ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

13 жовтня 2020 року м.Тернопіль Справа №921/463/20

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянув справу

за позовом: Приватного акціонерного товариства Тернопільголовпостач, м.Тернопіль

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Тернопільбуд, м.Тернопіль

про стягнення 104168,38грн,

за участю представників:

позивача: не з`явився;

відповідача: Печений О.П., ордер серії ВО №1006608 від 29.07.2020.

В порядку ст.ст.8, 222 Господарського процесуального кодексу України судом не здійснювалося фіксування судового процесу технічними засобами у зв`язку з відсутністю сторін.

Позивач - Приватне акціонерне товариство Тернопільголовпостач, м.Тернопіль, звернувся 10.07.2020 (згідно відтиску штампу вхідної кореспонденції суду за вх.№530) до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Тернопільбуд, м.Тернопіль, про стягнення 104168,38грн, в тому числі 13843,49грн інфляційних нарахувань, 7975,72грн 3% річних та 82349,17грн нарахованої пені, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договору №3 від 08.02.2012 в частині внесення плати за користування залізничною під`їздною колією.

Відповідач своїм правом на подання письмового відзиву на позов не скористався. Натомість, його представник в судовому засіданні щодо суті позову пояснив, що договір №3 від 08.02.2012 є продовженим; вказані позивачем прострочення платежів мали місце; однак, борг в червні 2020 року погашений повністю. Із періодом нарахування пені відповідач не погоджується, зазначаючи, що пеня нараховується протягом 6 місяців від дати виникнення прострочення платежу, тоді як позивачем такі нарахування здійснено за весь період існування прострочки; власного розрахунку штрафних санкцій відповідачем не надано.

Процесуальні дії суду у справі.

Ухвалою суду від 15.07.2020 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 04.08.2020, котре було відкладено на 29.09.2020.

Ухвалою суду від 29.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні 13.10.2020.

Представник позивача в судове засідання не з`явися. Згідно поданих клопотань №26 від 03.08.2020 (вх.№5081 від 03.08.2020), №29 від 28.09.2020 (вх.№6727 від 28.09.2020) розгляд справи просив здійснювати без його участі за наявними у справі матеріалами.

Уповноважений представник відповідача вказав, що сторони не досягли згоди щодо мирного врегулювання даного господарського спору.

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені рівні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловленні своєї правової позиції у спорі та наданні відповідних доказів, що є підставою для розгляду справи по суті в даному судовому засіданні, з урахуванням клопотання позивача про розгляд справи без участі його предстанвика.

Після виходу з нарадчої кімнати в судовому засіданні 13.10.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, господарський суд встановив такі фактичні обставини справи.

08.02.2012 між Приватним акціонерним товариством «Тернопільголовпостач» як Підприємством та Управлінням виробничо-технологічної комплектації Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільбуд» як Контрагентом, укладено договір №3 (далі договір), згідно умов якого Підприємство надало Контрагенту право користуватися залізничною під`їзною колією, довжиною 715 метрів в один кінець; дана відстань є розрахунковою для внесення оплати, пов`язаною з рухом вагонів на даній під`їзній колії (п.п.2, 2.4 договору).

Пунктом 3.1 договору передбачено, обов`язок Підприємства підтримувати колію у справному стані згідно Статуту залізниці.

Згідно пункту 2.5 договору Підприємство станом на перше число місяця наступного за звітним в 2012 році по фактичній кількості отриманих Контрагентом вагонів, розраховує суму оплати, виходячи із місячних витрат на утримання під`їзної колії спільного користування згідно складеного Підприємством кошторису. Плата за користування колією ПАТ «Тернопільголовпостач» здійснюється за формулою: Р=S/N+S1/N1, де Р - вартість проїзду одного вагону на довжину колії 715м.; S - сума затрат на обслуговування колії довжиною 555м., N - загальна кількість вагонів, що рухаються по даному участку S1 - сума затрат на обслуговування колії від стрілки №201 до №1А, N1 - загальна кількість вагонів, що рухаються по колії від стрілки №201 до №1А (за мінусом вагонів Сендс та Док).

У випадках, якщо Контрагент за звітний період не отримав вагонів, розрахункова величина отриманих вагонів дорівнює одиниці.

Контрагент сплачує аванс за користування залізничною колією виходячи із середньомісячної суми сплачених коштів за попередній рік до 25-го числа поточного місяця за наступний місяць (вся сума за 2011/12).

У випадку несвоєчасної оплати чи ухилення від виконання грошових зобов`язань, передбачених договором, Контрагент сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки (п.2.5 договору).

Вирішення питань, які не передбачені договором сторони керуються Статутом залізниці, відповідними Правилами, Положеннями, що діють на залізниці. Про свій намір розірвати договір одна сторона повідомляє іншій стороні письмово за 20 днів до дати розірвання договору (п.3 договору).

Договір, відповідно до п.3.2, укладено терміном на один рік та з можливістю пролонгації на такий самий строк за умови, якщо жодна із сторін за 20 календарних днів до закінчення договору не заявить про намір щодо його розірвати.

Матеріали справи свідчать, що протягом 2016-2018 років позивачем надано послуги з користування під`їзною колією згідно Актів здачі-прийняття виконаних робіт (послуг) №П-00000001 від 31.01.2017 на суму 70584,91грн, №П-00000004 від 24.01.2018 на суму 118775,04грн, №П-00000040 від 28.02.2018 на суму 15358,75грн, №П-00000041 від 28.02.2018 на суму 15921,69грн; №П-00000081 від 31.03.2018 на суму 10400,76грн, №П-0000116 від 30.04.2018 на суму 17655,94грн, №П-0000149 від 31.05.2018 на суму 26538,60грн, №П-0000184 від 30.06.2018 на суму 22500,00грн, №П-0000216 від 31.07.2018 на суму 23467,50грн, №П-0000251 від 31.08.2018 на суму 20387,25грн, №П-0000282 від 30.09.2018 на суму 14806,68грн, №П-0000316 від 31.10.2018 на суму 20087,91грн, №П-0000371 від 30.11.2018 на суму 20865,32грн, №П-0000380 від 31.12.2018 на суму 19411,86грн.

Як вбачається з долучених до справи виписок з банківського рахунку, а також платіжних доручень №№401, 402 від 24.02.2016 (а.с.51-72), УВТК ТОВ «ТЕРНОПІЛЬБУД» здійснило оплату за користування під`їзною колією такими платежами: 24.03.2017 на суму 20000грн, 23.06.2017 на суму 20000грн, 14.08.2017 на суму 20000грн, 21.10.2017 15000грн, 31.10.2017 10000грн, 14.11.2017 - 17826,17грн, 13.12.2017 15000грн, 23.02.2018 20000грн, 30.03.2018 20000грн, 17.04.2018 15000грн, 22.05.2018 30000грн, 29.05.2018 19000грн, 08.06.2018 30000грн, 23.06.2018 30000грн, 19.07.2018 40000грн, 12.06.2020 142177,30грн.

Оскільки відповідачем було допущено прострочення в оплаті за послуги користування під`їзною колією, то позивачем за період з 26.02.2018 по 11.06.2020 нараховано на суму прострочених платежів 13843,49грн інфляційних втрат, 7975,72грн 3% річних та 82349,17грн пені, які просить стягнути з відповідача в примусовому порядку.

Оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в сукупності, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з таких мотивів.

За приписами ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Отже цивільні права та обов`язки виникають з договорів, тобто носять диспозитивний характер. Це полягає в обов`язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов`язання, визначені умовами договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, а одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст.525, 629 ЦК України).

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 903 Цивільного кодексу України, у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строки та в порядку, що встановлені договором.

Умовами договору №3, укладеного 08.02.2012 між ПАТ «Тернопільголовпостач» та УВТК ТОВ «Тернопільбуд», визначено надання останньому права користування залізничною під`їзною колією, довжиною 715метрів за плату, тобто даний договір є двосторонній, платний, строковий. Договір підписано уповноваженими представниками сторін, чинність та строковість договору не заперечується сторонами, як і те, що сторонами досягнуто згоди по всіх його істотних умовах, що передбачені для даного виду договорів.

Як вказує позивач, і це додатково підтверджено в усних поясненнях представника відповідача у судовому засіданні 13.10.2020, УВТК ТОВ «Тернопільбуд» в період 2016-2018 років користувалося залізничною колією, що вбачається з Актів здачі-прийняття виконаних робіт (послуг) №П-00000001 від 31.01.2017, №П-00000040 від 28.02.2018, №П-00000081 від 31.03.2018, №П-0000116 від 30.04.2018, №П-0000149 від 31.05.2018, №П-0000184 від 30.06.2018, №П-0000251 від 31.08.2018, №П-0000282 від 30.09.2018, №П-0000316 від 31.10.2018, №П-0000371 від 30.11.2018, №П-0000380 від 31.12.2018, котрі підписані сторонами без зауважень. Відповідно, у відповідача виник обов`язок з оплати наданих послуг.

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно п.2.5 договору УВТК ТОВ «Тернопільбуд» зобов`язалося проводити оплату авансовими платежами за користування залізничною колією до 25-го числа поточного місяця за наступний місяць. В силу положень даного пункту договору, ст.903 та ст.530 Цивільного кодексу України, строк виконання зобов`язань відповідача щодо оплати за користування залізничною колією за 2016-2018 роки є таким, що настали.

В той же час, матеріалами справи підтверджено неналежне виконання УВТК ТОВ «Тернопільбуд» своїх договірних обов`язків в частині здійснення оплати користування залізничною колією у визначений договором строк.

Наявними у справі доказами, зокрема банківськими виписками та платіжними дорученнями про оплату підтверджується, що 12.06.2020 УВТК ТОВ «Тернопільбуд» перераховано грошові кошти в сумі 142177,30грн, тобто здійснено остаточний розрахунок за користування залізничною колією. Втім, його заборгованість перед позивачем в період з 26.02.2018 до 25.032018 складала 98775,04грн, з 26.03.2018 до 30.03.2018 - 130055,48грн, з 31.03.2018 до 17.04.2018 - 110055,48грн, з 18.04.2018 до 25.04.2018 - 95055,48грн, 3 26.042.018 до 22.052.018 - 105456,24грн, з 23.05.2018 до 25.05.2018 - 75456,24грн, з 26.05.2018 до 29.05.2018 - 93112,18грн, з 30.05.2018 до 08.06.2018 - 74112,18грн, з 09.06.2018 до 23.06.2018 - 44112,18грн, з 24.06.2018 до 25.06.2018 - 14112,18грн, з 26.06.2018 до 19.07.2018 - 40650,78грн, з 20.07.2018 до 25.07.2018 - 63150,78грн, з 26.07.2018 до 25.08.2018 - 23150,78грн, з 26.08.2018 до 25.09.2018 - 46618,28грн, з 26.09.2018 до 25.10.2018 - 67005,53грн, з 26.10.2018 до 25.11.2018 - 81812,21грн, з 26.11.2018 до 25.12.2018 - 101900,12грн, з 26.12.2018 до 25.01.2019 - 122765,44грн, з 26.01.2019 до 11.06.2020 - 142177,30грн. Дані обставини відповідачем не заперечуються.

При цьому, суд бере до уваги підтверджену обома сторонами інформацію по господарських операціях за договором №3 від 08.02.2012, наведену в Акті звірки розрахунків за період 01.01.2016 по 31.01.2017, зокрема щодо наявності заборгованості у УВТК ТОВ «Тернопільбуд» за попередні періоди користування колією в розмірі 112712,79грн, здійснення в цей період платежів на суму 65471,53грн (24.02.2016 8380,80грн, 14.04.2016 20659,95грн, 27.09.2016 -35430,78грн, 06.10.2016 1000грн), виникнення обов`язку з оплати користування колією на суму 70584,91грн та, відповідно, існування кінцевого сальдо у періоді в розмірі 117826,17грн. Можливість використання Акту звірки розрахунків як одного з доказів на підтвердження розміру заборгованості в сукупності з іншими доказами узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 3 липня 2019 року у справі №187/789/17, від 05 березня 2019 року у справі №910/1389/18,

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Правовідносини, що виникли на підставі договору №3 від 08.02.2012 є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Згідно ст.229 ГК України, ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу, з урахуванням процентів річних, є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно положень ЦК України проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань та можуть стягуватися поряд із пенею. Розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі.

Оскільки в договорі №3 від 08.02.2012 не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від прострочених сум за відповідний час прострочення.

Оцінивши подані позивачем розрахунки трьох відсотків річних в розмірі 7975,72грн за період з 26.02.2018 по 11.06.2020 на відповідну суму заборгованості, яка існувала у вказаний період, та суму інфляційних нарахувань в розмірі 13843,49грн за аналогічний період (з березня 2018 року по травень 2020 року) суд, вважає заявлені вимоги в цій частині обґрунтованими і такими, що відповідають вимогам закону та умовам договору, а тому задовольняються судом.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення пені, нарахованої за несвоєчасне здійснення оплати послуг за користування залізничною колією, суд виходить з наступного.

Згідно із ч.1 ст.548, ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня), якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом положень ч. 4, 6 ст. 231 ГК України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно із ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У даному випадку згідно з п.2.5 договору №3 від 08.02.2012 за несвоєчасну оплату за користування залізничною колією, передбачено сплату УВТК ТОВ «Тернопільбуд» пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, що відповідає наведеним нормам закону.

Позивачем документально доведено, а судом встановлено і це не заперечується відповідачем, наявність факту порушення УВТК ТОВ «Тернопільбуд» строків внесення плати за користування залізничною колією.

Отже, позивач відповідно до умов договору й положень чинного законодавства, зокрема ст.ст.546, 610-612 ЦК України, має право на застосування штрафних санкцій до УВТК ТОВ «Тернопільбуд» у зв`язку з порушенням останнім строків виконання господарських зобов`язань.

Водночас, положеннями ч.6 ст.232 ГК передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Приписами даної норми ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Інший період чи строк нарахування пені, ніж передбачений ч.6 ст.232 ГК України, договір від 08.02.2012 не визначає.

Виходячи з цього, нарахування пені за кожним Актом прийому-передачі робіт (послуг) припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано боржником (25-го числа місяця, наступного за звітним).

Позивач з вимогою про стягнення суми нарахованої за порушення строків оплати за користування залізничною колією пені звернувся 10.07.2020, тобто з порушенням річного строку позовної давності для стягнення неустойки, передбаченої п.1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК як на загальну, так і на спеціальну позовну давність.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна, є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

В матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності.

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ані спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Відповідно, суд у даному випадку не має правових підстав застосувати позовну давність щодо вимог про стягнення пені.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено факт існування заборгованості в розмірі 142177,30грн станом на 12.06.2020, тому суд вважає, що правомірними є нарахування на дану суму боргу пені за 182 дні (6 місяців) від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що становить 15042,85грн, котра підлягає до задоволення.

В частині стягнення 67306,32грн пені, суд відмовляє, оскільки таку нараховано позивачем без врахування положень ч.6 ст.232 ГК України.

Розподіл судових витрат.

Зважаючи на подані докази на підтвердження понесених судових витрат та враховуючи, що жоден із учасників справи не зробив заяви про подання відповідних доказів після ухвалення рішення суду, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.4, 11, 42, 46, 47, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 219, 220, 222, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Тернопільбуд, м.Тернопіль пр. С. Бандери, 38, ідентифікаційний код 0168934 на користь Приватного акціонерного товариства Тернопільголовпостач, м.Тернопіль, вул. Промислова, 20, ідентифікаційний код 01882806 13843,49 грн. інфляційних втрат, 7975,72 грн. 3% річних, 15042,85 грн пені та 743,83 грн в повернення сплаченого судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення через Західний апеляційний господарський суд.

Повне судове рішення складено та підписано 26.10.2020.

Суддя Н.О. Андрусик