ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 рокуСправа № 912/1393/20
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Тимошевської В.В. за участі секретаря судового засідання Солдатової К.І. розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 912/1393/20

за позовом: Фермерського господарства Чміленко Людмили Василівни, 27200, Кіровоградська область, Бобринецький район, м. Бобринець, вул. Народна, буд. 45

до: Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, 25030, м. Кропивницький, вул. Академіка Корольова, 26

про визнання права постійного користування земельною ділянкою

Представники:

від позивача - Мельніченко А.С., свідоцтво адвоката № 2710 від 09.04.19, ордер №1054873 від 10.09.20 (в режимі відеоконференції);

від відповідача - участі не брали.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Фермерське господарство Чміленко Людмили Василівни (далі - ФГ Чміленко Л.В., позивач) звернулось до господарського суду з позовною заявою з вимогами до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (далі - ГУ Держгеокадастру, відповідач) про визнання за Фермерським господарством Чміленко Людмили Василівни права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:000:7006 загальною площею 50 га, що знаходиться на території Верхньоінгульської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області з покладенням на відповідача судових витрат.

В обґрунтування позову зазначено, що отримання земельної ділянки фізичною особою ОСОБА_1 було зумовлено подальшою передачею її у користування фермерського господарства, що і було здійснено після державної реєстрації ФГ Чміленка Л.В. Внаслідок вказаного, у зв`язку зі смертю ОСОБА_1. право постійного користування землею не припинилось, оскільки землекористувачем в силу вимог Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" є саме ФГ Чміленко Л.В.

Ухвалою господарського суду від 13.04.2020 відкрито провадження у справі №912/1393/20 за правилами загального позовного провадження, сторонам встановлено строк для подання заяв по суті справи.

В межах встановленого строку від ГУ Держгеокадастру надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що право постійного користування земельною ділянкою, що виникло у фізичної особи на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Відповідач зазначає, що до земель фермерського господарства не входять земельні ділянки, надані в постійне користування фізичним особам-землекористувачам.

Позивач у відповіді на відзив вказав на те, що право позивача на земельну ділянку набуто ще у 1997 році та не може бути відчужено лише у зв`язку зі зміною норм законодавства; не переоформлення права постійного користування земельною ділянкою не припиняє діючого права ФГ Чміленко Л.В .

Ухвалою від 02.06.2020 у справі призначено підготовче засідання на 23.06.2020.

23.06.2020 судом розпочато підготовче засідання, в якому постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у справі №922/989/18.

Згідно ухвали від 06.08.2020 провадження у справі поновлено та призначено підготовче засідання на 22.09.2020. Сторонам надано можливим подати додаткові письмові пояснення щодо позовних вимог з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18.

14.09.2020 позивачем подано письмові пояснення щодо позову з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 23.06.2020 у справі №922/989/18. Згідно поданих пояснень позивач просив врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду та визнати за ФГ Чміленко Л.В. право постійного користування на земельну ділянку.

22.09.2020 судом продовжено підготовче засідання у справі, в якому постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 16.10.2020.

16.10.2020 судом відкрито судове засідання з розгляду справи по суті.

В судовому засіданні представниками позивача позовні вимоги підтримано повністю .

Відповідач в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, про причини відсутності суду не повідомлено, будь-які клопотання зі сторони відповідача не надходили.

Враховуючи положення п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, суд розглядає справу за відсутності представника ГУ Держгеокадастру.

В судовому засіданні досліджено докази у справі.

До початку судових дебатів представником позивача шляхом оголошення подано заяву про подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши наявні у справі матеріали та заслухавши пояснення представників позивача, враховуючи доводи заперечень, які викладено відповідачем у відзиві на позов, та дослідивши в судовому засіданні докази у справі, суд встановив наступні обставини, які є предметом доказування у справі, та подані на їх підтвердження і спростування докази.

01.12.1997 на ОСОБА_1 оформлено Державний акт серії КР 000164 на право постійного користування земельною ділянкою площею 50,0 га, що розташована на території Верхньоінгульської сільської ради (а.с. 9-10).

Державний акт підписано головою Бобринецької райдержадміністрації 01.12.1997 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 152.

В грудні 1997 року зареєстровано статут Селянського (фермерського) господарства Чміленко Людмили Василівни , засновником якого виступила громадянка України ОСОБА_1 та 29.12.1997 проведено державну реєстрацію вказаного господарства (а.с. 14-20, 105-108).

Згідно рішення засновника СФГ Чміленко Л.В. від 01.02.2017 змінено найменування господарства на Фермерське господарство, включено до членів господарства доньку - ОСОБА_2 , яку призначено голово господарства (а.с. 12-13).

30.12.2017 ОСОБА_1. , на ім`я якої було видано Державний акт на право постійного користування землею, померла, що підтверджено Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 02.01.2018 (а.с. 11).

Відповідно до наданих у справу звітів за ф.ф. № 4-гс (річна) "Звіт про посівні площі сільськогосподарських культур" та № 29-сг (річна) "Звіт про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду", поданих до органів державної статистики Кіровоградської області, та податкових декларацій, ФГ Чміленко Л.В. звітує по площі земельної ділянки 50,0 га (а.с. 21-104).

Як зазначає позивач, фактична передача земельної ділянки до створеного фермерського господарства, як юридичної особи, відбулась відразу після його державної реєстрації, одночасно відбулась і заміна землекористувача - фермер вибув з правовідносин землекористування, натомість його місце у правовідносинах землекористування в силу вимог Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" зайняло створене фермерське господарство, як землекористувач.

Таким чином, за твердженням позивача, у зв`язку зі смертю ОСОБА_1. право постійного користування землею не припинилось, оскільки землекористувачем є саме фермерське господарство, тобто позивач.

З підстав викладеного позивач вказує, що змушений звернутись з цим позовом з мстою визнання права постійного користування спірною земельною ділянкою саме за ФГ Чміленко Л.В., оскільки зазначена ділянка була отримана безпосередньо для здійснення фермерського господарства та увесь час використовувалася саме позивачем.

Норми законодавства, застосовані судом при вирішенні спору.

Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із пунктом 1 частини 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом "а" частини 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, у тому числі, визнання прав.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17, від 24.04.2018 у справі №910/79/17.

У відповідності до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд при розгляді питання про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів (Рішення від 9 лютого 1999 року Справа N 1-7/99) окрім іншого зазначив про те, що - "За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце".

Згідно з ч. 1 ст. 51 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (у редакції на момент створення ФГ Чміленко Л.В.) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до положень ст. 7 ЗК України користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 № 2009-XII "Про селянське (фермерське) господарство" після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Таким чином, законодавством, чинним на момент створення ФГ Чміленко Л.В., було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності фермерського господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

19.06.2003 прийнято новий Закон України № 937-IV "Про фермерське господарство" (далі - Закон № 937-IV), яким Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною 1 ст. 5, частиною 1 ст. 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV).

Отже, й на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Відповідні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" можна зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, який діяв з 01.01.2002 до 22.09.2005 було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте Конституційний Суд України Рішенням N 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Звідси громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 922/989/18 зазначила, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18).

Таким чином, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення СФГ є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства. Звідси у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.

Так само і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №179/1043/16-ц (п. 60 постанови) зроблено висновок про те, що за змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18.12.1990, статей 31, 92 ЗК України від 25.10.2001 після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18.12.1990 у редакції, чинній до 16.05.1992, могло належати лише фізичній особі та згідно з ч. 1 ст. 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило.

У пункті 7.27 постанови від 05 листопада 2019 року у справі №906/392/18 (провадження № 12-57гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Мотивована оцінка доводів сторін.

Матеріалами справи підтверджено, що земельна ділянка площею 50,0 га, що розташована на території Верхньоінгульської сільської ради Бобринецького району , надана гр. ОСОБА_1 саме з метою створення фермерського господарства, яке було нею створено та зареєстровано 29.12.1997.

Враховуючи вказане та наведені вище законодавчі норми, до ФГ Чміленко Л.В. перейшли права та обов`язки землекористувача щодо зазначеної земельної ділянки.

ФГ Чміленко Л.В. фактично використовувало земельну ділянку як до, так і після смерті засновника ОСОБА_1. , про що свідчать, зокрема, подані звіти та податкові декларації.

Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення ФГ і подальшої державної реєстрації ФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства. Звідси у разі смерті громадянина - засновника ФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

Наведеним спростовуються заперечення відповідача щодо припинення права постійного користування зі смертю фізичної особи, на яку оформлено таке право, та щодо необхідності переоформлення ФГ права користування відповідною земельною ділянкою.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про доведення позивачем наявності у ФГ Чміленко Л.В. права постійного користування на земельну ділянку площею 50,0 га, яка була надана гр. ОСОБА_1. згідно Державного акта на право постійного користування серії КР № 000164 від 01.12.1997.

Виходячи з положень ст. 15 Цивільного кодексу України, визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Відповідно до висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18, за змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення права і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши, зокрема, відсутність порушення права.

Оцінивши наведені позивачем доводи щодо підстав звернення до суду з позовом у даній справі, суд дійшов висновку про не доведення на момент звернення наявності порушення, невизнання або оспорення права постійного користування земельною ділянкою, яке належить ФГ Чміленко Л.В. та за захистом якого позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, зі сторони ГУ Держгеокадастру.

Так, за змістом поданого позову позивачем не вказано про невизнання, оспорення чи порушення ГУ Держгеокадастру права постійного користування земельною ділянкою ФГ Чміленко Л.В. та не надано будь-яких доказів на підтвердження зазначеного.

Згідно обґрунтувань позову зазначено, що позивач змушений звернутись з цим позовом з метою визнання права постійного користування спірною земельною ділянкою саме за ФГ Чміленко Л.В., оскільки зазначена ділянка була отримана безпосередньо для здійснення фермерського господарства та увесь час використовувалася саме позивачем.

Тобто, позивач в заявах по суті справи (позов, відповідь на відзив) не повідомляє, що його право не визнається (оспорюється, порушується) активною поведінкою чи пасивними запереченнями відповідача та не надає жодних доказів на підтвердження вказаного.

Подання відповідачем відзиву на позов із запереченнями проти задоволення позовних вимог не спростовує наведених обставин, оскільки невизнання чи оспорення певного права повинно мати прояв під час реалізації особою відповідного права та слугувати підставою для звернення до суду з позовом, а не виникати після подання позову під час розгляду справи в суді.

Позивач не доводить наявність обставин, що створюють перешкоди в реалізації права постійного користування земельною ділянкою або породжують невпевненість позивача у правовому статусі носія суб`єктивного права на час подання позову.

З підстав наведеного, суд відмовляє у задоволенні позову ФГ Чміленко Л.В. до ГУ Держгеокадастру у даній справі у зв`язку з недоведенням обставин, які підтверджували б наявність порушення права позивача на момент звернення до суду з позовом.

Водночас суд зауважує, що наведене не спростовує наявність у ФГ Чміленка Л.В. доведеного під час розгляду справи права постійного користування на земельну ділянку площею 50,0 га, що знаходиться на території Верхньоінгульської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, та не позбавляє можливості позивача звернення до суду з позовом про визнання такого права за наявності та доведення фактичних обставин його порушення, оспорення або невизнання будь-якими особами.

Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Щодо інших судових витрат, суд зазначає, що згідно поданого позову позивачем зазначено про судові витрати на правову допомогу в розмірі 16 000,00 грн.

В судовому засіданні 16.10.2020 до початку судових дебатів представником позивача шляхом оголошення подано заяву про подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Суд враховує, що положеннями частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України не передбачено, що заява про надання доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат, зроблена стороною у справі до закінчення судових дебатів, має здійснюватися виключно у письмовій формі.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 920/810/18.

За правилами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 221 Господарського процесуального кодексу України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

У відповідності до п. 5 ч. 6 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат.

Враховуючи викладене, суд не вирішує в судовому засіданні 16.10.2020 питання щодо судових витрат позивача на професійну правничу допомогу та призначає судове засідання для вирішення такого питання на 29.10.2020 о 14:00 год.

Керуючись ст. 74, 76, 77, 126, 129, 221, 231, 233, 236-241, 250-252, 326 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити повністю.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати позивача на надання правової допомоги 29.10.2020 о 14:00 год.

Встановити позивачу строк для подання доказів щодо розміру, понесених судових витрат, не пізніше 21.10.2020.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Належним чином засвідчені копії рішення направити ФГ Чміленко Людмили Василівни за адресою: 27200, Кіровоградська область, Бобринецький район, м. Бобринець, вул. Народна, буд. 45 та Головному управлінню Держгеокадастру у Кіровоградській області за адресою: 25030, м. Кропивницький, вул. Академіка Корольова, 26.

Повне рішення складено 23.10.2020.

Суддя В.В.Тимошевська