з матеріалів заяви, договір оренди нежитлового приміщення укладений 12.10.2019.

Тобто вказаний договір як позивачем так і відповідачем було укладено як фізичними особами; додані до заяви матеріали не містять доказів виникнення/наявності між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 господарських правовідносин.

Судом також враховано, що відповідно до пункту 1.4. договору метою використання приміщення орендатором є здійснення господарської діяльності у відповідності з установчими документами. Однак, вказаний факт, враховуючи встановлені вище обставини, висновків суду не спростовує.

При цьому, статтею 55 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

З тексту заяви про видачу судового наказу, а також із інформації, отриманої судом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що заявник та боржник не були суб`єктами господарювання (фізичними особами-підприємцями) ні на момент укладення спірного договору оренди, ні станом на момент звернення із заявою до господарського суду, а даний спір не є таким, що виник із господарських правовідносин чи спором, пов`язаним із здійсненням господарської діяльності.

Таким чином, заява про видачу судового наказу не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Згідно з пунктом 4 частиною 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, зазначені у частині першій статті 175 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що даний спір віднесений до юрисдикції судів загальної юрисдикції.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 Господарського процесуального кодексу України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку (частина 2 статті 153 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором оренди нежилого приміщення № 121019 від 12.10.2019 у загальному розмірі 191 001 грн. 00 коп. на підставі пункту 4 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, на підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 4-5, 150, 152-154, 175, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором оренди нежилого приміщення № 121019 від 12.10.2019 у загальному розмірі 191 001 грн. 00 коп.

Заяву з доданими до неї документами повернути ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання - 23.10.2020.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Додаток (на адресу позивача): заява за вих. № 1/610 від 06.10.2020 з додатками, в т.ч. квитанція про сплату судового збору № 18830 від 19.10.2020.

Суддя Ю.В. Фещенко