ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"16" жовтня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2316/20
Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання Пелехатій А.О.

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „Наш продукт плюс" (02121, м. Київ, вул. Колекторна, буд. 3);

до відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

про стягнення 25000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 10.08.2020 року до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю „Наш продукт плюс" вх. ГСОО 2398/20 до відповідача - ОСОБА_1 , в якій позивач просить суд стягнути з відповідача штрафу у розмірі 25000,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору №275-17 від 01.02.20, в частині повернення обладнання за вимогою позивача, що стало підставою для нарахування відповідачу штрафу.

Ухвалою суду від 17.08.2020 року відкрито провадження у справі №916/2316/20 за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін із призначенням судового засідання на "16" вересня 2020 р. о 15:30. Крім того, даною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору.

У судовому засіданні від 16.09.2020 року судом було оголошено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи в порядку ч. 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України на 05 жовтня 2020 року о 12:00 год.

У судовому засіданні від 05.10.2020 року, суд дійшов висновку, що спір по справі №916/2316/20 розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, в зв`язку з чим судом було оголошено перерву до 16.10.2020 року о 15:30 год.

У судовому засіданні 16.10.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Водночас, відповідач - ОСОБА_1 про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення ухвал суду на місце реєстрації проживання відповідача згідно листа Головного управління ДМС України в Миколаївській області (вх.№ГСОО 26199/20 від 02.10.2020 року): АДРЕСА_1 , між тим в судові засідання не з`являвся, про поважність причин відсутності не повідомляв, відзив на позовну заяву не надав.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до частин 4, 5 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Водночас, ч. 10 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення відповідно до цієї статті вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою у довідках поштової установи „Адресат відсутній за вказаною адресою", а також відсутність жодних повідомлень щодо причин неявки відповідача у судові засідання, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до п. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення своєчасного судового захисту, дотримуючись завдань судочинства щодо своєчасного розгляду справи, у межах розумного строку.

В судовому засіданні 16.10.2020 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 21.10.2020 року.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

01.02.2017р. між ТОВ „Наш продукт плюс" (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Бойко Анатолієм Петровичем (покупець) було укладено договір поставки №275-17, відповідно до якого п.1.1 постачальник зобов`язується передати товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар у власність і сплатити за нього обумовлену накладною грошову суму.

Згідно умов п. 1.2 Договору, сторони застосовують до даного Договору умову DDP (доставка постачальником Товару в пункт, вказаний Покупцем) в редакції "ІНКОТНРМС" 2010 року.

Відповідно до п. 4.6 Договору, з метою дотримання температурного режиму зберігання заморожених продуктів харчування та морозива постачальник має право надавати Покупцеві торгівельне холодильне обладнання (далі - ТХО) Надання та повернення ТХО підтверджується підписанням сторонами Акту прийому-передачі ТХО та Акту прийому-передачі (повернення) ТХО. Постачальник за згодою сторін забезпечує Покупця необхідною кількістю ТХО задля дотримання температурного режиму зберігання Товару. Покупець зобов`язується використовувати ТХО тільки для зберігання Товару, шо поставляється та цим Договором.

Положенням п. 4.7 Договору, покупець зобов`язується суворо дотримуватися умов, передбачених Додатками № 4, 5 та не передавати ТХО третім особам.

Згідно п. 4.8 Договору, постачальник має право вимагати від Покупця розміщення Товару в ТХО у відповідності до стандартів викладки Постачальника.

Відповідно до Додатку №1 до Договору, визначено умови оплати поставленого товару, зокрема загальне відстрочення платежу на товари, поставлені протягом строку дії Договору.

У Додатках №2 до Договору - Повідомлення про зразки печаток, штампів та підписів матеріально-відповідальних осіб покупця, відповідачем були визначені матеріально-відповідальні особи, які мають право засвідчувати документи про прийняття товару та зразки їх підпису.

В якості Додатку №5 до Договору, сторонами було погоджено порядок використання торгівельного холодильного обладнання (ТХО) (Порядок), відповідно до п.1.1.1-1.1.3, 1.1.6 якого покупець зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів для забезпечення зберігання ТХО в період дії Договору; нести відповідальність за втрату, пошкодження несвоєчасне повернення/неповернення, відсутність за місцем встановлення ТХО Постачальника, що знаходиться у Покупця, порушення Покупцем п.п. 4.7., 4.8. Договору незалежно від причини таких дій та порушень з моменту одержання ТХО від Постачальника за Актом прийому- передачі торгівельного холодильного обладнання (ТХО) (Додаток №3) (далі- Акт встановлення) до моменту його повернення Постачальнику за Актом прийому- передачі (повернення) торгівельного холодильного обладнання (ТХО) (Додаток № 6) (далі- Акт повернення); повернути ТХО Постачальнику за першою вимогою останнього; по закінченню строку дії Договору повернути ТХО постачальнику у виправному стані.

Згідно п.2.2.1 Порядку, постачальник має право у будь-який час вимагати під Покупця повністю або частково повернути ТХО протягом 7-ми календарних днів з моменту отримання письмового повідомлення Постачальника. Повідомлення Постачальника надсилається на адресу Покупця, зазначену в Договорі та вважається отриманим Покупцем на шостий календарний день з дати його відправлення Постачальником.

У п. 3.1 Порядку сторонами передбачено, що покупець несе відповідальність за збереження і цілісність ТХО з дати його отримання за Актом встановлення і до дати його повернення Постачальнику за Актом повернення. За несвоєчасне повернення, за пошкодження або втрату ТХО, а також за фактичну відсутність ТХО за місцем встановлення, що визначене Покупцем, незалежно від причини такого ушкодження, втрати, неповернення/ несвоєчасного повернення або відсутності, покупець виплачує постачальнику штраф у розмірі 5 000,00 грн.

На виконання умов Договору та у відповідності до Порядку, 18.03.2017 року позивач передав, а відповідач прийняв ТХО об`ємом 400 л, вартістю 7500 грн за інвентарним номером Ю з визначеним місцем встановлення: с. Бузьке, вул. Леніна 473-А, про що складено акт прийому-передачі №2070/2417, за актом прийому-передачі №2072/2419, ТХО об`ємом 400 л, вартістю 7500 за інвентарним номером 120015383 з місцем встановлення: с. Бузьке, вул. Леніна 93, за актом прийому-передачі №2082/2429, ТХО об`ємом 400 л, вартістю 7500 за інвентарним номером Ю з місцем встановлення: м. Вознесенськ, вул. Черняховського, 14.

29.05.2017 року позивач передав, а відповідач прийняв за актом прийому-передачі б/н, ТХО об`ємом 400 л, вартістю 7500 за інвентарним номером 120016561 з місцем встановлення: с. Бузьке, вул. Леніна 180 та за актом прийому-передачі №2384, ТХО об`ємом 600 л, вартістю 12000 за інвентарним номером Ю з місцем встановлення: с. Бузьке, вул. Леніна 421.

Як зазначає позивач, 30.01.2020 року відбулась державна реєстрація припинення підприємницької діяльності ФОП Бойко А.П. згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб -підприємців та громадських формувань № від 09.06.2020 року.

12.06.2020 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про повернення ТХО вих.№№16, 17 за договором поставки №275-17 від 01.02.2017 року, у відповідності до якої позивач вимагав терміново повернути передане ТХО у кількості 5 одиниць, або у випадку його втрати, ушкодження, добровільно сплатити штраф у розмірі 5000 грн. Зазначені вимоги направлено на адресу відповідача, вказану у договорі та на його адресу місця реєстрації, докази направлення додані позивачем до матеріалів справи.

Між тим відповідач не повернув на вимогу позивача ТХО та не сплатив у добровільному порядку штраф за його неповернення, що стало підставою для звернення до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 25 000 грн. за неповернення 5 одиниць ТХО.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Як встановлено судом, згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, 30.01.2020 року за власним рішенням ОСОБА_1 припинив свою підприємницьку діяльність

За змістом статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №910/8729/18, від 09.10.2019 у справі 127/23144/18.

Відповідно до ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598- 609 ЦК України, статей 202- 208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Враховуючи наведене у сукупності, суд зазначає, що позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив господарську юрисдикцію спору відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як Фізичної особи - підприємця не припинились.

Так, відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що 01.02.2017р. між ТОВ „Наш продукт плюс" (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Бойко Анатолієм Петровичем (покупець) було укладено договір поставки №275-17, відповідно до якого п.1.1 постачальник зобов`язується передати товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар у власність і сплатити за нього обумовлену накладною грошову суму.

Відповідно до п. 4.6 Договору, з метою дотримання температурного режиму зберігання заморожених продуктів харчування та морозива постачальник має право надавати Покупцеві торгівельне холодильне обладнання (далі - ТХО) Надання та повернення ТХО підтверджується підписанням сторонами Акту прийому-передачі ТХО та Акту прийому-передачі (повернення) ТХО. Постачальник за згодою сторін забезпечує Покупця необхідною кількістю ТХО задля дотримання температурного режиму зберігання Товару. Покупець зобов`язується використовувати ТХО тільки для зберігання Товару, шо поставляється та цим Договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору, 18.03.2017 року позивач передав, а відповідач прийняв ТХО об`ємом 400 л, вартістю 7500 грн за інвентарним номером Ю з визначеним місцем встановлення: с. Бузьке, вул. Леніна 473-А, про що складено акт прийому-передачі №2070/2417, за актом прийому-передачі №2072/2419, ТХО об`ємом 400 л, вартістю 7500 за інвентарним номером 120015383 з місцем встановлення: с. Бузьке, вул. Леніна 93, за актом прийому-передачі №2082/2429, ТХО об`ємом 400 л, вартістю 7500 за інвентарним номером Ю з місцем встановлення: м. Вознесенськ, вул. Черняховського, 14.

29.05.2017 року позивач передав, а відповідач прийняв за актом прийому-передачі б/н, ТХО об`ємом 400 л, вартістю 7500 за інвентарним номером 120016561 з місцем встановлення: с. Бузьке, вул. Леніна 180 та за актом прийому-передачі №2384, ТХО об`ємом 600 л, вартістю 12000 за інвентарним номером Ю з місцем встановлення: с. Бузьке, вул. Леніна 421.

Як вище встановлено судом, згідно Додатку №5 до Договору, сторонами було погоджено порядок використання торгівельного холодильного обладнання (ТХО) (Порядок), відповідно до п.1.1.1-1.1.3, 1.1.6 якого покупець зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів для забезпечення зберігання ТХО в період дії Договору; нести відповідальність за втрату, пошкодження несвоєчасне повернення/неповернення, відсутність за місцем встановлення ТХО Постачальника, що знаходиться у Покупця, порушення Покупцем п.п. 4.7., 4.8. Договору незалежно від причини таких дій та порушень з моменту одержання ТХО від Постачальника за Актом прийому- передачі торгівельного холодильного обладнання (ТХО) (Додаток №3) (далі- Акт встановлення) до моменту його повернення Постачальнику за Актом прийому- передачі (повернення) торгівельного холодильного обладнання (ТХО) (Додаток № 6) (далі- Акт повернення); повернути ТХО Постачальнику за першою вимогою останнього; по закінченню строку дії Договору повернути ТХО постачальнику у виправному стані.

Аналізуючи зміст укладеного між сторонами договору №275-17 від 01.02.2017 року суд зазначає, що вказаний договір, за своєю правовою природою є договором змішаного типу оскільки містить в собі елементи договору поставки, в частині обов`язку передачі товару у власність покупця, а також, договору позики, в частині надання ТХО для зберігання заморожених продуктів харчування та морозива.

До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно до ч.1, 2 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п.2.2.1 Порядку, постачальник має право у будь-який час вимагати під Покупця повністю або частково повернути ТХО протягом 7-ми календарних днів з моменту отримання письмового повідомлення Постачальника. Повідомлення Постачальника надсилається на адресу Покупця, зазначену в Договорі та вважається отриманим Покупцем на шостий календарний день з дати його відправлення Постачальником.

Так, 12.06.2020 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про повернення ТХО вих.№№16, 17 за договором поставки №275-17 від 01.02.2017 року, згідно якої позивач вимагав терміново повернути передане ТХО у кількості 5 одиниць, або у випадку його втрати, ушкодження, добровільно сплатити штраф у розмірі 5000 грн.

Як вбачається з наданих позивачем доказів надіслання (опису в цінний лист, чеку та накладної), вимогу позивачем було направлено 16.06.2020 року на адресу, яка зазначена в договорі та на безпосередню адресу місця реєстрації позивача, але отримана вона останнім не була.

Між тим, з врахуванням п.2.21 положень Додатку №5 до Договору, повідомлення вважається отриманим ОСОБА_1 на шостий календарний день з дати його відправлення, тобто 22.06.2020 року.

З урахуванням того, що відповідачем вимогу позивача про повернення ТХО виконано не було, відповідач повинен сплатити на користь позивача штраф за кожну одиницю неповернутого ТХО у розмірі 25000 грн, про що заявлено у позовних вимогах.

У зв`язку з чим, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити на користь позивача штраф за кожну одиницю неповернутого ТХО у розмірі 25 000 грн.

Згідно з положеннями ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статей 216, 218 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій в порядку, передбаченому законодавством та договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Суд зазначає, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У п. 3.1 Порядку сторонами передбачено, що покупець несе відповідальність за збереження і цілісність ТХО з дати його отримання за Актом встановлення і до дати його повернення Постачальнику за Актом повернення. За несвоєчасне повернення, за пошкодження або втрату ТХО, а також за фактичну відсутність ТХО за місцем встановлення, що визначене Покупцем, незалежно від причини такого ушкодження, втрати, неповернення/ несвоєчасного повернення або відсутності, покупець виплачує постачальнику штраф у розмірі 5 000,00 грн.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

За приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази повернення обладнання відповідачем та не спростовано належними та допустимими доказами обов`язок щодо необхідності повернення вказаного обладнання на вимогу позивача.

Таким чином, суд робить висновок, що за обставинами справи є доведеними позивачем належними доказами факти неповернення відповідачем обладнання у кількості 5 одиниць, вказаного в актах прийому-передачі №2070/2417 від 18.03.2017, №2070/2419 від 18.03.2017 року, №2082/2429 від 18.03.2017 року, б/н від 29.05.2017 року та №2384 від 29.05.2017 року, що дає підстави для обгрунтованого застосування до покупця відповідальності у вигляді штрафу за кожну одиницю ТХО в розмірі 25000 грн, відповідно до п.3.1 Додатку №5 до Договору.

Оцінюючи надані позивачем докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Наш продукт плюс" обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення прийнято на користь позивача, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн., понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Наш продукт плюс" (02121, м. Київ, вул. Колекторна, буд. 3, ) штраф у розмірі 25000/двадцять п`ять тисяч/грн коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2102/дві тисячі сто дві/грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в порядку ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 21 жовтня 2020 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська