СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
судді Східного апеляційного господарського суду Слободіна М.М. стосовно постанови колегії суддів САГС від 12.10.2020
12.10.2020 Справа № 922/380/20
25.06.2020 господарським судом Харківської області було ухвалено рішення у справі № 922/380/20 за позовом комунального підприємства "Обласний інформаційно-технічний центр" до публічного акціонерного товариства "Харківгаз" (відповідач 1), акціонерного товариства "НАК Нафтогаз України" (відповідач 2) про визнання права споживання. Вказаним рішенням позов було задоволено частково:
Визнано право КП «Обласний інформаційно-технічний центр» на споживання природного газу у лютому 2020 року :
- за договором № 3274/1920-ТЕ-32 від 15.11.2019 р. в обсязі 2000,000 тис. куб. метрів;
- за договором № 3275/1920-БО-32 від 15.11.2019 р., в обсязі 950,000 тис. куб . метрів;
- за договором № 3276/1920-КП-32 від 15.11.2019 р., в обсязі 92,000 тис. куб. метрів.;
Визнано право КП «Обласний інформаційно-технічний центр» на споживання природного газу у березні 2020 року:
- за договором № 3274/1920-ТЕ-32 від 15.11.2019 р. в обсязі 1800,000 тис. куб. метрів;
- за договором № 3275/1920-БО-32 від 15.11.2019 р., в обсязі 800,000 тис. куб . метрів; - за договором № 3276/1920-КП-32 від 15.11.2019 р., в обсязі 80,000 тис. куб. метрів.;
В частині позовних вимог щодо ПАТ «Харківгаз» - відмовлено.
Стягнуто з акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» а користь позивача 12 612,00 грн. сплаченого судового збору.
Постановою САГС від 12.10.2020 зазначене рішення залишено без змін.
Вважаю прийняте колегією суддів рішення у формі постанови від 12.10.2020 хибним і таким, що не відповідає завданням господарського судочинства.
Помилковість рішення випливає з декількох самостійних причин, а саме.
1.Відсутність відповідного права позивача на час задоволення позову.
Очевидно, що законодавство України не передбачає самостійного цивільного права споживання газу.
В умовах даного спору мова може йти тільки про право сторони правочину на отримання газу в межах визначеного зобов`язання. Про це безспірно свідчить як зміст позову, так і формулювання вимог та винесених рішень: «визнання права споживання за договором».
Однак, якщо припустити гіпотетичне існування такого права позивача у зобов`язанні з постачання газу, то слід визнати, що на день винесення судового рішення право позивача було припинене виконанням: газ вже був поставлений відповідачем і спожитий позивачем в лютому-березні 2020, в силу чого визнання такого права неможливе навіть гіпотетично.
Таким чином, задоволення позову суперечить приписам ст. 599 ЦК України.
2. Загальна відсутність у позивача права або інтересу, який підлягає захисту.
Викладений у п. 1 даної окремої думки висновок у сукупності з встановленими судом обставинами справи свідчать про те, що в дійсності вирішення даного спору не було спрямоване на визнання права. В дійсності відбулася легітимізація споживання газу позивачем у лютому-березні 2020, яке здійснено на підставі ухвали суду від 31.01.2020 про забезпечення позову шляхом заборони припинення газопостачання.
Зокрема, обставини справи переконують в тому, що «визнання судом права споживання газу» мало на меті придання вигляду законності факту споживання газу попри те, що газ був спожитий позивачем без виконання умов договору, без здійснення попередньої оплати, без отримання номінації, всупереч волі постачальника, в порушення прийнятого рішення про припинення постачання газу позивачу тощо.
Таким чином, подання даного позову носить ознаки юридичної маніпуляції (зловживання правом), і, на моє цілковите переконання, переслідувало дві мети - 1) виконання комплексу юридичних дій з отримання та виконання ухвали про забезпечення позову від 31.01.2020, яка дала позивачу змогу споживати газ; 2) придання законності тому споживанню газу, яке було здійснено на підставі зазначеної ухвали суду.
Також слід зазначити, що в силу змісту ухвали про забезпечення позову та самого позову, цей господарський спір є рідким казусом, який полягає у поданні позову, який по суті дублює вимоги заяви про забезпечення позову. На відміну від зворотного випадку (заяви про забезпечення позову, яка дублює вимоги позову), незаконність якого прямо передбачена законодавством, поточний казус законодавцем не передбачений, тому припису про незаконність таких дій процесуальне законодавство на даний час не містить.
Однак, загальні положення про надання судового захисту вказують на те, що подібні вимоги не повинні отримувати судового захисту. Так, відповідно до приписів ст. 15 ЦК України судовому захисту підлягає порушене (невизнане) право, або охоронюваний законом інтерес.
Очевидно, інтерес щодо легалізації безпідставного споживання газу шляхом отримання судових рішень не є законним, а тому судовому захисту не підлягає.
Також в цій частині слід зазначити, що безпідставність споживання газу позивачем повністю доведена відповідачем-2 в ході вирішення даного спору.
Зокрема, відповідно до п. 3.2. договорів, укладених між сторонами спору, постачання газу здійснюється постачальником виключно за умови включення споживача до реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС.
За змістом пункту 3.3. договорів КП «Обласний інформаційно-технічний центр» та НАК «Нафтогаз України» узгодили, що постачання (включення споживача до реєстру споживачів постачальника) та використання (відбір) природного газу за цим договором здійснюється виключно на умови дотримання споживачем вимог пункту 11 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загально суспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 19.10.2018 № 867 та відсутності реєстрації споживача реєстрі будь-якого іншого постачальника природного газу.
Якщо споживач порушив умови пункту 11 Положення, постачальник припиняє постачання газу шляхом виключення споживача з реєстру без погодження із споживачем. При цьому постачальник надає Оператору ГТС повідомлення про виключення споживача з реєстру, копія цього повідомлення надається споживачу на електронну адресу, зазначену в пункті 12 договорів. Споживач не має права вимагати від постачальника відшкодування збитків за невключення його до реєстру внаслідок невиконання споживачем умов цього договору та пункту 11 Положення (п. 3.4 договорів).
Крім того, відповідно до п. 11 Положення виробник теплової енергії має право з 1 листопада 2018 по 1 травня 2020 придбавати природний газ для всіх категорій використання природного газу у НАК «Нафтогаз України» у разі виконання ряду умов, в тому числі:
- виконання виробником, на якого станом на 30 вересня 2015 поширювалася дія статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» або якому надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс або індивідуально визначене майно з вироблення теплової енергії, що використовувалися виробником теплової енергії, на якого станом на 30 вересня 2015 поширювалася дія статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", обов`язку щодо відкриття рахунків із спеціальним режимом використання;
- виконання виробником теплової енергії, що також придбаває природний газ, у тому числі для виробництва електричної енергії, установлених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20 травня 2015 № 670 «Про порядок розрахунків за спожитий природний газ виробниками електричної енергії, які використовують природний газ для її виробництва» вимог щодо проведення розрахунків з використанням механізму розподілу коштів, що надходять за відпущену електричну енергію на рахунки із спеціальним режимом використання.
Крім того, виробнику теплової енергії необхідно виконати одну з таких умов:
- досягнення станом на 23 число місяця, що передує місяцю постачання природного газу, рівня розрахунків виробника теплової енергії (без урахування штрафних санкцій) з урахуванням суми зарахованих та неперерахованих пільг і субсидій згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 № 256 (Офіційний вісник України, 2002, № 10, ст. 482; 2003, № 44, ст. 2309), за усіма укладеними з ПАК «Нафтогаз України» договорами про постачання природного газу (купівлі-продажу, про закупівлю, відступлення права вимоги тощо) не нижче 90 відсотків (у період з 1 грудня 2018 до 1 квітня 2019 - не нижче 78 відсотків, а для виробника теплової енергії, управління майном якого здійснює Фонд державного майна і який використовує природний газ для виробництва теплової та електричної енергії, у період з 16 листопада 2018 до 1 квітня 2019 та у період з 1 жовтня 2019 до 1 травня 2020 - не нижче 60 відсотків);
- укладення з НАК «Нафтогаз України» договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ згідно з типовим договором у рамках реалізації Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих Організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (за наявності відповідної заборгованості) та виконання зазначеного договору;
- подання виробником теплової енергії до НАК "Нафтогаз України" погодженого НАК "Нафтогаз України" та виконавчим органом відповідної місцевої ради графіка погашення заборгованості (рівними частинами до 1 січня 2021 року щодо всіх договорів з НАК "Нафтогаз України"), складеного на підставі довідки щодо заборгованості, виданої НАК "Нафтогаз України", та виконання такого графіка, а також здійснення поточних розрахунків за використаний природний 1 газ. Наявність графіка погашення заборгованості не змінює порядку розрахунків, установленого між постачальником та виробником теплової енергії у договорах постачання природного газу (купівлі-продажу, про закупівлю, відступлення права вимоги тощо).
Однак, наведені вище умови позивачем виконані не були, в силу чого він не міг отримати газ іншим способом, аніж на підставі ухвали суду про забезпечення позову.
Суди обох інстанцій встановили факт невиконання позивачем наведених вище умов, однак, обґрунтовуючи своє рішення, послалися на Розпорядження КМУ від 03.10.2018 №717-р «Деякі питання опалювального сезону 2018/19 року», яким передбачений доволі абстрактний обов`язок відповідача та ряду інших суб`єктів газового ринку забезпечити безперебійне постачання газу.
На моє переконання, це посилання свідчить про ігнорування судами правил вирішення колізії правових норм, оскільки розпорядження КМУ (підзаконний акт нижчої нормативної сили) не може застосовуватись в тій частині, в якій він суперечить законам («Про ринок природного газу», Кодекс газорозподільних систем тощо) та прийнятим на їх виконання підзаконним актам рівної сили.
Підсумовуючи викладене, приходжу до висновку, що у даному спорі судами був захищений неналежний інтерес позивача, який полягає у отриманні товару (природного газу) всупереч умов нормативних актів і договорів, в силу чого вважаю, що апеляційну скаргу слід було задовольнити, а в задоволенні позову КП «Обласний інформаційно-технічний центр» слід було відмовити у повному обсязі.
Суддя М.М. Слободін