ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2020 справа № 914/362/20

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Полюхович Х.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Акціонерного товариства БАНК АЛЬЯНС, м.Київ;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕК-ГІДРОЕНЕРГОБУД, Львівська обл., Городоцький район, м.Городок;

про: стягнення заборгованості в порядку регресу

ціна позову: 204597,81грн.

Представники:

Позивача: не з`явився;

Відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

13.02.2020р. на адресу Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства БАНК АЛЬЯНС до Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕК-ГІДРОЕНЕРГОБУД про стягнення заборгованості в порядку регресу; ціна позову: 204597,81грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає невиконання Відповідачем зобов`язань за договором про надання гарантії від 07.08.2018р. №5025-18.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у даній справі від 18.02.2020р. суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; задоволити клопотання Позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначити судове засідання з розгляду справи по суті на 17.03.2020р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.03.2020р. у даній справі судом постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням; відкласти підготовче засідання на 14.04.2020р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.04.2020р. у даній справі суд постановив відкласти підготовче засідання на 05.05.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.05.2020р. у даній справі судом постановлено відкласти підготовче засідання на 02.06.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.06.2020р. у даній справі суд постановив відкласти підготовче засідання на 30.06.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.06.2020р. у даній справі судом постановлено відкласти підготовче засідання на 22.07.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.07.2020р. у даній справі суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; судове засідання з розгляду спору по суті призначити на 03.09.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.09.2020р. у даній справі судом постановлено відкласти судове засідання з розгляду спору по суті до 15.09.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Судове засідання 15.09.2020р. не відбулось з причин тимчасової втрати працездатності головуючого судді Фартушка Т.Б.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.09.2020р. у даній справі, з врахуванням ухвали суду від 23.09.2020р., суд постановив призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 13.10.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Відповідно до ч.3 ст.222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

В порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою.

14.09.2020р. за вх. №26631/20 Позивачем засобами поштового зв`язку надіслано до суду промову в судових дебатах від 10.08.2020р. вих. №05.4/2701ЮУ. Вказану промову оглянуто судом, оголошено в судовому засіданні та долучено до матеріалів справи.

Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою.

Приписами ч.ч.1 та 2 ст.27 ГПК України встановлено, що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно із п.п.1, 2 ч.3 ст.2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.п.1, 3, 4 ч.5 ст.13 ГПК України).

Приписами п.п.2, 3 ч.1 ст.42 ГПК України встановлено, що учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

З врахуванням наведеного суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2020 у справі №43/122, що учасник справи, керуючись принципами рівності учасників процесу перед законом і судом та змагальності сторін, вправі реалізувати своє процесуальне право участь в судовому процесі та подання письмових заяв по суті спору. Таке право реалізується учасником справи протягом строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Пунктом 7 резолютивної частини ухвали Господарського суду Львівської області від 18.02.2020р. про відкриття провадження у даній справі судом постановлено Відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали відповідно до ст.165 ГПК України надати відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; одночасно надіслати (надати) іншим Учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів, докази такого надіслання (надання) надати суду.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ухвалу Господарського суду Львівської області від 18.02.2020р. про відкриття провадження у даній справі 21.02.2020р. надіслано судом на зазначену Позивачем у позовній заяві адресу місцезнаходження Відповідача: 81500, Львівська область, Городоцький район, м.Городок, майдан Гайдамаків, буд.14, та одержано його уповноваженим представником 26.02.2020р., що підтверджується відповідною відміткою на Повідомленні про вручення поштового відправлення від 21.02.2020р. №978.

Відтак, встановлений Відповідачу судом строк для подання відзиву на позовну заяву розпочав свій перебіг 27.02.2020р. та сплив 12.03.2020р.

Відповідно до частин третьої та сьомої статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

З врахуванням наведеного суд приходить до висновків про повідомлення Відповідача про відкриття провадження у справі, а також про дату, час та місце розгляду справи у встановлені чинним процесуальним Законом порядку та спосіб.

Окрім того, суд також звертає увагу на те, що ухвали Господарського суду Львівської області від 21.09.2020р. та від 23.09.2020р. надіслано судом 25.07.2020р. на адресу Відповідача: 81500, Львівська область, Городоцький район, м.Городок, майдан Гайдамаків, 14, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції Господарського суду Львівської області, та одержано Відповідачем 30.09.2020р., що підтверджується інформацією з сайту АТ «Укрпошта» «Трекінг» (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html) щодо пересилання рекомендованого поштового відправлення №057.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду спору по суті.

Водночас суд враховує, про що також вказувалось в судових рішеннях у цій справі, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу з 12.03.2020 по 03.04.2020 на всій території України встановлено карантин, який неодноразово продовжувався, в тому числі постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» до 31 липня 2020р., Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» до 31.10.2020р.

На час ухвалення даного рішення судочинство в Україні здійснюється в умовах карантину.

Суд також зважає, що Законом України від 30.03.2020р. № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 02.04.2020р., розділ X "Прикінцеві положення" ГПК України доповнено пунктом 4, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Проте, суд зазначає, що пунктом 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 17.07.2020р., пункт 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., N48, ст. 436) викладено в такій редакції:

"4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Відповідно до п.2 розділу ІІ вказаного Закону процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" N540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Відтак, встановлені Господарським процесуальним кодексом України та ухвалою суду від 18.02.2020р. про відкриття провадження у даній справі строки подання доказів та заяв по суті спору завершились 06.08.2020р.

Судові рішення, пов`язані з рухом цієї справи надсилались судом на адресу Відповідача, одержувались ним (зокрема ухвала від 18.02.2020р. та від 21.09.2020р., 23.09.2020р. у даній справі), а також були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення Європейського суду з прав людини "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що учасники справи мали достатньо часу для реалізації ними процесуальних прав передбачених ГПК України.

Разом з цим, судом враховується, що за приписи статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

Суд зазначає, що станом на час ухвалення рішення суду в матеріалах справи відсутні, Учасниками справи не подані та не оголошені у встановленому п.2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» клопотання про продовження чи поновлення процесуальних строків.

Також суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 1 серпня до 31 серпня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., №23, ст. 896, №30, ст. 1061) та від 20 травня 2020 р. №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., №43, ст. 1394, №52, ст. 1626) постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., №43, ст. 1394, №52, ст. 1626)послаблено карантин, з 23.06.2020р. дозволено регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що місцезнаходженням Відповідача є м.Городок Городоцького району Львівської області, тобто населений пункт, в якому, станом на час проведення судового засідання та розгляду спору по суті відновлено регулярні пасажирські перевезення автомобільним та залізничним транспортом сполученням із м.Львів, де знаходиться суд.

У свою чергу суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.05.2020р. у справі №922/1200/18 та від 04.06.2020р. у справі №914/6968/16.

З врахуванням наведеного, а також відсутності поданих у встановленому п.2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» клопотань Учасників справи про продовження чи поновлення процесуальних строків, вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності повноважних представників Учасників справи за наявними у справі документами.

Позиція Позивача:

Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 159800,99грн. суми основного боргу за Договором про надання гарантії від 07.08.2018р. №5025-18, 10757,59грн. заборгованості зі сплати процентів від суми за гарантією, 10063,02грн. пені за прострочення повернення коштів, 215,90грн. пені за прострочення сплати процентів, 1075,76грн. трьох відсотків річних від суми за гарантією, 24,40грн. трьох відсотків річних від суми по процентах, 2397,01грн. відшкодування судового збору (перша інстанція), 3595,52грн. відшкодування судового збору (апеляційна інстанція), 16219,80грн. основної винагороди приватного виконавця, 447,82грн. мінімальних витрат на проведення виконавчих дій, що в сумі становить 204597,81грн. з підстав порушення Відповідачем встановленого вказаним Договором порядку відшкодування Позивачу сплаченої гарантії.

Позиція Відповідача:

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання Відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представників Учасників справи за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Позивачем доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

07.08.2018р. між Акціонерним товариством «Банк Альянс» (надалі Позивач, Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕК-Гідроенергобуд» (Відповідач, Принципал) укладено Договір про надання гарантії №5025-18 (надалі Договір), за умовами якого (п.1.1. Договору) Банк за заявою Принципала надає на користь Бенефіціара гарантію, за якою зобов`язується сплатити Бенефіціару на його письмову вимогу грошову суму у разі Гарантійного випадку та дотримання умов Гарантії та Договору.

Відповідно до п.1.2. Договору сума гарантії складає 159800,99грн., код валюти 980.

Відповідальність Банку за Гарантією та/або у зв`язку із Договором обмежується сумою гарантії (п.1.3. Договору).

Згідно п.1.4. Договору гарантія вступає в силу з 07.08.2018р. і діє по 28.02.2019р. включно.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що зобов`язання Принципала забезпечуються всім майном та грошовими коштами Принципала, на яке може бути звернуто стягнення відповідно до вимог чинного законодавства України; неустойкою (штраф, пеня), передбаченою умовами Договору.

Згідно п.2.2. Договору Принципал доручає Банку, а Банк мас право на підставі нього доручення здійснювати договірне списання на користь Банку з будь-якого рахунку Принципала, шо відкритий та/або буде відкритий у майбутньому у Банку, Грошових коштів в сумі заборгованості Принципала за цим Договором та Гарантією, враховуючи прострочену заборгованість по сплаті комісії за надання гарантії, заборгованість по сплаті пені, штрафу та інших платежів, шо мають сплачуватись згідно з ним Договором та договором застави/іпотеки/поруки. Право на договірне списання виникає у Банку у випадках порушення умов даного Договору а також з дня, наступного за останнім днем строку (терміну), протягом якого Принципал зобов`язаний виконати будь-яке грошове зобов`язання за цим Договором та/або договорами забезпечення. Передбачене цим пунктом цього Договору договірне списання здійснюється Банком у відповідності до нормативно-правових актів України.

Відповідно до п.3.1. Договору після належного виконання Принципалом умов п.4.1. Договору оригінал гарантії передається Принципалу для подальшого надання її Бенефіціару. Факт отримання оригіналу гарантії підтверджується шляхом проставлення Принципалом (його уповноваженим представником) відмітки про отримання із зазначенням дати отримання, посади та особистого підпису на копії гарантії, що залишається в Банку.

Письмова вимога Бенефіціара за гарантією може бути пред`явлена лише до закінчення строку гарантії. Після закінчення цього строку гарантія безумовно втрачає силу і повинна бути повернена Банку Бенефіціаром. Гарантія є безвідклична (п.п. 3.2., 3.3. Договору).

Відповідно до п.3.5. Договору Банк розглядає вимогу Бенефіціара із доданими документами протягом п`яти днів з дати її отримання. Протягом одного робочого дня від дати отримання вимоги Бенефіціара по гарантії Банк письмово повідомляє Принципала про отримання такої вимоги та направляє її копію (разом із копіями документів, якими вона супроводжувалась, якщо подання таких документів передбачалось умовами гарантії). Принципал в строк, визначений у письмовій вимозі Банку зобов`язаний перерахувати Банку грошові кошти в сумі, зазначеній гарантом та необхідній для виконання вимоги Бенефіціара на оплату по гарантії, на рахунок, зазначений Банком; письмово повідомити Банк про виявлені невідповідності у вимозі і доданих до вимоги Бенефіціара документах умовам гарантії.

Згідно п.3.6. Договору після розгляду вимоги Бенефіціара Банк або переказує на рахунок Бенефіціара суму, розмір якої не перевищує розміру гарантії або повідомляє Бенефіціара про відмову у задоволенні його вимоги.

Банк має право відмовити Бенефіціару, якщо вимога та/або документи що мають додаватись до неї отримані Банком після закінчення строку дії гарантії; не відповідають умовам гарантії (п.3.7. Договору).

Відповідно до п.3.8. Договору Принципал зобов`язаний негайно, але не пізніше двох робочих днів з дня настання обставин, повідомити Банк та Бенефіціара про настання таких обставин: виконання Принципалом умов Договору на закупівлю; настання гарантійного випадку із зазначенням причин настання.

Згідно п.4.2. Договору якщо на вимогу Бенефіціара Банк виплачує кошти за гарантією, Принципал зобов`язаний протягом одного робочого дня повністю відшкодувати Банку такі виплати та усі пов`язані з цим витрати Банку у валюті гарантії. До повного такого відшкодування Принципал сплачує Банку проценти від суми боргу в розмірі 30 відсотків річних (за методом факт/факт (фактична кількість днів у місяці/фактична кількість днів у році - 365(366)) у валюті гарантії за період від дати здійснення платежу по гарантії до моменту погашення Принципалом суми боргу на належні рахунки Банку за Договором.

Пунктом 4.3. Договору Сторонами погоджено, що Банк має право самостійно відшкодувати здійснені Банком за гарантією виплати та збитки/витрати Банку шляхом договірного списання коштів з рахунку/ів Принципала, відкритого/их в Банку та/або такого/их, що буде/уть відкритиій/і у майбутньому; звернення стягнення на забезпечення у порядку, встановленому Договором забезпечення та вимогами чинного законодавства.

Банк має нічим не обмежене право на зворотну вимогу до Принципала (регрес) у розмірі суми гарантії, процентів та будь-яких витрат (збитків) (п.4.4. Договору).

Згідно п.4.6 Договору Принципал зобов`язаний відшкодувати Банку витрати за гарантією, враховуючи комісії, пов`язані з відправкою повідомлень засобами телекомунікаційного зв`язку, комісії авізуючого банку та банку Бенефіціара, а також комісії, пов`язані з переказом платежів за гарантією в строк та в порядку, визначеними відповідною вимогою Банку.

Відповідно до п.5.1. Договору за порушення строків повернення Банку коштів, сплачених Банком за гарантією/сплати процентів, комісій та/або інших платежів за Договором, Принципал сплачує Банку пеню від суми заборгованості у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Згідно п.5.6. Договору керуючись ч.1 ст.259 ЦК України Сторонами погоджено, що строк позовної давності, який застосовуватиметься до стягнення штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) за Договором складатиме три роки.

Сторони дійшли згоди, що штрафні санкції за Договором нараховуються без обмеження шестимісячним строком, встановленим ч.6 ст.232 ГК України та підлягають стягненню у межах строку, встановленого першим абзацом даного пункту Договору.

Пунктом 6.1. Договору Сторонами погоджено, що Договір є укладеним з дня його підписання представниками Сторін та діє до повного виконання зобов`язань Сторонами по Договору.

Вказаний Договір підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

07.08.2018р. Позивачем видано Відповідачу Банківську гарантію №5025-18, за умовами якої Позивач взяв на себе зобов`язання сплатити повну суму забезпечення виконання договору про закупівлю (гарантовану суму), що складає 159800,99грн. протягом пяти робочих днів з моменту подання першої письмової вимоги Замовником (Бенефіціаром), в якій буде посилання на одну з наступних підстав: невиконання або неналежне виконання учасником-переможцем прийнятих на себе зобов`язань відповідно до договору про закупівлю; відмова учасника-переможця від виконання прийнятих на себе зобов`язань відповідно до договору про закупівлю; дії учасника-переможця призвели до неможливості подальшого виконання договору про закупівлю. Сума цієї гарантії залишається незмінною. Гарантія вступає в силу з 07.08.2018р.. Строк банківської гарантії до 28.02.2019р. включно.

Вказану гарантію підписано повноважним представником та засвідчено відтиском печатки юридичної особи-Позивача.

Рішенням Господарського суду м.Києва від 22.07.2019р. у справі №910/5675/19 за позовом АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» до Акціонерного товариства «Банк Альянс» за участі Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача, - Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕК-Гідроенергобуд» про стягнення 159800,99грн. суд вирішив позов задоволити повністю; стягнути з акціонерного товариства "Банк Альянс" на користь акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" акціонерного товариства "Укртрансгаз" 159800,99грн. заборгованості за банківською гарантією та 2397,01грн. судового збору.

Вказаним рішенням встановлено, що:

«Рішенням тендерного комітету позивача від 19 червня 2018 року за результатами проведеної процедури відкритих торгів по предмету закупівлі «Ремонт допоміжних будівель Новоград-Волинського проммайданчика Рівненського ЛВУМГ» № UA-2018-06-21-000907-c переможцем вказаних торгів було визнано товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕК-гідроенергобуд", у зв`язку з чим між позивачем та цією юридичною особою укладено відповідний договір підряду від 16 серпня 2018 року № .

Відповідно до пункту 1.1 цієї угоди підрядник взяв на себе зобов`язання за завданням замовника, яке зазначене у складі тендерної документації «Технічні вимоги і якісні характеристики», у порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, за результатами проведення процедури закупівлі № UA-2018-06-21-000907-c на свій ризик власними та залученими силами і засобами, обладнанням, матеріалами і механізмами виконати у встановлений строк (додаток № 3 до цього договору), а замовник - прийняти та оплатити роботи з ремонту допоміжних будівель Новоград-Волинського проммайданчика Рівненського ЛВУМГ (завершальні будівельні роботи), код ЄЗС ДК 021-2015:45400000-1.

За умовами пункту 2.1 зазначеного правочину строк виконання робіт за цим договором становить 150 календарних днів від дати оформлення дозволу на початок виконання робіт відповідно до «Графіку виконання робіт», що є додатком № 3 до цього договору. Дозвіл на початок робіт - відповідно до СОУ49.5-1:2014 «Охорона праці. Порядок допуску працівників сторонніх організацій для виконання робіт (завдань) на об`єктах АТ "Укртрансгаз"».

За змістом графіку виконання робіт, який є додатком № 3 до наведеної угоди, зовнішні загально будівельні роботи повинні бути виконані протягом 70 календарних днів з дати надання дозволу на початок виконання робіт, а внутрішні загально будівельні - протягом 150 календарних днів з дати надання дозволу на початок виконання робіт.

У пункті 6.1 договору закріплено обов`язок підрядника щодо виконання усіх робіт у повному обсязі та у строк, передбачений умовами цієї угоди.

Пунктом 12.8 договору передбачено, що виконання зобов`язань підрядником за цим договором забезпечується безвідкличною і безумовною банківською гарантією шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком про задоволення вимог замовника за цим договором у розмірі 5% вартості цього договору, а саме 159 800,99 грн., у всіх випадках, коли підрядник не виконує вказане у цьому договорі повне зобов`язання або виконає його неналежно, у тому числі з порушеннями щодо вимог якості, комплектності і/чи строків виконання, що є обов`язковим у випадках, які є предметом цього договору.

З матеріалів справи вбачається, що до моменту укладення вищенаведеного договору Банком було видано відповідну безвідкличну і безумовну банківську гарантію від 7 серпня 2018 року № 5025-18.

За умовами наведеної гарантії відповідач взяв на себе зобов`язання сплатити повну суму забезпечення виконання договору про закупівлю (гарантовану суму), що складає 159800,99грн., протягом 5 робочих днів з моменту подання першої письмової вимоги замовником (бенефіціаром), в якій буде посилання на одну з наступних підстав: невиконання або неналежне виконання учасником-переможцем прийнятих на себе зобов`язань відповідно до договору про закупівлю; відмова учасника-переможця від виконання прийнятих на себе зобов`язань відповідно до договору про закупівлю; дії учасника-переможця призвели до неможливості подальшого виконання договору про закупівлю.

Крім того, вищенаведеним гарантійним листом Банку від 7 серпня 2018 року № 5025-18 передбачено, що гарантія є дійсною та вступає в силу з 7 серпня 2018 року. Строк дії банківської гарантії - до 28 лютого 2019 року (включно).

Водночас з матеріалів справи вбачається, що при виконанні умов договору підряду від 16 серпня 2018 року № третьою особою було допущено порушення строків виконання робіт, а саме: не виконано повного обсягу робіт до 23 січня 2019 року, як це передбачено додатком № 3 до цієї угоди. Наведені обставини не заперечувалися і учасниками процесу при розгляді даної справи.

Враховуючи наведене, замовником на адресу виконавця було надіслано претензію від 5 лютого 2019 року №2501ВИХ-19-146 про сплату штрафних санкцій за порушення строків виконання робіт.

Крім того, позивачем на адресу відповідача, як гаранта за банківською гарантією від 7 серпня 2018 року № 5025-18, також була надіслана вимога від 26 лютого 2019 року №2501ВИХ-19-229 про стягнення коштів за банківською гарантією. …

… Відтак, зважаючи на зміст гарантії від 7 серпня 2018 року № 5025-18 та листа-вимоги позивача від 26 лютого 2019 року № 2501ВИХ-19-229 з доданими до нього документами, суд дійшов висновку про неправомірність відмови Банку у виплаті бенефіціару грошових коштів за гарантією, оскільки пред`явлена Товариством вимога відповідає умовам гарантії відповідача та була пред`явлена позивачем своєчасно (за 2 дні до закінчення встановленого строку дії гарантії), оскільки здана до відділення поштового зв`язку 26 лютого 2019 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією відповідного опису вкладення в цінний лист. …».

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2019р. у даній справі суд постановив апеляційну скаргу акціонерного товариства "Банк Альянс" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22 липня 2019 року - без змін.

Таким чином, рішення Господарського суду м.Києва від 22.07.2019р. у справі №910/5675/19 набрало законної сили 15.10.2019р. в порядку, встановленому статтею 241 ГПК України, та, у відповідності до приписів ч.1 ст.129-1 Конституції України і ч.1 ст.18 ГПК України, є обов`язковим до виконання на всій території України.

Згідно ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Щербакова І.М. від 13.11.2019р. відкрито виконавче провадження ВП №60605336 із примусового виконання наказу Господарського суду м.Києва від 31.10.2019р. про примусове виконання рішення у справі №910/5675/19 про стягнення з Позивача на користь АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» 159800,99грн.заьоргованотсі за банківською гарантією та 2397,01грн. судового збору.

Постановами від 13.11.2019р. ВП №60605336 приватним виконавцем накладено арешт на грошові кошти, які містяться на рахунках Позивача, а також на все рухоме та нерухоме майно Позивача.

Також, постановою від 13.11.2019р. ВП №60605336 приватним виконавцем постановлено стягнути з Позивача 16219,80грн. основної винагороди приватного виконавця.

Окрім того, постановою від 13.11.2019р. у ВП №60605336 приватним виконавцем постановлено стягнути з Позивача 447,82грн. мінімальних витрат на проведення виконавчих дій.

Платіжним дорученням від 15.11.2019р. №1 Позивачем на користь приватного виконавця Щербакова І.М. сплачено 159800,99грн.; від 15.11.2019р. №2 2397,01грн.; від 15.11.2019р. №3 16219,80грн.; від 15.11.2019р. №6 447,82грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Щербакова І.М. від 15.11.2019р. з підстав фактичного виконання Позивачем рішення у повному обсязі виконавче провадження ВП №60605336 закінчено.

Вимогою від 21.11.2019р. вих. №05.4/3444 Позивач звертався до Відповідача про сплату 178865,62грн. коштів, сплачених Позивачем за гарантією не пізніше наступного робочого дня з дня отримання вимоги. Відповідачем вказану вимогу одержано 27.11.2019р., що підтверджується відповідною відміткою представника на Повідомленні про вручення поштового відправлення від 21.11.2019р. №030. Відповідачем вказану вимогу залишено без відповіді та реагування, докази повного чи часткового задоволення Відповідачем вимоги Позивача в матеріалах справи відсутні, станом на час розгляду спору по суті Учасниками справи суду не заявлені та не подані.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 159800,99грн. суми основного боргу за Договором про надання гарантії від 07.08.2018р. №5025-18, 10757,59грн. заборгованості зі сплати процентів від суми за гарантією, 10063,02грн. пені за прострочення повернення коштів, 215,90грн. пені за прострочення сплати процентів, 1075,76грн. трьох відсотків річних від суми за гарантією, 24,40грн. трьох відсотків річних від суми по процентах, 2397,01грн. відшкодування судового збору (перша інстанція), 3595,52грн. відшкодування судового збору (апеляційна інстанція), 16219,80грн. основної винагороди приватного виконавця, 447,82грн. мінімальних витрат на проведення виконавчих дій, що в сумі становить 204597,81грн. з підстав порушення Відповідачем встановленого вказаним Договором порядку відшкодування Позивачу сплаченої гарантії.

У поданій 14.09.2020р. за вх. №26631/20 Промові в судових дебатах від 10.08.2020р. вих. №05.4/2701ЮУ Позивач щодо моменту виникнення зобов`язання Відповідача зазначає, що п.3.5. Договору про надання гарантії передбачає, що Банк, після отримання вимоги Бенефіціара, письмово повідомляє Принципала про її отримання. В свою чергу, Принципал, отримавши таку вимогу, зобов`язаний у строк, визначений у вимозі, перерахувати Банку грошові кошти в сумі, зазначеній Банком та необхідній для виконання вимоги Бенефіціара на оплату по гарантії.

З вказаного можна було б зробити висновок, що Принципал, не здійснивши перерахування коштів Банку у строк, визначений у вимозі, вважатиметься таким, що прострочив зобов`язання.

Однак, правова конструкція пункту 3.5 Договору про надання гарантії надає Принципалу і другу модель поведінки (альтернативну) у разі отримання вимоги від Банку. Зокрема Принципал, серед іншого, також мав право письмово повідомити Банк про виявлені невідповідності у вимозі та у доданих до вимоги Бенефіціара документах умовам гарантії. Відповідач повідомив, що вимога Бенефіціара не підлягає задоволенню, оскільки подана поза межами строку дії Договору про надання гарантії. Тобто Відповідач, вважав за необхідне, скористатися другою формою поведінки, визначеною пунктом 3.5 Договору про надання гарантії. Таким чином вказані правовідносини набули статусу спірних, що і стало предметом розгляду у справі № 910/5675/19.

За таких обставин не можна однозначно стверджувати, що зобов`язання Відповідача виникло після пропущення строку, визначеного у вимозі Банку.

На переконання Позивача такий строк слід відраховувати керуючись приписами п.4.2. Договору про надання гарантії який однозначно (не передбачено іншої моделі поведінки принципала) пов`язує виникнення безумовного зобов`язання Відповідача з датою оплати Банком коштів на користь Бенефіціара. На виконання такого зобов`язання Відповідачу надавався 1 (один) робочий день. Таким чином, оскільки Банк здійснив оплату на користь Бенефіціара 15.11.2019р. (п`ятниця), то Відповідач повинен був здійснити відшкодування Банку не пізніше 18.11.2019р. (понеділок). З 19.11.2019р. Відповідач вважається таким, що прострочив зобов`язання.

Окремо Позивач зауважує, що хоча Відповідач 19.11.2019р. вже прострочив зобов`язання, але 30% річних нараховується не з 19.11.2019р., а з 15.11.2019р., оскільки це прямо вказано в п.4.2. Договору про надання гарантії.

Щодо правової природи відсотків річних Позивач акцентує на тому, що практично не виникає дискусій з приводу правової природи процентів і в юридичній літературі: науковці-цивілісти різних поколінь визнають, що проценти є винагородою за користування чужими грошовими коштами. Однак влітку 2018 року було оприлюднено постанову Великої Палати Верховного Суду, яка у прагненні запровадити нові підходи в застосуванні положень закону щодо процентів за користування чужими грошима внесла істотні корективи в сформовану судову практику. Згідно з правовим висновком Великої Палати, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, а далі його права та інтереси забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17 було вирішено виключно правову проблему. Зокрема встановлено, що плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством.

При цьому, Позивач зауважує, що викладені у згаданій постанові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правової природи відсотків за користування чужими грошовими коштами стосуються кредитних договорів, а правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору гарантії, який за своєю правовою природою є забезпеченням виконання основного зобов`язання.

З наведеного Позивач підсумовує, що Принципал за Договором про надання банківської гарантії не користується грошовими коштами гаранта, а відповідно і не сплачує винагороду (проценти) за користування чужими коштами. В даному випадку 30% річних є санкцією за порушення грошового зобов`язання. Ба більше, пункт 4.2. Договору однозначно встановлює, що принципал сплачує проценти від суми боргу за період з дати здійснення платежу по гарантії до моменту погашення суми боргу принципалом, тобто мова не йде про проценти за користування коштами. Отже, нараховані у цій справі 30% річних не є процентами за користування чужими грошовими коштами в розумінні ст. 536 ЦК України. 30% річних банком було нараховано за період з 15.11.2019р. по орієнтовну дату подання позову як санкція за порушення Відповідачем зобов`язання по відшкодуванню сплачених на користь Бенефіціара коштів.

Щодо нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних Позивач зазначає, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином Позивач вважає правомірним нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних на суму боргу, який виник з 15.11.2019р. в тому числі і на 30% річних як санкцію за порушення грошового зобов`язання.

Щодо включення до суми боргу додатково понесених Позивачем витрат зазначає, що Позивач був зацікавлений в отриманні інформації щодо правовідносин Принципала та Бенефіціара, оскільки недобросовісні Бенефіціари досить часто зловживають правом на отримання гарантійного платежу штучно створюючи умови при яких принципал не може належним чином виконувати умови основного договору. Зазвичай такі дії проявляються у не виконанні Бенефіціарами зустрічних обов`язків по основному договору. Верховний Суд в постанові від 27.11.2019р. №910/20306/17 (п.п. 4.5.), вказав, що: при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта платити за гарантією, в предмет доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією, на чому помилково наполягає скаржник.

Отже, на думку Позивача, якщо б Банком було здійснено оплату Бенефіціару, а в подальшому судом було б встановлено відсутність настання гарантійного випадку, то банк, відповідно до приписів ч.2 ст.569 ЦК України, втратив би право зворотної вимоги до Принципала. З огляду на вказане, банк, являючись стороною судового провадження по справі № 910/5675/19, вживав заходів щодо відстоювання власних інтересів з метою встановлення правової істини (настання/не настання гарантійного випадку) і при цьому ніс відповідні грошові витрати пов`язані з розглядом справи. В протилежному випадку банк, здійснивши передчасний платіж у спірних правовідносинах міг втратити право регресної вимоги до Принципала. Оскільки спір у справі №910/5675/19 виник через незгоду Принципала з вимогою Бенефіціара. Таким чином Позивач вважає, що додаткові витрати також повинні бути стягнуті з Принципала.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Відповідно до ст.560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно ч.ч.1-4 ст.563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Статтею 564 ЦК України встановлено, що після одержання вимоги кредитора гарант повинен негайно повідомити про це боржника і передати йому копії вимоги разом з доданими до неї документами. Гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.

Згідно ч.1 ст.569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

Рішенням Господарського суду м.Києва від 22.07.2019р. у справі №910/5675/19 встановлено факт настання гарантійного випадку та відповідність вимоги Акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Банку положенням законодавства. При цьому, матеріалами справи підтверджується сплата Позивачем Акціонерному товариству "Укртрансгаз" 159800,99грн. за гарантією.

Пунктом 4.2 Договору встановлено, що якщо на вимогу Бенефіціара банк виплачує кошти за гарантією, Принципал зобов`язаний протягом 1 робочого дня повністю відшкодувати Банку такі виплати та усі пов`язані з цим витрати Банку, у валюті гарантії.

Пунктом 4.4 Договору встановлено, що Банк має нічим не обмежене право на зворотну вимогу до Принципала (регрес) у розмірі суми гарантії, процентів та будь-яких витрат (збитків).

З врахуванням наведеного суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 159800,99грн. суми основного боргу за Договором про надання гарантії від 07.08.2018р. №5025-18 є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 10757,59грн. заборгованості зі сплати процентів від суми за гарантією, 1075,76грн. трьох відсотків річних від суми за гарантією, 24,40грн. трьох відсотків річних від суми по процентах суд зазначає наступне.

Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 10757,59грн. заборгованості зі сплати процентів від суми за гарантією за період з 15.11.2019р. по 04.02.2020р., 1075,76грн. трьох відсотків річних від суми за гарантією за період з 15.11.2019р. по 04.02.2020р. та 24,40грн. трьох відсотків річних від суми по процентах за період з 01.12.2019р. по 04.02.2020р.

Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також постановах Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16, від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11.

Суд зазначає і аналогічні правові позиції викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

При цьому суд звертає увагу, і аналогічну правову позицію викладено у п.п.6.1.-6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 Цивільного кодексу України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 Цивільного кодексу України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 Цивільного кодексу України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 Цивільного кодексу України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання.

З врахуванням наведеного суд розмежовує поняття "відсотки за правомірне користування чужими грошовими коштами", що передбачено статтею 536 Цивільного кодексу України, та "відсотки за неправомірне користування боржником грошовими коштами", при чому останні відсотки кваліфіковано саме як плату боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, стягнення якої врегульовано частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічну правову позицію щодо розмежування відсотків за користування чужими грошовими коштами викладено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17.

Згідно п.4.2. Договору якщо на вимогу Бенефіціара Банк виплачує кошти за гарантією, Принципал зобов`язаний протягом одного робочого дня повністю відшкодувати Банку такі виплати та усі пов`язані з цим витрати Банку у валюті гарантії. До повного такого відшкодування Принципал сплачує Банку проценти від суми боргу в розмірі 30 відсотків річних (за методом факт/факт (фактична кількість днів у місяці/фактична кількість днів у році - 365(366)) у валюті гарантії за період від дати здійснення платежу по гарантії до моменту погашення Принципалом суми боргу на належні рахунки Банку за Договором.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

З врахуванням наведених в мотивувальній частині рішення доводів щодо правової природи погодженої Сторонами в Договорі сплати 30% річних суд дійшов висновків про те, що Сторонами у Договорі передбачено сплату 30% річних за правомірне користування Відповідачем сумою сплаченої гарантії на підставі статті 536 ЦК України (на підставі пункту 4.2 Договору 1 робочий день з моменту виплати Позивачем коштів за гарантією), а також 30% річних за неправомірне користування Відповідачем сумою виплаченої Позивачем гарантії на підставі ч.2 ст.625 ЦК України (на підставі пункту 4.2 Договору з моменту прострочення Відповідачем повернення Позивачу коштів за Договором).

Відтак, з врахуванням того, що кошти за гарантією в розмірі 159800,99грн. сплачено Позивачем 15.11.2019р. (згідно Платіжного доручення від 15.11.2019р. №1), то 30% річних на підставі статті 536 ЦК України потрібно нараховувати з 15.11.2019р. по 18.11.2019р. (з дати здійснення платежу, як передбачено Договором, до дати завершення строку виконання Відповідачем обов`язку повернути Позивачу сплачені кошти), так як 15.11.2019р. була п`ятниця, а наступним за нею робочим днем був понеділок 18.11.2019р.. Натомість, з 19.11.2019р. (дата виникнення прострочення повернення Відповідачем Позивачу коштів) 30% річних нараховуються на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Щодо посилання Позивача на відмінність правових відносин між Сторонами від тих, які були предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у справі №910/1238/17 суд зазначає, що вкладена у вказаній постанові правова позиція стосується не визначення правової природи правовідносин між сторонами на підставі укладеного між ними правочину, а визначення правової природи та підстав нарахування відсотків за правомірне та неправомірне користування чужими грошовими коштами.

З врахуванням наведених доводів задоволення позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 1075,76грн. трьох відсотків річних від суми за гарантією, 24,40грн. трьох відсотків річних від суми по процентах призведе до подвійного стягнення з Відповідача відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами, та суперечитиме закріпленому у статті 61 Конституції України принципу «non bis in iden», згідно якого ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином в позові в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Перевіривши правильність розрахунку тридцяти відсотків річних за заявлений Позивачем період з врахуванням наведених в мотивувальній частині рішення доводів щодо їх правової природи та підстав нарахування суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано часу виникнення заборгованості, періоду її існування, а також приписів ч.5 ст.254 ЦК України. Відтак, сума належних до стягнення з Відповідача на користь Позивача тридцяти відсотків річних за правомірне користування Відповідачем чужими грошовими коштами становить 525,37грн., за неправомірне користування 10232,22грн., що в сумі складає 10757,59грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 10757,59грн. 30% річних є документально та нормативно обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 10063,02грн. пені за прострочення повернення коштів та 215,90грн. пені за прострочення сплати процентів суд зазначає наступне.

Відповідно до п.5.1. Договору за порушення строків повернення Банку коштів, сплачених Банком за гарантією/сплати процентів, комісій та/або інших платежів за Договором, Принципал сплачує Банку пеню від суми заборгованості у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Згідно п.5.6. Договору керуючись ч.1 ст.259 ЦК України Сторонами погоджено, що строк позовної давності, який застосовуватиметься до стягнення штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) за Договором складатиме три роки.

Сторони дійшли згоди, що штрафні санкції за Договором нараховуються без обмеження шестимісячним строком, встановленим ч.6 ст.232 ГК України та підлягають стягненню у межах строку, встановленого першим абзацом даного пункту Договору.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно положень ст. 229 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Частиною 1 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання господарською організацією (ч.ч.6, 7 ст.231 Господарського кодексу України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч.ч. 1 і 2 ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З врахуванням встановлених судом обставин та наведених доводів мотивувальної частини рішення щодо моменту виникнення обов`язку Відповідача сплатити Позивачу кошти за гарантією, а також моментом виникнення прострочки здійснення такого платежу суд зазначає про те, що Банк сплатив кошти за гарантією 15.11.2019р., строк відшкодування Відповідачем Банку сплачених кошти сплив 18.11.2019р., а прострочення такого обов`язку виникло у Відповідача 19.11.2019р.

Відтак, з врахуванням заявленого Позивачем періоду стягнення пені за порушення строку сплати заборгованості правомірним є нарахування позивачем Відповідачу пені за період саме прострочення виконання грошового зобов`язання з сплати заборгованості (19.11.2019р.-04.02.2020р.).

Щодо нарахування Позивачем Відповідачу пені за порушення сплати процентів, то така нараховується лише на відсотки, нараховані за період правомірного користування Відповідачем грошовими коштами Позивача (за період з 15.11.2019р. по 18.11.2019р.), оскільки проценти за користування чужими грошовими коштами (ст.536 ЦК України) є одним з видів грошових зобов`язання, яке виникло в силу умов Договору, і строк виконання такого зобов`язання також порушено Відповідачем.

Нарахування ж пені на відсотки річних, правовою підставою нарахування є ч.2 ст.625 ЦК України, за своєю правовою природою є нарахуванням неустойки на грошові кошти, які є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, тобто Боржник у випадку такого нарахування двічі притягується до відповідальності за порушення одного і того ж зобов`язання, що суперечитиме закріпленому у статті 61 Конституції України принципу «non bis in iden», згідно якого ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином в позові в цій частині позовних вимог слід відмовити.

З врахуванням наведеного судом здійснено перерахунок заявлених до стягнення сум пені за прострочення сплати заборгованості та за прострочення сплати відсотків і встановлено, що сума пені, належної до стягнення з Відповідача на користь Позивача за прострочення сплати заборгованості становить 9529,83грн., за прострочення сплати відсотків 31,33грн.

Перевірка розміру заявлених до стягнення з Відповідача на користь Позивача сум здійснювалась судом за допомогою програми «ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2020».

Водночас, суд вважає позов в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 2397,01грн. відшкодування судового збору у справі №910/5675/19 (перша інстанція), 3595,52грн. відшкодування судового збору у справі №910/5675/19 (апеляційна інстанція), 16219,80грн. основної винагороди приватного виконавця, 447,82грн. мінімальних витрат на проведення виконавчих дій безпідставним та необґрунтованим, оскільки такі витрати Позивача не є його витратами (збитками), пов`язаними із виплатою коштів за гарантією в розумінні п.п.4.2. та 4.4. Договору.

Так, пунктом 4.6 Договору встановлено, що Принципал зобов`язаний відшкодувати Банку витрати за гарантією, враховуючи комісії, пов`язані з відправкою повідомлень засобами телекомунікаційного зв`язку, комісії авізуючого банку та банку Бенефіціара, а також комісії, пов`язані з переказом платежів за гарантією в строк та в порядку, визначеними відповідною вимогою Банку. Що стосується сплаченого судового збору та витрат виконавчого провадження із примусового виконання рішення суду про стягнення з Банку коштів, то Банк сплатив такий в судовому порядку, винятково як наслідок своїх дій та бездіяльності (власної поведінки), які полягали у відмові виплати Акціонерному товариству "Укртрансгаз" грошової суми за гарантією (відмова виконати свої зобов`язання за Договором).

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі Проніна проти України за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Відповідачем порядку і строку виконання зобов`язання щодо сплати заборгованості за виплаченою Поизвачем гарантією за Договором, перевіривши розрахунок суми позову, суд дійшов висновків про те, що позов слід задоволити частково, стягнути з Відповідача на користь Позивача 159800,99грн. суми основного боргу, 9529,83грн. пені за прострочення сплати заборгованості, 31,33грн. пені за прострочення сплати відсотків та 10757,59грн. тридцяти відсотків річних за прострочення сплати заборгованості. В решті в позові відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року для працездатних осіб в розмірі 2102 гривні.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 3068,97грн. у вигляді сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору.

Як доказ сплати судового збору Позивач подав Платіжне доручення від 07.02.2020р. №8 про сплату за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 3068,97грн. Оригінал вказаного Платіжного доручення є додатком №2 до позовної заяви.

Доказів понесення інших судових витрат окрім сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору станом на час вирішення спору по суті Позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Окрім того, суд зазначає що Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу І ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 3068,97грн, недоведення Відповідачем розміру понесених судових витрат у справі, суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 3068,97грн. слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 2701,80грн. судового збору, в решті судові витрати залишити за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 123, 126, 129, 165, 205, 216, 222, 231, 235, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 193, 216, 218 Господарського кодексу України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 509, 526, 527, 530, 547, 549, 551, 560, 563, 564, 569, 610-612, 625, 627, 629, 632 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕК-Гідроенергобуд» (81500, Львівська область, Городоцький район, м.Городок, майдан Гайдамаків, буд.14; ідентифікаційний код: 38667324) на користь Акціонерного товариства «Банк Альянс» (04053, м.Київ, вул.Січових Стрільців, буд.50; ідентифікаційний код: 14360506) 159800,99грн. суми основного боргу, 9529,83грн. пені за прострочення сплати заборгованості, 31,33грн. пені за прострочення сплати відсотків, 10757,59грн. 30% річних за прострочення сплати заборгованості та 2701,80грн. судового збору.

3. В решті в позові відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 20.10.2020р.

Головуючий суддя Т.Б. Фартушок