ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2020 р. Справа №914/1670/19

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів: Бойко С.М.

Якімець Г.Г.

за участю представників сторін від:

позивача: не з`явився;

відповідача: не з`явився;

третьої особи: Станько Т.Р. - адвокат

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , с. Зубра Львівської області б/н від 19.02.2020

на рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2020, повний текст 30.01.2020 (суддя О.Ю. Бортник)

у справі № 914/1670/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Іріс-тепло", смт. Богородчани, Івано-Франківська область

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Біоальтернатива", с. Зимна Вода, Пустомитівський район, Львівська область

за участю третьої особи, яка не

заявляє самостійних вимог на

предмет спору на стороні

відповідача: ОСОБА_1 , с. Зубра Львівської області

про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Суть справи.

ТОВ «Іріс-тепло» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом про витребування із незаконного володіння ТОВ «Біоальтернатива», с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, твердопаливного котла АRS 300 L. Згодом, ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що незважаючи на відсутність права використання котла твердопаливного АRS 300 L, відповідач протягом опалювальних сезонів 2016-2019 років займався виробництвом і продажем теплової енергії, використовуючи для цього котел, який належить позивачу.

Позивач зазначає, що у листопаді 2018 року позивач направив відповідачу листа з вимогою повернути котельне обладнання, яке йому належить. Цю вимогу відповідач залишив без реагування. Тому, позивач подав заяву у правоохоронні органи про скоєння злочину. У ході розгляду цієї заяви, посадовими особами відповідача надано копії документів про те, що 20.07.2018 товариство придбало, розміщений в котельні Манявського ліцею, котел твердопаливний АRS 300 L у громадянки ОСОБА_1 . Зазначена громадянка на той час була одним із учасників ТОВ «Іріс-тепло», яка внесла спірний котел до статутного капіталу товариства згідно з рішенням загальних зборів учасників товариства від 20.10.2014.

Позивач вважає, що саме він є власником спірного котла і громадянка ОСОБА_1 не мала права відчужувати спірний котел.

Керуючись нормами статей 387 та 388 ЦК України позивач вважає, що належним способом захисту його порушеного права є витребування, відчуженого третіми особами за договором, майна від нинішнього його володільця ( відповідача), шляхом віндикації, так як майно вибуло з володіння власника (позивача у справі) не з його волі.

Рішенням суду позов задоволено повністю. Витребувано від ТОВ «Біоальтернатива» на користь ТОВ «Іріс-тепло» котел твердопаливний ARS 300 L. Стягнуто з ТОВ «Біоальтернатива» на користь ТОВ «Іріс-тепло» 2 280 грн судового збору та 15200 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду мотивоване тим, що факт передачі спірного котла у статутний капітал відбувся поза волею позивача, що підтверджено сукупністю вірогідних доказів. Такими доказами є: протокол №2 загальних зборів ТОВ «Іріс-тепло» від 20.10.2014; договір купівлі-продажу № 20/07 від 20.07.2018; довідка за результатами розгляду заяви директора ТОВ «Іріс-тепло» від 02.02.2019; статут ТОВ «Іріс-тепло», нова редакція якого пройшла державну реєстрацію 22.10.2014 ; договір оренди обладнання № 1 від 30.12.2016; акт приймання-передавання обладнання до договору оренди № 1 від 30.12.2016; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи позивача, який сформовано станом на 22.11.2019, аналогічні витяги, сформовані у 2019 р. та 2020 р. станом на 14.03.2019, 20.10.2014 , 04.09.2015 та 03.10.2018; нотаріально завірена заява ОСОБА_1 від 03.10.2018 про вихід із складу учасників товариства позивача.

Крім того, рішення суду мотивоване тим, що згаданий договір є нікчемним в силу ст. 228 ЦК України, оскільки спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. У своїй апеляційній скарзі скаржник покликається на те, що позивач не був власником спірного котла, у його володінні такий не перебував, як наслідок не вибував, а отже підстав звертатися з вказаним позовом у позивача не було. Скаржник зазначає, що позивачем не надано доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_1 було внесено котел у статутний капітал товариства. Апелянт вказує, що відомості, зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань формуються лише на підставі поданих протоколу та реєстраційної картки заявника, а не на підставі доказів, які підтверджують реальне виконання волі учасника. При цьому, подаючи заяву про вихід ОСОБА_1 з товариства від 03.10.2018, як ОСОБА_1 , так і реєстратор, так і нотаріус, який посвідчував заяву, були змушені користуватися та вчиняти дії, з огляду на відомості, наявні у зазначеному Єдиному державному реєстрі. Скаржник також вказує на те, що позивачем не вказано жодних ідентифікуючих ознак котла, який він просить витребувати.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Апелянтом подано додаткові письмові пояснення по суті апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги ст.207 ГПК України та пропущення строків для подання вказаних пояснення в межах строків підготовчих дій, суд дійшов висновку про залишення таких без розгляду. Окрім цього, апелянтом не зазначено у поданих вище поясненнях причини неподання таких під час вчинення підготовчих дій, як це передбачено ст.268 ГПК України.

Апелянтом подано клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з поданням позовної заяви про визнання недійсними рішення загальних зборів ТОВ «Іріс-тепло» від 20.10.2020 та статуту ТОВ «Іріс-тепло», державну реєстрацію якого проведено 22.10.2014.

Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність оскаржуваного рішення суду на момент його прийняття. Враховуючи те, що клопотання про зупинення провадження у справі стосується рішення господарського суду, яке буде прийняте у майбутньому, таке рішення та встановлені у ньому обставини можуть слугувати нововиявленою обставиною у розумінні ст.320 ГПК України для перегляду рішення у вказаній справі.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні поданого клопотання.

Інших клопотань, заяв в порядкуст.207 ГПК України сторонами заявлено не було.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02.09.2014 прийнято рішення про створення товариства позивача. Сформовано статутний капітал позивача у розмірі 1000 грн. Внесок кожної з учасниць товариства становив по 500 грн. Таким чином, частка кожної з учасниць товариства у його статутному капіталі становила 50 %. Вказане підтверджується протоколом № 1 загальних зборів позивача (а.с. 17) та здійсненою 04.09.2014 державною реєстрацією юридичної особи позивача.

В подальшому, 20.10.2014 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проведено збори учасників ТОВ «Іріс-тепло», на яких прийнято рішення про збільшення статутного капіталу товариства з 1000 грн. до 380 000 грн., при цьому вклади учасниць вирішено здійснювати товарно-матеріальними цінностями. До складу внесених кожною із двох учасниць до статутного капіталу товарно-матеріальних цінностей входили котли твердопаливні марки ARS-300L. Внесені ОСОБА_1 товарно-матеріальні цінності оцінено на суму 189 100 грн., що разом із 500 грн. становило 49,9 % статутного капіталу Товариства.

Необхідно зазначити, що згідно зі ст. 144 ЦК України, яка діяла станом на момент збільшення статутного капіталу, ч. 8 ст. 52 Закону України «Про господарські товариства» та п. 3.8. статуту позивача, збільшення статутного капіталу Товариства допускається після внесення усіма його учасниками вкладів у повному обсязі.

У пункті 3.2. цього статуту визначено, що ОСОБА_1 вносить до статутного капіталу товариства майно, до складу якого входить спірний котел твердопаливний марки ARS-300L, частка ОСОБА_1 у статутному капіталі після його збільшення становить уже не 50 %, як до того, а 49,9 %.

На виконання вимог ч.3 ст. 52 Закону України «Про господарські товариства» була проведена державна реєстрація таких змін 22.10.2014, що підтверджується відповідною відміткою на самому статуті.

Водночас матеріалами справи підтверджується, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Біоальтернатива» 20.07.2018 укладено договір купівлі-продажу рухомого майна, а саме спірного котла твердопаливного АRS 300 L.

В подальшому, як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 подано заяву про вихід зі складу учасників позивача, яка датована 03.10.2018. Тобто, на момент укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 була учасником ТОВ «Іріс-тепло».

З огляду на вищевикладене, між сторонами у справі виникли правовідносини щодо права власності на котел твердопаливний АRS 300 L та наявність підстав для витребування такого на підставі ст.388 ЦК України.

Оцінка суду.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з його волі іншим шляхом.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, спірний котел був внесений ОСОБА_1 до статутного капіталу в якості збільшення статутного капіталу ТОВ «Іріс-тепло», як визначили своїм рішенням загальні збори товариства, яке затверджене протоколом від 20.10.2014.

Щодо покликань скаржника на те, що позивачем не надано доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_1 було внесено котел у статутний капітал товариства, як-от акт передачі, то такі є безпідставними, з огляду на сукупність інших доказів, які підтверджують,що спірний котел було внесено ОСОБА_1 у статутний капітал. Так, вказане підтверджується п.3.2 статуту ТОВ «Іріс-тепло», державна реєстрація якого була здійснена 22.10.2020 у зв`язку зі збільшенням статутного капіталу. Зазначене також підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи позивача, який сформовано станом на 22.11.2019, згідно яких одним із засновників ТОВ «Іріс-тепло» є ОСОБА_1 з розміром статутного внеску 189 600 грн (тобто, 500 грн при створенні та 189 100 грн - при збільшенні статного капіталу). Аналогічні витяги, сформовані у 2019 та 2020 станом на 14.03.2019, 20.10.2014, 04.09.2015 та 03.10.2018.

Судом не встановлено, а скаржником не подано доказів, які б свідчили про незаконність чи недійсність рішення зборів товариства про збільшення статутного капіталу, змін статуту позивача, які пройшли державну реєстрацію 22.10.2014, а також державних реєстраційних дій, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо державної реєстрації юридичної особи позивача.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства, частка якого у статутному капіталі товариства становить менше 50 відсотків, може вийти з товариства у будь-який час без згоди інших учасників.

Учасник товариства, частка якого у статутному капіталі товариства становить 50 або більше відсотків, може вийти з товариства за згодою інших учасників.

Рішення щодо надання згоди на вихід учасника з товариства може бути прийнято протягом одного місяця з дня подання учасником заяви, якщо інший строк не передбачений статутом.

Якщо для виходу учасника необхідна згода інших учасників товариства, він може вийти з товариства протягом одного місяця з дня надання такої згоди останнім учасником, якщо менший строк не визначений такою згодою.

Відповідачем та третьою особою у справі суду не подано доказів про надання іншим учасником позивача ( ОСОБА_2 ) згоди на вихід із складу учасників товариства ОСОБА_1 , яка б засвідчувала наявність у цієї учасниці на момент виходу з товариства частки у статутному капіталі в розмірі 50 відсотків.

Учасниками справи також не надано суду доказів внесення ОСОБА_1 її внеску до статутного капіталу товариства у грошовій або будь-якій іншій, відмінній формі, ані ж та, про яку зазначено у п. 3.2. Статуту позивача (зокрема, спірний котел).

А отже, станом на 20.07.2018 ОСОБА_1 повністю внесено до статутного капіталу позивача зазначений у п. 3.2. статуту товариства внесок, до складу якого входив і спірний котел.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, застосовуючи ст. 79 ГПК України, дійшов висновку, що позивачем надано більш вірогідні докази того, що спірний котел було внесено до статутного капіталу позивача.

За таких обставин, з моменту внесення до статутного капіталу позивача спірного котла, ОСОБА_1 перестала бути його власником та станом на 20.07.2018 не мала права розпоряджатись ним.

А відтак спірний котел за відплатним договором купівлі-продажу № 20/07 від 20.07.2018 придбано у третьої особи у справі, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.

За викладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду про те, що право власності позивача на спірний котел порушене і воно підлягає захисту у спосіб, встановлений статтею 388 ЦК України шляхом витребування від добросовісного набувача.

Водночас щодо висновку місцевого господарського суду про те, що спірний договір купівлі-продажу є нечинним на підставі ст. 228 ЦК України, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Нормами ч.ч. 2,3 ст.215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже законодавець розмежовує оспорюваний та нікчемний правочин, головна відмінність між якими полягає в тому, що нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом. За відсутності в законі вказівки на недійсність правочину його не може бути віднесено до нікчемного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями ст. 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15, Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19, 13.10.2020 у справі № № 910/12692/18.

За викладених обставин, вищезазначений договір купівлі-продажу не є таким, що виникає з публічно-правових відносин, а відповідно не є нікчемним в силу ст. 228 ЦК України.

А отже, в цій частині рішення суду підлягає зміні та виключенню з мотивувальної частини висновків суду щодо нікчемності договору купівлі-продажу № 20/07 від 20.07.2018.

Одночасно суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом цієї норми презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (Вказаної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 25.06.2019 у справі № 5023/5836/12, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15 (провадження № 12-33зг18)).

Необхідно зазначити, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (Вказаної позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18).

Схожі висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 09.04.2020 у справі № 10/Б-743.

З аналізу вищевикладених правових норм та правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Касаційного господарського суду випливає, що якщо позивачем у судовому порядку доведено незаконне відчуження належного йому майна за відплатним договором іншій особі, до застосування підлягають норми, визначені ст.388 ЦК України, а відтак спростовується презумпція правомірності такого договору. При цьому, визнання такого договору недійсним не вимагається.

Щодо покликань скаржника на відсутність індивідуальних ознак майна, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Об`єктом позову про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно довідки від 02.02.2019, за результатами розгляду заяви директора ТОВ «Іріс-тепло» (а.с. 21), зазначено, що спір у справі між сторонами виник щодо котла, який знаходиться в с. Манява Богородчанського району Івано-Франківської області. Про це відповідачу було відомо, оскільки при складені згаданої довідки уповноваженою особою органу досудового розслідування відібрано пояснення у керівника відповідача. Крім цього, представником відповідача подано суду договір оренди обладнання № 1/06/10, який укладено між відповідачем та третьою особою (а.с. 195-198). Цей договір стосується котла, розміщеного у с. Манява. Наведені докази свідчать про те, що відповідачу та третій особі відомо, який саме котел просить витребувати у відповідача позивач.

Окрім цього, з наявних матеріалів справи, зокрема, письмових та усних пояснень третьої особи, не вбачається, що існує інший котел, який належав ОСОБА_1 та був переданий в оренду, а потім відчужений на підставі спірного договору ТОВ «Біоальтернатива».

Тобто, скаржник, покликаючись на те, що позивачем не зазначено індивідуальних ознак котла, який він бажає витребувати, не довів належними та допустимими доказами, що твердопаливний котел АRS 300 L, який просить витребувати позивач у відповідача, та котел, який передано третьою особою відповідачу згідно договору купівлі-продажу, є різними згідно моделі чи серійного номера.

Щодо зазначеного вище, апеляційний господарський суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під час вирішення спору, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції.

Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Як ефективний необхідно розуміти такий спосіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За таких обставин, не зазначення позивачем у позовній заяві індивідуальних ознак спірного котла, не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права позивача, з огляду і на те, що в силу п.6 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право під час реалізації своїх повноважень на виконання рішення суду виявляти, описувати та розмежовувати майно, у випадку наявності кількох схожих видів такого майна.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 277 ГПК України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції здійснив неправильне тлумачення ст. 228 ЦК України щодо нікчемності правочину -договору купівлі-продажу № 20/07 від 20.07.2018.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити шляхом виключення з мотивувальної частини висновку суду про нікчемність правочину на підставі ст. 228 ЦК України. В решті рішення суду залишити без змін.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зміну мотивувальної частини рішення, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись 11, 13, 74, 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , с. Зубра Львівської області задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2020 змінити, шляхом виключення з мотивувальної частини висновку суду про нікчемність правочину на підставі ст. 228 Цивільного кодексу України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо або через Західний апеляційний господарський суд до Верховного Суду (п.17.5 Перехідних положень ГПК України).

Справу повернути на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови підписано 26.10.2020.

Головуючий-суддя О.І. Матущак

Судді С.М. Бойко

Г.Г. Якімець