ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2020 р. Справа№ 910/7391/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Кропивної Л.В.

Калатай Н.Ф.

при секретарі судового засідання Бовсуновській Ю.В.

за участю представників:

від позивача - Некрасов О.С, довіреність б/н від 24.12.2019;

від відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 у справі №910/7391/20 (суддя Привалов А.І., повний текст складено 27.08.2020) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Полімер Компаунд" до товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" про стягнення 671 616,06 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро Полімер Компаунд" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" про стягнення 611 566,32 грн. основного боргу, 52 704,74 грн. пені та 7 345,00 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині своєчасної оплати за поставлений товар.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 у справі №910/7391/20 позовні вимоги задоволено частково; закрито провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 121 000,00 грн., у зв`язку з відсутністю предмету спору; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Полімер Компаунд" заборгованість в сумі 490 566,32 грн., 52 704,74 грн. пені, 7 345,00 грн. 3% річних та 10 074,25 грн. витрат по сплаті судового збору.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати отриманого товару.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 у справі №910/7391/20 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на невірність визначеної місцевим господарським судом суми заборгованості та надає докази її часткової оплати на суму 25 000 грн., які просить прийняти апеляційний суд.

Також, скаржник зазначає про безпідставність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та вказує про те, що оскільки 3% річних підпадають під визначення пені, його було притягнуто до подвійної відповідальності.

Окрім наведеного, апелянт зазначає про безпідставність відмови суду першої інстанції у зменшенні розміру пені, а також покладенні на відповідача судового збору у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідач правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався, проте надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване необхідністю мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID - 19.

Колегією суддів вказане клопотання відхиляється враховуючи, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, чи клопотання цих осіб про відкладення розгляду справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Так, позиція скаржника є викладеною та зрозумілою, а тому його неявка в дане судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Крім цього, зважаючи на тимчасовий характер вжитих державою заходів для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та пом`якшення карантинних заходів з 11 травня 2020 року (а саме дозволено здійснення професійної діяльності адвокатами та нотаріусами), оскільки суди в період карантину не припиняють свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, враховуючи, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Полімер Компаунд" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" (покупець) 11.07.2019 було укладено Договір №923 (надалі - Договір), за умовами якого продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти товар (полімер мінералонаповнений "Королітек 21") і сплатити його на умовах цього Договору.

Відповідно до положень п.2.1. Договору оплата вартості товару проводиться шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця з відстрочкою платежу 34 (тридцять чотири) календарних днів з моменту відвантаження товару зі складу продавця.

Пунктом 3.2. Договору визначено, що датою постачання товару вважається дата підписання сторонами відповідних накладних на товар.

Згідно п. 3.3. Договору, товар вважається зданим продавцем і прийнятим покупцем по вазі і кількості - згідно накладної, виданої за місцем відвантаження,

На виконання умов Договору позивачем протягом липня 2019 - лютого 2020 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 3 063 498,48 грн., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками підприємств видатковими накладними, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Відповідачем, в свою чергу, було здійснено часткову оплату за поставлений за Договором товар на загальну суму 2 451 932,16 грн.

Решта вартості отриманого товару на суму 611 566,32 грн. станом на дату подання позову відповідачем оплачена не була.

Враховуючи несплату вказаної суми заборгованості відповідачем, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Після подання позовної заяви у даній справі до суду, відповідачем було сплачено ще частину заборгованості на загальну суму 121 000,00 грн.

Місцевий господарський суд, дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог, задовольнив їх частково, оскільки після подачі позову відповідачем була сплачена частина заборгованості.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо обґрунтованості позовних вимог, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

За своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з положень п.2.1. Договору оплата вартості товару проводиться з відстрочкою платежу 34 (тридцять чотири) календарних днів з моменту відвантаження товару зі складу продавця.

Як вже було вказано, позивач здійснив поставку товару, який прийнятий відповідачем, на суму 3 063 498,48 грн.

Відповідач, в свою чергу, зобов`язання зі своєчасної оплати поставленого товару в повному обсязі не виконав, частково оплативши до звернення позивача до суду з позовом у даній справі суму 2 451 932,16 грн.

Після звернення позивача до суду з позовом у даній справі відповідач здійснив часткову оплату товару в сумі 121 000,00 грн.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

За таких обставин, враховуючи сплату відповідачем грошових коштів у розмірі 121 000,00 грн. після звернення позивача з позовом до суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо закриття провадження у справі № 910/7391/20 в цій частині суми основного боргу, у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами.

Таким чином, на час винесення рішення, у суду першої інстанції були наявні докази існування у відповідача заборгованості у розмірі 490 566,32 грн.

В апеляційній скарзі апелянт, вказуючи про невірність визначеної місцевим господарським судом суми заборгованості, надає докази її часткової оплати на суму 25 000 грн.

В обґрунтування причин неможливості подання вказаних доказів оплати до суду першої інстанції скаржник вказує на звернення до суду з клопотанням про встановлення додаткового строку для подання доказів оплати та на очікування відповідної ухвали із встановленням такого строку.

Так, за доводами скаржника, він не встиг до прийняття рішення подати докази оплати заборгованості на суму 25 000 грн.

Колегія суддів, дослідивши вказані апелянтом причини неподання додаткових доказів оплати до суду першої інстанції, дійшла висновку про їх неповажність, з огляду на наступне.

В силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також приписах статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду.

Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 80 цього Кодексу, чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за частиною 2 вказаної статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно частини 4 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 5 цієї статті визначає, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2020 у даній справі №910/7391/20 судом першої інстанції було задоволено клопотання відповідача та продовжено йому строк для подання доказів оплати заборгованості до 01.08.2020.

Відповідачем 31.07.2020 подано до суду першої інстанції докази оплати заборгованості та повторно заявлено клопотання про встановлення додаткового строку для подання доказів оплати заборгованості.

Як вже вказувалося, 27.08.2020 місцевим господарським судом прийнято рішення у даній справі.

В свою чергу, відповідачем ще 06.08.2020, тобто до прийняття оскаржуваного наразі судового рішення було сплачено 25 000 грн. заборгованості, докази про що надані лише суду апеляційної інстанції.

Згідно з приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідачем не доведено обставин неможливості подання до суду першої інстанції доказів оплати заборгованості на суму 25 000 грн., враховуючи, що вказана оплата була здійснена ще 06.08.2020, тоді як рішення суду прийнято лише 27.08.2020.

При цьому, посилання скаржника на обставини очікування ухвали суду про встановлення додаткового строку для подання доказів оплати заборгованості жодним чином не свідчать про наявність об`єктивної неможливості (непереборних перешкод) для подання до місцевого господарського суду таких доказів одразу після здійснення оплати.

Колегія суддів зазначає, що зволікання відповідача у поданні до суду першої інстанції доказів оплати заборгованості не повинно мати наслідком скасування обґрунтованого рішення місцевого господарського суду.

За наведених обставин, додаткові докази, надані відповідачем апеляційному суду, колегією суддів не приймаються.

При цьому, суд звертає увагу апелянта на можливість вирішення питання щодо суми заборгованості на стадії виконання судового рішення.

Отже, підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначеної ним суми заборгованості, що підлягає стягненню, відсутні.

Також, колегія суддів вважає обґрунтованим задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача 52 704,74 грн. пені та 7 345,00 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Пунктом 5.4 Договору визначено, що у разі порушення термінів оплати товару, обумовлених в п. 2.1 цього договору, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару за кожен день.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 52 704,74 грн. пені та 7 345,00 грн. 3% річних.

Стосовно доводів скаржника про те, що оскільки 3% річних підпадають під визначення пені, його було притягнуто до подвійної відповідальності, слід зазначити наступне.

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

В свою чергу, згідно п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2014 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, правова природа пені та процентів річних є різною, а тому відповідно стягнення з відповідача одночасно сум вказаних нарахувань не є притягненням його до подвійної відповідальності.

Також, колегією суддів визнаються необґрунтованими доводи скаржника про неправомірність відмови суду першої інстанції у зменшенні розміру пені, враховуючи наступне.

Зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Відповідач в обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені посилався на те, що її розмір є надмірно великим, з урахуванням тієї обставини, що стягнення відбувається в період дії карантину.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

У даному випадку, суд апеляційної інстанції, враховуючи також і те, що строк виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати товару виник ще до введення карантину (виключенням є дві останні поставки у лютому 2020 року) вважає недоведеними відповідачем причини поважності неналежного виконання перед позивачем грошових зобов`язань за договором.

Крім цього, колегією суддів також враховуються майнові інтереси позивача, який у зв`язку з не оплатою відповідачем отриманого товару позбавлений можливості використання грошових коштів, належних йому до сплати.

З огляду на викладене, підстави для зміни чи скасування судового рішення в наведеній частині відсутні.

Стосовно доводів апелянта про безпідставність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

У ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається із матеріалів позову, справа є малозначною, у розумінні ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, не є складною, характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають розгляду справи у загальному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України у випадку, передбаченому частиною другою статті 247 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Приписами ч. 5, 6, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, проте характер спірних правовідносин і предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції при відкритті провадження у справі вірно визнав дану справу малозначною.

При цьому, у поданому відповідачем клопотанні щодо розгляду справи з повідомленням сторін підставою для виклику представників у судове засідання зазначено тільки те, що предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто необхідність виклику представників сторін у судове засідання жодним чином не обґрунтована.

Водночас, місцевим господарським судом обґрунтовано враховано постанову КМУ "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211 (зі змінами та доповненнями), Указ Президента України №87/2020 від 13.03.2020 щодо введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", а також рекомендації, які містяться в листі Ради суддів України від 16.03.2020 9/рс-186/20 та в наказі Голови Господарського суду міста Києва від 24.03.2020 № 19 "Про особливий режим роботи Господарського суду міста Києва", та з метою збереження життя та здоров`я представників сторін, працівників апарату суду та суддів, розглянуто справу №910/7391/20 в порядку письмового провадженні без виклику учасників справи.

Стосовно непогодження апелянта з покладенням на нього судового збору в повному обсязі, слід зазначити наступне.

Згідно п. 2 ч. 1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В свою чергу, згідно положень ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

У даному випадку спір виник внаслідок неправильних дій відповідача (несплата отриманого товару), а підставою для закриття провадження у справі стала саме сплата заборгованості вже після подання позову.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача судового збору в повному обсязі.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 у справі №910/7391/20 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 26.10.2020 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.В. Кропивна

Н.Ф. Калатай