ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2020 року м.Дніпро Справа № 908/3592/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Вечірка І.О., Білецької Л.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця на рішення господарського суду Запорізької області від 23.04.2020 року (повний тест рішення складено 05.05.2020 року) у справі №908/3592/19 (суддя Зінченко Н.Г. )

за позовом Акціонерного товариства Українська залізниця, (03680, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), буд. 5) в особі Філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця, (03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, буд. 61) в особі Виробничого структурного підрозділу Запорізьке територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця, (69068, м. Запоріжжя, вул. Кругова, буд. 80А)

до відповідача Фізичної особи-підприємця Нижарадзе Ландиши Шукраєвни, ( АДРЕСА_1 )

про виселення із нежитлових приміщень та стягнення 98877,77 грн. заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 23.04.2020 року у справі №908/3592/19 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто (з урахуванням ухвали господарського суду Запорізької області від 20.05.2020 року про виправлення описки) з Фізичної особи-підприємця Нижарадзе Ландиши Шукраєвни, на користь Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця в особі Виробничого структурного підрозділу Запорізьке територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця 45 844,33 грн- неустойки, 2 209,50грн - витрат на утримання орендованого майна, 84,79 грн- інфляційних втрат, 48,13 грн - 3 % річних та 2857,18 грн. судового збору - судового збору.

Прийнято відмову від позову в частині позовних вимог про виселення Фізичної особи-підприємця Нижарадзе Ландиши Шукраєвни, м. Пологи Запорізької області із нежитлових приміщень № 1 і № 2, загальною площею 42,7 кв.м., розташованих за адресою: м. Пологи Запорізької області, пров. Станційний, буд. 6/вул. М.Горького, буд. 8, будівлі (літера Д) та закрито провадження у справі № 908/3592/19 в цій частині позовних вимог.

Провадження у справі № 908/3592/19 в частині позовних вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Нижарадзе Ландиши Шукраєвни, м. Пологи Запорізької області на користь Акціонерного товариства Українська залізниця, м. Київ в особі Філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця, м. Київ в особі Виробничого структурного підрозділу Запорізьке територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця , м. Запоріжжя 138,20 грн. заборгованості за Договором про відшкодування витрат на утримання орендованого майна № ПР/БМЕУ-3-15-013/НКМ-В від 12.03.2015 закрито.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано наступними обставинами:

- укладений сторонами договір оренди з урахуванням всіх укладених до нього додаткових договорів діяв з 13.02.2015 року по 30.06.2018 року включно;

- після закінчення строку дії договору оренди відповідач, в порушення умов договору та вимог чинного законодавства, орендоване майно позивачу не повернув;

- після відкриття провадження у справі № 908/3592/19 нерухоме майно, що було предметом договору оренди державного нерухомого майна № 3363/д від 13.02.2015 року, відповідач повернув позивачу по акту приймання-передавання від 01.04.2020 року;

- за час фактичного користування орендованим майном після закінчення строку дії договору оренди за період з 01.07.2018 року по 22.11.2019 року позивачем на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України та п. 10.11 договору оренди нараховано відповідачу плату за користування майном в розмірі 91 688,65 грн.;

- за період з 01.07.2018 року по 22.11.2019 року, тобто в період, коли договір оренди припинив свою дію, відповідачем сплачувалися позивачу кошти за фактичне користування нерухомим майном в розмірі орендної плати за кожний місяць; загалом за вказаний період відповідачем сплачено позивачу 45 844,34 грн.;

- у заявлений позивачем період з 01.07.2018 року по 22.11.2019 року, тобто в період, коли договір оренди припинив свою дію, у позивача виникло право вимагати від відповідача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення згідно ч. 1, 2 ст. 785 Цивільного кодексу України;

- врахувавши сплату відповідачем позивачу 45 844,34 грн. за фактичне користування нерухомими майном в сумі орендної плати за кожен місяць у період з 01.07.2018 року по 22.11.2019 року, обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача половини заявленої суми неустойки у розмірі 45 844,33 грн.; стягнення іншої половини заявленої позивачем суми неустойки позов заявлено безпідставно, оскільки в такому випадку мало б місце потрійне нарахування плати за користування майном за спірний період;

- неустойка у вигляді подвійного розміру плати за користування річчю, нарахована на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, не є грошовим зобов`язанням в розумінні ст. 509 Цивільного кодексу України, а тому нарахування інфляційних витрат та річних процентів згідно ст. 625 Цивільного кодексу України на неустойку є безпідставним;

- у зв`язку із неповернення відповідачем орендованого майна після закінчення строку дії договору оренди, позивачем за період з 01.06.2018 року по 22.11.2019 року нараховано відповідачу 2 347,70 грн. на відшкодування витрат на утримання орендованого майна згідно договору № ПР/БМЕУ-3-15-013/НКМ-В від 12.03.2015 року про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, укладеного на виконання п. 5.11 договору оренди № 3363/д від 13.02.2015 року ДП «Придніпровська залізниця», як балансоутримувачем орендованого майна, та відповідачем;

- позивач зазначив, що 21.02.2020 року відповідачем відшкодовано йому 138,20 грн. витрат на утримання орендованого майна за червень 2018 року; таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем з відшкодування витрат на утримання орендованого майна за період з 01.07.2018 року по 22.11.2019 року становить 2 209,50 грн.;

- вимога про стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 48,13 грн. та 84,79 грн. інфляційних витрат за договором про відшкодування витрат на утримання орендованого майна № ПР/БМЕУ-3-15-013/НКМ-В від 12.03.2015 року заявлена позивачем обґрунтовано та підлягає задоволенню судом.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - скаржник, позивач) не погодилось з ухваленим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог:

- щодо часткового стягнення суми 91 688,65 грн. неустойки за договором оренди нерухомого майна №3363/д від 13.02.2015року.

- щодо інфляційних витрат у сумі 2 930,73 грн. та 3% річних у сумі 1 777,77грн., які нараховані за порушення зобов`язання за договором оренди нерухомого майна №3363/д від 13.02.2015 року.

- щодо судового збору у сумі 984,82 грн.

Вважає, що господарський суд Запорізької області не дослідив умови укладеного сторонами договору оренди, неправильно застосував норми матеріального права щодо орендної плати та неустойки, а висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вищевказаних позовних вимог не відповідають встановленим обставинам справи.

Так, апелянт спростовує обґрунтування суду щодо часткового стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Вказує, що орендна плата є платою за користування відповідачем майном позивача, а не відповідальністю відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України та п. 10.11 договору оренди.

Також скаржник не погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що неустойка у вигляді подвійного розміру плати за користування річчю, нарахована на підставі .ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, не є грошовим зобов`язанням відповідача в розумінні ст. 509 Цивільного кодексу України, а тому нарахування інфляційних витрат та річних процентів згідно ст. 625 Цивільного кодексу України на неустойку є безпідставним.

Просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 23.04.2020 року у справі №908/3592/19 частково, в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення 91 688,65 грн. неустойки, 2 930,73 грн. інфляційних витрат та 1 777,77 грн. 3% річних.

Ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з Фізичної особи-підприємця Нижарадзе Ландиши Шукраєвни 91688,65 грн. неустойки, 2 930,73 грн. інфляційних витрат та 1 777,77 грн. 3% річних. Судові витрати покласти на відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач спростовує доводи скаржника. Просить залишити рішення господарського суду Запорізької області від 23.04.2020 року без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 11.06.2020 року поновлено строк на апеляційне оскарження.

Відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Українська залізниця на рішення господарського суду Запорізької області від 23.04.2020 року у справі №908/3592/19 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи слідує і сторонами не оспорюються наступні обставини:

13.02.2015 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області та Фізичною особою-підприємцем Нижарадзе Ландишею Шукраєвною укладеного договір оренди державного нерухомого майна № 3363/д (далі договір оренди), за умовами якого відповідач (орендар) отримала в строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлові приміщення № 1 і № 2, загальною площею 42,7 кв.м., розташовані за адресою: м. Пологи Запорізької області, пров. Станційний, буд. 6/вул. М.Горького, буд. 8, будівлі (літера Д), реєстровий номер 01073828.159.ЯНТЖУГ431. Орендоване майно перебуває на балансі відокремленого структурного підрозділу «Запорізьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» державного підприємства «Придніпровська залізниця» (п. 1.1 договору оренди).

За умовами договору оренди майно передається в оренду з метою розміщення торговельного об`єкту з продажу непродовольчих товарів. (п. 1.2).

Згідно п. 2.1 дговору орендар вступає у строкове платне користування майном одночасно з підписанням сторонами договору та акту приймання-передавання орендованого майна.

Факт передачі майна в оренду підтверджується Актом приймання-передавання від 13.02.2015 року, підписаним і скріпленим печатками орендодавця, орендаря і балансоутримувача (додаток 1 до договору оренди).

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст.284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Строк дії договору оренди відповідно до пункту 10.1 встановлено на один рік з 13.02.2015 року по 12.02.2016 року включно.

23.02.2012 року прийнято Закону України № 4442-VІ «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», яким визначено правові, економічні та організаційні особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі - Товариство), а також особливості управління і розпорядження його майном.

Статтею 2 зазначеного Закону закріплено, що утворення Товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Товариство утворюється як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (далі - підприємства залізничного транспорту).

25.06.2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до якої утворено Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код згідно з ), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1 до цієї Постанови.

Згідно додатку 1 до вказаної постанови № 200 від 25.06.2014 року Державне підприємство «Придніпровська залізниця» () увійшло в перелік підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Частиною 6 статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до п. 1 Статуту ПАТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735, ПАТ «Українська залізниця» є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (Офіційний вісник України, 2014 р., № 53, ст. 1402).

Товариство утворене як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. (п. 2 Статуту ПАТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735).

Згідно додатку 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 Державне підприємство «Придніпровська залізниця» увійшло в перелік підприємств та установ залізничного транспорту загального користування на базі яких утворилось Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», про що внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

Постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31.10.2018 року «Про деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» змінено тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в Акціонерне товариство «Українська залізниця», відповідні зміни внесено до Статуту Товариства.

У зв`язку із створенням ПАТ «Українська залізниця» та передачею орендованого відповідачем майна до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця», 17.02.2016 року до договору оренди державного нерухомого майна № 3363/д від 13.02.2015 року був укладений додатковий договір, яким встановлено, що орендодавцем майна є ПАТ «Українська залізниця», орендна плата 100 % перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця.

Цим же додатковим договором від 17.02.2016 року сторони погодили доповнити п. 10.1 договору оренди другим абзацом в наступній редакції: «Термін дії договору оренди продовжено по 31.03.2016 включно», а також сторони домовилися, що умови цього додаткового договору поширюються на взаємовідносини сторін з 01.12.2015 року, додатковий договір діє до 31.03.2016 року включно.

Додатковими договорами від 16.03.2016 року, від 07.07.2016 року, від 20.10.2016 року, від 29.11.2016 року, від 29.04.2017 року, від 30.06.2017 року сторони визначили, що договір оренди діє по 31.10.2017 року включно.

У зв`язку із передачею орендованого нерухомого майна на баланс Виробничого структурного підрозділу «Запорізьке територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця», 22.12.2017 року до договору оренди був укладений додатковий договір, яким встановлено, що договір діє з 01.11.2017 року по 31.12.2017 року включно.

Додатковими договорами від 09.01.2018 року, від 11.05.2018 року сторонами погоджено, що договір діє по 30.06.2018 року без подальшого продовження.

Пунктами 5.10 і 10.10 договору оренди сторони передбачили, що у разі припинення або розірвання договору, відповідач зобов`язаний повернути балансоутримувачу орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини відповідача.

У разі припинення або розірвання договору, майно протягом трьох робочих днів з дати розірвання (припинення) повертається відповідачем балансоутримувачу. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами відповідного акту приймання-передавання. Обов`язок по складанню акта приймання-передавання про повернення майна покладається на відповідача.

Сторонами не спростовується встановлена судом першої інстанції обставина, що після закінчення строку дії договору оренди відповідач в порушення умов договору та вимог чинного законодавства орендоване майно позивачу не повернув.

Лише після відкриття судом провадження у справі № 908/3592/19 відповідач повернув орендоване майно позивачу по акту приймання-передавання від 01.04.2020 року.

Згідно ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря, він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Згідно зі ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язки щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення.

Аналогічні умови сторони передбачили пунктом 10.11 договору.

Відповідно до ст. 629Цивільного кодексу України договір є обов*язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні вимоги містить ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, згідно якої суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України).

За час фактичного користування орендованим майном після закінчення строку дії договору оренди за період з 01.07.2018 року по 22.11.2019 року позивачем на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України та п. 10.11 договору оренди нараховано відповідачу плату за користування майном в розмірі 91688,65 грн.

Одним із доводів апеляційної скарги є безпідставна відмова в стягненні подвійної плати за час прострочення повернення орендарем майна.

Судом першої інстанції встановлено і позивачем не спростовано, що за вказаний період відповідач сплачував позивачу кошти за фактичне користування нерухомим майном в розмірі орендної плати за кожний місяць. Всього сплачено 45 844,34 грн. і позивач це не спростовує.

З посиланням на особливий статус неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна після припинення договору оренди, яка передбачена ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України, апелянт наполягає на можливості одночасного стягнення з орендаря за один і той же період як орендної плати за користування майном, так і неустойки в розмірі подвійної орендної плати за прострочення повернення майна після закінчення строку договору ореади.

Такі доводи є безпідставні в силу наступного:

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотною умовою договору оренди нерухомого майна є орендна плата з урахуванням її індексації. Тобто, орендна плата діє і сплачується за весь час дії договору оренди.

За змістом ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України неустойка стягується у разі закінчення (припинення) дії договору як визначена законом відповідальність наймача за порушення зобов`язання повернення речі після припинення дії договору найму.

Таким чином, законом передбачено: при наявності орендних відносин сплата орендної плати, якщо орендні відносини закінчились, а наймач не повертає майно - наймодавець може застосувати неустойку у вигляді подвійної орендної плати.

Умовами укладеного між сторонами договору оренди № 3363/д від 13.02.2015 року не передбачено одночасне стягнення з орендаря і орендної плати, і неустойки за один і той же період.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі об*єднаної палати Касаційного господарського суду, який викладено у постанові від 13.12.2019 року у справі №910/20370/17, одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном є неможливим.

У постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 13.02.2018 року у справі №910/12949/16 зазначено, що:

"... задовольнивши позовні вимоги у даній справі повністю та стягнувши з відповідача одночасно і орендну плату, і неустойку відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, не прийняли до уваги те, що передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні 230 Господарського кодексу України.

Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З огляду на викладене, господарські суди у даній справі неправильно застосували до спірних правовідносин положення частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, що призвело до неправильного вирішення спору, внаслідок чого суди помилково стягнули з відповідача, як орендаря, який не повернув майно з орендного користування у визначний договором строк, одночасно орендну плату та неустойку, передбачену частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України."

Посилання позивача на іншу практику, викладену у постанові Верховного Суду від 26.07.2018 року у справі № 925/1358/17 та постанові Верховного Суду у справі № 904/342/19 є безпідставним, оскільки висновків суду щодо стягнення потрійної орендної плати з орендаря вони не містять.

Також позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нараховує інфляційні у сумі 2930,73грн. та три проценти річних у сумі 1777,77грн. на суму неустойки, нарахованої у розмірі 91688,65 грн. Однак неустойка не є грошовим зобов`язанням у розумінні, визначеному ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України сплата неустойки є одним із правових наслідків, які настають у разі порушення зобов`язання, а не самостійним грошовим зобов`язанням, як вважає позивач.

За вказаних обставин інфляційні та проценти річні нараховані на неустойку безпідставно, висновки суду першої інстанції щодо зазначених вимог є обґрунтованими правомірно.

Щодо судового збору, то він розрахований судом першої інстанції відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи, що під час розгляду апеляційної скарги апелянт висновки оскаржуваного рішення суду не спростував, апеляційна скарга не доведена і задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 23.04.2020 року у справі №908/3592/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Л.М. Білецька

Суддя І.О. Вечірко