РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.10.2020Справа № 910/11522/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТК-ЛОГІСТИК"

до відповідача АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

про стягнення 252 189,63 грн.

за участю представників:

від позивача: Гордієнко С.Д.

від відповідача: Лапій А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТК-ЛОГІСТИК" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" про стягнення 252 189,63 грн., з яких: інфляційні втрати у розмірі 152 220,07 грн. та 3% річних у розмірі 99 969,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем неправильно розраховано та неправомірно списано тарифну плату у розмірі 2 213 175,84 грн. При цьому позивач зазначає, що факт безпідставного списання коштів встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/5561/19, яке залишено без змін постановами судів апеляційної та касаційної інстанції. Наполягаючи на тому, що на правовідносини з повернення відповідачем зайво списаних коштів поширюються положення статті 625 ЦК України, позивач заявив до стягнення інфляційні втрати та 3% річних, що розраховані за період фактичного користування відповідачем грошовими коштами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання у справі на 09.09.2020.

03.09.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 09.09.2020 оголошено перерву до 07.10.2020.

14.09.2020 позивач надав відповідь на відзив.

25.09.2020 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

У судовому засіданні 07.10.2020 представник позивача надав додаткові пояснення, підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 07.10.2020 надав додаткові пояснення, заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

07.02.2018 між Товариством (замовник) і Залізницею (перевізник) укладено договір № 07487/ЦТЛ-2018 про надання послуг (далі - договір), за умовами якого:

- предметом договору є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги; у розумінні Договору користування вагоном не є орендою майна, а плата за користування вагоном перевізника не є орендною платою (пункт 1.1);

- надання послуг за договором може підтверджуватися залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами (пункт 1.3);

- щодобово, протягом періоду виконання договору, перевізник надає замовнику в електронному вигляді переліки документів на електронну адресу , а у разі відсутності електронного зв`язку - у паперовому вигляді (пункт 4.6);

- по закінченню звітного місяця, не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, перевізник надає замовнику в електронному вигляді на електронну адресу, зазначену у пункті 4.6 договору, виписки з його особового рахунку та зведену відомість для її підписання, в тому числі з накладенням ЕЦП; виписки з особового рахунку відображають облік коштів, перерахованих замовником на виконання договору, та коштів, витрачених замовником на послуги з організації перевезень вантажів, наданих перевізником; при цьому у виписці відображаються дати утворення та розміри заборгованості, пені (пункт 4.7);

- у разі незгоді із сумою нарахувань та стягнених платежів замовник для проведення перевірки письмово повідомляє перевізника на адресу, зазначену у пункті 14.2 договору (пункт 4.9);

- у разі виявлення перевізником неправильного нарахування платежів здійснюється перерахунок, після чого надлишок стягнутої суми перераховується на особовий рахунок замовника, як плата за майбутні перевезення або ж додатково з сум внесеної попередньої оплати стягуються недоотримані грошові суми (пункт 4.10).

- договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання замовником договору в електронному вигляді з накладанням ЕЦП в АС "Месплан" або АС "Клієнт ЦЗ", або вчинення замовником будь-якої дії на виконання договору і діє з 20.02.2018 до 31.12.2018; якщо жодна із сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то договір діє до надходження такої пропозиції і здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги (пункт 12.1).

На виконання умов договору відповідач здійснив перевезення 8 вагонів з вантажем - "радіоактивні матеріали", що відносяться до класу 7 небезпечних вантажів за номером ООН 3328, які перевозяться відповідно до Правил перевезення небезпечних вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.11.2018 № 1430 (далі - Правила), з яких:

- 28.08.2018 здійснено перевезення 4 навантажених вагонів, що оформлені залізничною накладною СМГС №45400 за категорією перевезення КП-2, які рухалися за напрямком слідування від станції відправлення Електросталь (230900), через прикордонний перетин Зерново (експ. код 334601) до станції призначення Рафалівка (код 355105);

- 05.09.2018 здійснено перевезення 4 вагонів у порожньому стані, що оформлені залізничною накладною СМГС №713091 за категорією перевезення КП-4, які рухалися за напрямком слідування від станції відправлення Рафалівка (код 355105), через прикордонний перетин Зерново (експ. код 334601) до станції призначення Електросталь (230900).

За фактом надання послуг відповідач списав з особового рахунку позивача № НОМЕР_1 тариф на загальну суму 654 449,87 грн.

Перевіряючи достовірність нарахованої та списаної тарифної плати, позивач виявив розбіжності між фактично списаною сумою тарифу та нормативно затвердженою вартістю тарифу, яка розрахована за формулою відповідно до вимог Збірника тарифів, вимог Правил розрахунків за перевезення вантажів (стаття 62 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644.

З підстав виявленого перебору на адресу відповідача було надіслано претензію від 10.10.2018 № 1-06/885, яка залишена останнім без задоволення.

Разом з тим, у відповіді від 27.11.2018 № ДН-3/03-172 відповідач зазначив, що надаючи послуги з перевезення 8 зазначених вагонів, відповідач самостійно прийняв рішення та надав до цього виду перевезення 6 одиниць вагонів прикриття, внаслідок чого до фактично списаного тарифу (654 449,87 грн), з позивача підлягає сплаті недобір тарифу у сумі 412 443,10 грн.

Заперечуючи проти вимог відповідача, позивач надіслав залізниці заперечення від 27.12.2018 № 1-06/914 та від 01.02.2019 № 1-06/926 з вимогою повернути на особовий рахунок позивача безпідставно списаний тариф у сумі 227 581,80 грн (суму перебору тарифу).

Відповідач листом від 04.02.2019 № ЦТЛ-19/289 задовольнив вимоги, викладені у претензії від 10.10.2018 № 1-06/885, у повному обсязі з урахуванням заперечення від 01.02.2019 № 1-06/926, неправомірно списаний тариф у сумі 227 581,80 грн було повернуто на особовий рахунок позивача шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому зазначеної грошової суми.

Разом з тим, у період з 12.01.2018 по 18.01.2019 на виконання умов договору відповідач здійснив перевезення 39 вагонів з вантажем "радіоактивні матеріали", що відносяться до класу небезпечних вантажів за номером ООН 3328, які перевозяться відповідно до Правил, з яких:

- 18 навантажених вагонів, що перевозились за категорією перевезень КП-2 та оформлені залізничними накладними СМГС №45332 (вагони № 92510338, № 92510312, № 02252682; провізна плата, зазначена у накладній - 239 427,37 грн), № 45418 (вагони №92510189, №92510353, №92510338, №02252674; провізна плата, зазначена у накладній - 390620,39 грн), №45443 (вагони №92510213, №92510320, №02252674; провізна плата, зазначена у накладній - 325 893,36 грн), №382736 (вагони №92510205, №92510288, №02252674; провізна плата, зазначена у накладній - 627 208,09 грн), №382755 (вагони №92510320, № 92510247, №02252690; провізна плата, зазначена у накладній - 627 208,09 грн), №382760 (вагони №92510312, №02252856; провізна плата, зазначена у накладній - 296 022,76 грн), які рухалися за напрямком слідування від станції відправлення Электросталь (код 230900), через прикордонний перетин Зерново (експ. код 334601) до станції призначення Рафалівка (код 355105);

- 21 вагон у порожньому стані, що перевозились за категорією перевезень КП-4 та оформлені залізничними накладними СМГС №713088 (вагони №92510189, №02251866, № 02252690; провізна плата, зазначена у накладній - 207 822,29 грн), №713089 (вагони №92510338, № 92510312, №02252682; провізна плата, зазначена у накладній - 216 197,69 грн), № 713092 (вагони № 02252674, №92510189, №92510353, №92510338; провізна плата, зазначена у накладній - 258 729,88 грн), №713094 (вагони № 02252674, №92510213, №92510320; провізна плата, зазначена у накладній - 221 297,29 грн), №713095 (вагони №02252674, №92510205, №92510288; провізна плата, зазначена у накладній - 333 014,06 грн), № 713096 (вагони №02252690, №92510320, № 92510247; провізна плата, зазначена у накладній - 333 014,06 грн), № 713097 (вагони № 02252856, № 92510312; провізна плата, зазначена у накладній - 296 022,76 грн), які рухалися за напрямком слідування від станції відправлення Рафалівка (код 355105), через прикордонний перетин Зерново (експ. код 334601) до станції призначення Электросталь (код 230900).

За наведені послуги відповідач списав з особового рахунку позивача загальну суму тарифу у сумі 4 446 111,88 грн., що підтверджується переліками перевізних документів та виписками з особового рахунку позивача, наявними в матеріалах справи.

Позивач, не погоджуючись із розміром списаних коштів надіслав відповідачу претензію від 04.02.2019 №-06/926 з вимогою повернути на особовий рахунок позивача безпідставно списаний тариф в сумі 2 415 063,22 грн.

Зазначену претензію відповідач отримав 12.02.2019, проте відповіді Залізниця не надіслала, суму надмірно списаного провізного тарифу позивачу не повернула.

В подальшому, у квітні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ТК-Логістик" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі його філії "Центр транспортної логістики" про зобов`язання внести зміни до особового рахунку Товариства № 8202893 шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми 2 415 063,22 грн.

Даний спір розглядався Господарським судом міста Києва у межах справи № 910/5561/19.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2020, а також постановою Верховного Суду від 23.06.2020, позовні вимоги задоволено частково: зобов`язано Залізницю в особі Філії внести зміни до особового рахунку Товариства № 8202893 шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми 2 213 175,22 грн.; у решті позову відмовлено.

У даному випадку господарський суд виходить з того, що принцип юридичної визначеності є одним з основних елементів верховенства права, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, оскільки на момент розгляду справи № 910/11522/20 набрало законної сили судове рішення у справі № 910/5561/19, обставини, які були встановлені під час господарського провадження № 910/5561/19 не підлягають доказуванню в межах даної справи.

В свою чергу, спір у справі № 910/11522/20 виник у зв`язку з тим, що позивач на підставі статті 625 ЦК України нарахував інфляційні втрати та 3% річних за користування відповідачем сумою безпідставно списаних грошових коштів. Відповідні нарахування здійснені позивачем починаючи з наступного дня після кожної дати неправомірного списання коштів відповідачем, закінчуючи датою повернення таких коштів на особовий рахунок позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з частиною першою статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Пунктом 4.1. Договору сторони передбачили що розрахунки здійснюються через філію «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень АТ «Укрзалізниця».

По закінченню звітного місяця, не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, перевізник надає замовнику в електронному вигляді на електронну адресу, зазначену у пункті 4.6 Договору, виписки з його особового рахунку та зведену відомість для її підписання, в тому числі з накладенням ЕЦП; виписки з особового рахунку відображають облік коштів, перерахованих замовником на виконання Договору, та коштів, витрачених замовником на послуги з організації перевезень вантажів, наданих перевізником; при цьому у виписці відображаються дати утворення та розміри заборгованості, пені (пункт 4.7 Договору).

В свою чергу, при вирішення спору у справі №910/5561/19 судами встановлено, що Залізницею неправомірно було списано з рахунку позивача провізну плату у сумі 2 415 063,22 грн. Дані обставини не підлягають доведенню у розумінні ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано дати фактичного списання надлишкових сум, а саме:

по накладній 045332 дата незаконного списання - 15.03.2018;

по накладній 045418 дата незаконного списання - 28.09.2018;

по накладній 713092 дата незаконного списання - 05.10.2018;

по накладній 045443 дата незаконного списання - 31.10.2018;

по накладній 713094 дата незаконного списання - 18.11.2018;

по накладній 382736 дата незаконного списання - 02.12.2018;

по накладній 713095 дата незаконного списання - 16.12.2018;

по накладній 382755 дата незаконного списання - 29.12.2018;

по накладній 713096 дата незаконного списання - 09.01.2019;

по накладній 382760 дата незаконного списання - 09.01.2019;

по накладній 713097 дата незаконного списання - 20.01.2019.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що повернення позивачеві неправомірно списаних коштів у сумі 2 415 063,22 грн. не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України, оскільки, за доводами відповідача, послуги з перевезення фактично надавалися не позивачу, а іншим особам. Також відповідач наполягає на тому, що в будь-якому випадку нарахування не мали здійснюватися в період до 11.08.2019, оскільки тільки в цей день закінчився 180-ти денний строк розгляду претензії, яку надіслав позивач на адресу відповідача.

В цій частині суд зазначає про безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача, враховуючи наступне.

Параграфом 4 статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення визначено, що у випадку неправильного обчислення провізних платежів недобір належить оплаті, а перебір-поверненню.

Згідно з параграфами 1- 3 статті 47 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення право пред`явлення претензії і позову про повернення переборів провізних платежів виникає з дня сплати провізних платежів.

Зважаючи на приписи Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, безпідставними є посилання відповідача на те, що до спріних правовідносин підлягають застосуванню положення частини 2 статті 530 ЦК України.

Суд звертає увагу сторін на те, що грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Враховуючи викладене суд зазначає, що обов`язок відповідача з повернення перебору встановлений як умовами Договору, так і безпосередньо приписами Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення. Отже, обов`язок відповідача з повернення перебору є грошовим зобов`язанням та не ставиться в залежність від того, кому саме надавалися договірні послуги з перевезення вантажів. В цій частині визначальним є факт того, що неправомірне списання коштів відбулося за ініціативою та на власний розсуд Залізниці безпосередньо з поточного рахунку позивача, а відтак, у даному випадку саме позивач є кредитором, що має право вимагати повернення грошових коштів.

Враховуючи факт того, що до моменту повернення (відновлення на поточному рахунку) грошових коштів позивачу останній не мав можливості використовувати ці кошти, останній поніс матеріальні втрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а відтак має законне право на отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

При цьому, як було наголошено судами під час вирішення спору у справі №910/5561/19, згідно з чинним законодавством України, а також відповідно до Угоди не заборонено звертатися з позовом до суду за захистом порушених, не визнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у разі порушення договірних зобов`язань до моменту отримання від перевізника відповіді на претензію до закінчення терміну її надання.

Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Якщо певне зобов`язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв`язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв`язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, останній не здійснив повернення перебору у добровільному порядку, а фактично виконав рішення суду у справі №910/5561/19 у межах виконавчого провадження №61479423 та повністю повернув безпідставно списані кошти на розрахунковий рахунок позивача тільки 02.06.2020, що підтверджується відповідною випискою з особового рахунку позивача 8202893 за червень 2020 року.

Постановою про закінчення виконавчого провадження №61479423 від 30.06.2020 також підтверджується повне виконання рішення боржником.

Таким чином, безпідставне утримання грошових коштів відповідачем тривало з моменту неправомірного списання кожної окремої суми по відповідній накладній у період протягом березня 2018 року - січня 2019 року та до моменту повернення таких сум на розрахунковий рахунок позивача у червні 2020 року.

У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за вірно визначений період, суд встановив, що він виконаний арифметично правильно, з дотриманням вимог чинного законодавства України. Обґрунтованого контррозрахунку відповідачем подано не було. Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 152 220,07 грн. та 3% річних у розмірі 99 969,56 грн. заявлені позивачем правомірно, обґрунтовано, а відтак підлягають задоволенню.

Судом також враховано, що стягнення на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат в якості отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, носить превентивний характер та направлене на сприяння усуненню недоліків у роботі Залізниці в майбутньому, оскільки статус єдиного національного перевізника вантажів та пасажирів України вимагає від суб`єкта найефективнішого функціонування, зокрема у сфері цивільно та господарсько-правових відносин.

В свою чергу, до найбільш важливих загальних принципів права віднесено принцип справедливості, добросовісності і розумності, який згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України визнається загальною засадою цивільного законодавства.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, господарський суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 152 220,07 грн. та 3% річних у розмірі 99 969,56 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Українська залізниця (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, будинок 5; ідентифікаційний код: 40075815) в особі філії «Центр транспортної логістики» Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03038, м. Київ, вул. Федорова, буд. 32, ідентифікаційний код 40123465) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК-ЛОГІСТИК» (02140, м. Київ, вул. Срібнокільська, буд. 22-А, кв. 158; ідентифікаційний код: 34846461) інфляційні втрати у розмірі 152 220,07 грн., 3% річних у розмірі 99 969,56 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 782,84 грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 19.10.2020.

Суддя І.В. Приходько