РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.10.2020Справа № 910/11413/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін (без проведення судового засідання) господарську справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фабрика «Сімі»

до Фізичної особи - підприємця Веселова Артема Вікторовича

про стягнення 4 525,14 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробнича фабрика «Сімі» (далі - ТОВ «Виробнича фабрика «Сімі», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця Веселова Артема Вікторовича (далі - ФОП Веселов Артем Вікторович, відповідач) про стягнення 4 525,14 грн за поставлений позивачем, але не оплачений відповідачем товар (3 624,10 грн основного боргу, 216,62 грн пені, 245,36 грн 18% річних, 76,65 грн інфляційних, 362,41 грн штрафу).

В обґрунтування заявлених позовних вимог, з посиланням на ст. 525, 526, 530, 610, 625 ЦК України, позивач зазначає, що відповідачем не виконано зобов`язання за договором купівлі-продажу № 492/20 від 23.01.2020 в частині повної та своєчасної оплати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення № 618 позивач ухвалу суду про відкриття провадження отримав 14.08.2020.

Відповідач у встановлений ухвалою суду п`ятнадцятиденний строк відзиву на позовну заяву не надав.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Так, місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (стаття 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").

Приписами статті 10 зазначеного Закону закріплено, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача є: 02192, м.Київ, вул. Миропільська, буд. 37-Б, кв. 50.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 07.08.2020 направлялись судом на зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу відповідача, конверт повернуто з відміткою: "за закінченням, встановленого строку зберігання".

Відповідно до ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Приписами ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, відповідач повідомлявся про відкриття провадження у справі № 910/11413/20 належним чином.

09.09.2020 до суду надійшла подана позивачем заява, в якій останній повідомив суд, що після звернення до суду, відповідачем сплачено суму основної заборгованості в загальному розмірі 3 624,10 грн, що підтверджуються платіжним дорученням № 2PL825063 від 03.08.2020 на суму 2 009,01 грн та випискою з банку про рух коштів відповідно до якої, відповідачем сплачено 31.07.2020 суму заборгованості в розмірі 1 615,00 грн.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов не скористався, заперечень проти розгляду справи у спрощеному позовному провадженні до суду не надходило.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважав за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

Судом встановлено, що 23.01.2020 між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 492/20 (далі - договір), відповідно до умов п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товари, асортимент, кількість, ціна, а також інші характеристики яких вказані в рахунках-фактурах, податкових та видаткових накладних, надалі за текстом договору - товари.

Товари поставляються партіями. Розмір, вартість та асортимент відповідної партії узгоджується сторонами та фіксується в рахунках-фактурах та накладних (п.1.3 договору).

Пунктом 2.3 договору визначено, що факт передачі товару у власність покупця підтверджується видатковою накладною, оформленою належним чином: підпис уповноваженої особи покупця, печатка або штамп покупця, доручення на отримання партії товару з посиланням на номер і загальну суму, вказану в накладній.

Претензії по поставленому товару (недостача, втрата товарного виду і т.п.), відповідно до п. 2.5 договору, відмічаються під час приймання товару в накладній та підтверджуються підписами представників продавця та покупця.

У пунктах 3.1, 3.2 договору визначено, що ціна договору складається з загальної вартості товарів, що передані у власність покупця за видатковими накладними, якими оформлюється кожна партія товару отриманого покупцем від продавця на протязі дії цього договору. Вартість товару погоджується сторонами у видаткових накладних, інших додатках до цього договору, які є невід`ємною частиною цього договору. Ціни, які зазначені у видаткових накладних на окрему партію товару, є фіксованими і не можуть бути змінені в односторонньому порядку.

Оплата покупцем кожної партії отриманого товару може проводитися у наступному порядку: за кожну отриману партію товару протягом__ календарних днів від дня поставки товару або на умовах передоплати у розмірі 100 (ста) відсотків на підставі рахунку-фактури, який дійсний 2 (два) календарних дні (п. 3.3. договору).

Покупець оплачує товар у гривнях шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця (п. 3.4 договору).

Відповідно до п. 4.1. договору, у випадку несвоєчасної оплати відповідної партії товару, покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця заборгованість з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого товару за кожен день прострочення. Нарахування пені та інфляції передбачених цим пунктом договору, припиняється через 3 (три) роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 4.2. договору, окрім сплати пені, передбаченої п. 4.1. договору, покупець відшкодовує продавцю 18% річних від простроченої суми, розмір яких встановлено за домовленістю сторін на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Нарахування процентів річних, передбачених цим пунктом договору, припиняється через 3 (три) роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У випадку прострочення терміну оплати, передбаченого п. 3.3. договору, на 30 календарних днів, покупець зобов`язаний сплатити продавцю штраф у розмірі 10% від простроченої суми за кожні 30 календарних днів прострочення (п. 4.3. договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до закінчення календарного року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, в тому числі документів. Якщо сторони у термін не менш ніж 20 днів до закінчення терміну дії даного договору не повідомляють один одного про бажання його розірвати, то він вважається продовженим терміном на кожен наступний календарний рік (п. 6.1 договору).

На виконання умов договору, позивачем поставлено, а відповідачем отримано обумовлений товар на загальну суму 3 624,10 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними, які підписані представниками сторін:

- № 4472 від 06.03.2020 на суму 2 009,10 грн;

- № 4783 від 12.03.2020 на суму 670,00 грн;

- № 4784 від 12.03.2020 на суму 945,00 грн.

Як зазначає позивач, відповідачем не сплачено за поставлений товар, через що просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 3 624,10 грн.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 Господарського кодексу України, далі по тексту - ГК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (стаття 627 ЦК України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Згідно зі ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст.656 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України).

Наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що позивачем як продавцем було виконано обов`язок з передання відповідачу товару як покупцю, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 3 624,10 грн, що підтверджується належними та допустимими доказами у справі, видатковими накладними, які підписані представниками сторін та скріплені печаткою позивача: № 4472 від 06.03.2020 на суму 2 009,10 грн, № 4783 від 12.03.2020 на суму 670,00 грн, № 4784 від 12.03.2020 на суму 945,00 грн.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У процесі судового розгляду встановлено, що до відкриття провадження в справі відповідач перерахував позивачеві кошти за товар в розмірі 3 624,10 грн, що підтверджуються платіжним дорученням № 2PL825063 від 03.08.2020 на суму 2 009,01 грн та випискою з банку про рух коштів, відповідно до якої відповідачем сплачено 31.07.2020 суму заборгованості в розмірі 1 615,00 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач звернувся за захистом своїх прав до суду 30.07.2020, що підтверджується штемпелем пошти на конверті та описі вкладення у цінний лист.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч. 3 ст. 231 ГПК України).

Враховуючи те, що відповідачем сума в розмірі 3 624,10 грн за поставлений товар сплачена після звернення позивача до суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі № 910/11413/20 в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Також, у зв`язку з неналежним виконання відповідачем свого зобов`язання за договором, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 216,62 грн пені та 362,41 грн штрафу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктами 4.1., 4.3. договору сторони передбачили, що, у випадку несвоєчасної оплати відповідної партії товару, покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця заборгованість з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого товару за кожен день прострочення. У випадку прострочення терміну оплати, передбаченого п. 3.3. договору, на 30 календарних днів, покупець зобов`язаний сплатити продавцю штраф у розмірі 10% від простроченої суми за кожні 30 календарних днів прострочення.

Здійснивши перевірку розрахунку пені за загальний період з 11.03.2020 по 27.07.2020 в розмірі 216,62 грн та штрафу в розмірі 362,41 грн, суд встановив, що він є арифметично вірним та обґрунтованим, тому вимога позивача про стягнення пені та штрафу підлягає задоволенню в цій частині у розмірі визначеному позивачем.

Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача, інфляційні втрати в розмірі 76,65 грн та 18% річних в розмірі 245,36 грн за загальний період з 11.03.2020 по 27.07.2020.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами п. 4.2. договору, сторони передбачили, що покупець відшкодовує продавцю 18% річних від простроченої суми, розмір яких встановлено за домовленістю сторін на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Нарахування процентів річних, передбачених цим пунктом договору, припиняється через 3 (три) роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок 18% річних наданий позивачем, за загальний період з 11.03.2020 по 27.07.2020 в сумі 245,36 грн, суд встановив, що він є арифметично вірним, розрахованим згідно вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача 245,36 грн 18 % річних підлягає задоволенню.

Крім цього, судом був здійснений перерахунок інфляційних втрат за визначений позивачем період, за результатами якого судом встановлено, що він виконаний арифметично невірно. Так, за розрахунком суду розмір інфляційної складової боргу складає 54,45 грн, а тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню, в розмірі визначеному судом.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 216,62 грн пені, 362,41 грн штрафу, 245,36 грн 18% річних та 54,45 грн інфляційних втрат.

Судові витрати, з урахуванням приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір" частина судового збору з позовних вимог, провадження щодо яких судом закрито, може бути повернута позивачеві за його клопотанням.

Крім того, представником позивача було повідомлено суд про компенсацію судових витрат, в якій останній зазначив, що остаточна вартість правнинної допомоги та розрахунок витрат на правничу допомогу, які позивач сплатить у зв`язку з розглядом справи, та відповідні докази понесених ним витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З огляду на викладене, беручи до уваги заяву представника позивача, суд вважає за можливе після надходження доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу вирішити питання про розподіл таких витрат шляхом прийняття додаткового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 231, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 3 624,10 грн (три тисячі шістсот двадцять чотири грн 10 коп.).

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Веселова Артема Вікторовича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фабрика «Сімі» (08600, Київська обл., м. Васильків, вул. Володимирська, буд. 92, код 37184114) 216,62 грн (двісті шістнадцять грн 62 коп.) пені, 362,41 грн (триста шістдесят дві грн 41 коп.) штрафу, інфляційні втрати в розмірі 54,45 грн (п`ятдесят чотири грн 45 коп.), 18% річних в розмірі 245,36 грн (двісті сорок п`ять грн 36 коп.) та 408,24 грн (чотириста вісім грн 24 коп.) судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 19.10.2020.

Суддя О.Г. Удалова