ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/1841/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенця П.В.

при секретарі судового засідання Гаврильєву О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "ЮНІКОН", м. Дніпро
до Державного підприємства "Завод "Електроважмаш", м. Харків
про стягнення 1533883,96 грн.
за участю представників сторін:

позивача - не з`явився

відповідача - Дмитрієва І.В., дов. № 248-411/20 від 11.01.2020 року

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне акціонерне товариство "ЮНІКОН", м. Дніпро звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Державного підприємства "Завод "Електроважмаш", м. Харків, в якому просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 1% річних та пені за договором № 238-16/624-ВК від 13 серпня 2019 року у розмірі 1699860,74 грн., з яких: 1589004,51 грн. - основна заборгованість, 79450,20 грн. - пеня, 6931,88 грн. 1% річних та 24474,15 грн. втрат від інфляції.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 червня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче засіданні на 06 липня 2020 року на 11:20 годин.

06 липня 2020 року через канцелярію суду, Приватним акціонерним товариством "ЮНІКОН" подано клопотання (вхідний № 2378) про відкладення підготовчого засідання, яке суд задовольняє та долучає до матеріалів справи.

06 липня 2020 року через канцелярію суду, Державним підприємством "Завод "Електроважмаш" подано відзив (вхідний № 15403) на позовну заяву, який суд приймає та долучає до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою суду від 06 липня 2020 року, на підставі статтей 177, 181, пункту 3 частини 2 статті 183, статті 232 Господарського процесуального кодексу України відкладено підготовче засідання на 16 липня 2020 року на 10:40 годин.

15 липня 2020 року через канцелярію суду, Державним підприємством "Завод "Електроважмаш" подано клопотання (вхідний № 16233) про відкладення підготовчого засідання.

16 липня 2020 року через канцелярію суду, Приватним акціонерним товариством "ЮНІКОН" подано відповідь (вхідний № 16323) на відзив, яку суд приймає та долучає до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16 липня 2020 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 14 вересня 2020 року; клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання задоволено та відкладено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 16 липня 2020 року, на підставі статтей 177, 181, пункту 3 частини 2 статті 183, статті 232 Господарського процесуального кодексу України відкладено підготовче засідання на 03 вересня 2020 року на 11:40 годин.

30 липня 2020 року через канцелярію суду, Державним підприємством "Завод "Електроважмаш" подано заперечення (вхідний № 17473) на відповідь на відзив, яке суд приймає та долучає до матеріалів справи.

19 серпня 2020 року через канцелярію суду, Приватним акціонерним товариством "ЮНІКОН" подано уточнення (вхідний № 19190) до позовної заяви, в якій позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 1% річних та пені за договором № 238-16/624-ВК від 13 серпня 2019 року у розмірі 1533883,96 грн., з яких: 1410257,22 грн. - основна заборгованість, 92220,71 грн. - пеня, 6931,88 грн. 1% річних та 24474,15 грн. втрат від інфляції; в порядку частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України зобов`язати орган, що здійснює примусове виконання рішення, нарахувати відповідачу 1% річних, як це передбачено пунктом 9.5 договору № 238-16/624-ВК від 13 червня 2019 року за допущене ним прострочення сплати освновного боргу, за період, що не буде врахований в рішенні, і стягувати даний відсоток з відповідача на користь позивача, якщо буде мати місце примусове виконання рішення за наступною формулою: сума боргу*1% (по договору): 365 днів (кількість днів у році) * n (кількість днів прострочення) = 1% від простроченої суми за певний період.

02 вересня 2020 року через канцелярію суду, Державним підприємством "Завод "Електроважмаш" подано відзив (вхідний № 20103) на заяву про уточнення, який суд приймає та долучає до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 вересня 2020 року прийнято до розгляду заяву (вхідний № 19190 від 19 серпня 2020 року) позивача, в порядку статті 46 Господарського процесуального кодексу України.

Протокольною ухвалою суду від 03 вересня 2020 року, на підставі пункту 3 частини 2 статті 185, статті 232 Господарського процесуального кодексу України закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 24 вересня 2020 року на 11:40 годин.

10 вересня 2020 року через канцелярію суду, Приватним акціонерним товариством "ЮНІКОН" подано відповідь (вхідний № 20983) на відзив про заяву про уточнення позовних вимог, яку суд приймає та долучає до матеріалів справи.

22 вересня 2020 року через канцелярію суду, Приватним акціонерним товариством "ЮНІКОН" подано заяву (вхідний № 21867) про розгляд справи без участі представника Приватного акціонерного товариства "ЮНІКОН", яку суд задовольняє та долучає до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою суду від 24 вересня 2020 року, на підставі частини 2 статті 216, статті 232 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні оголошено перерву до 06 жовтня 2020 року на 12:20 годин.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, у відповіді на відзив, у відповіді на відзив на заяву про уточнення позовних вимог та у письмовій заяві підтримує заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні, у відзиві на позовну заяву, у запереченні на відповідь на відзив, у відзиві на заяву про уточнення позовних вимог, у запереченнях на відповідь на відзив на заяву про уточнення позовних вимог проти заявлених позовних вимог заперечує частково.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважного представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

13 серпня 2019 року між Приватним акціонерним товариством "ЮНІКОН" (позивачем) та Державним підприємством "Завод "Електроважмаш" (відпповідачем) було укладено договір № 238-16/624-ВК.

13 серпня 19 між сторонами підписано специфікацію № 1 до договору № 238-16/624-ВК на постачання продукції на суму 13956720,00 грн. з ПДВ.

30 вересня 2019 року між сторонами підписано додаткову угоду № 1 до договору № 238-16/624-ВК про внесення змін до розділу 15 договору "Місцезнаходження та банківські реквізити сторін".

23 жовтня 19 року між сторонами підписано додаткову угоду № 2 до договору № 238-16/624-ВК, якою сторонами визнано, що вказана в специфікації № 1.1 продукція є фактично поставленою на територію Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" за період з 13 серпня 2019 року по 23 жовтня 2019 року і складає 444799,49 грн., крім того, внесено зміни до Специфікації № 1, а саме змінено суму специфікації на 12821167,87 грн., а також, змінено пунктом 3.1 договору та викладено його у наступній редакції: "3.1. Ціна цього договору становить 13265967,36 грн.".

23 жовтня 2019 року між сторонами підписано специфікацію № 1 до договору № 238-16/624-ВК на суму 12821167,87 грн. з ПДВ.

23 жовтня 2019 року між сторонами підписано специфікацію № 1.1 до договору № 238-16/624-ВК на суму 444799,49 грн. з ПДВ.

02 грудня 2019 року між сторонами підписано додаткову угоду № 3 до договору № 238-16/624-ВК від 13 серпня 2019 року.

02 грудня 2019 року між сторонами підписано специфікацію № 1 до договору №238-16/624-ВК на постачання продукції на суму 11088671,54 грн. з ПДВ.

02 грудня 2019 року між сторонами підписано специфікацію № 1.2 до договору №238-16/624-ВК на постачання продукції на суму 1144205,02 грн. з ПДВ.

Згідно пункту 1.1. договору позивач взяв на себе зобов`язання у 2019- 2020 року поставити відповідачу продукцію, а відповідач зобов`язався прийняти та оплатити таку продукцію.

Відповідно до пункту 1.2. договору найменування, номенклатура, кількість та ціна за одиницю продукції, а також код і назва, відповідно до Національного класифікатора України ДК 021:2015 "Єдиний закупівельний словник", затверджений наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 23 грудня 2015 року № 1749, зазначаються у специфікації № 1, яка є невід`ємною частиною договору.

Згідно пункту 2.1. договору позивач здійснює поставку продукції відповідачу протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту направлення письмового замовлення відповідачем, згідно з пунктом 1.3. договору.

Пунктом 2.4. договору сторони погодили, що право власності на продукцію переходить до відповідача з моменту її фактичної поставки від позивача.

Умови оплати продукції сторони погодили у розділі 4 договору.

Відповідно до пункту 4.1. договору відповідач здійснює оплату продукції протягом 60 календарних днів з моменту здійснення поставки продукції.

У пункті 4.2. договору сторони визначили, що при відвантаженні продукції позивач надає відповідачу наступні документи: видаткову накладну, рахунок-фактуру та товарно-транспортну накладну.

Згідно пункту 5.1. договору відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату продукції на умовах договору.

Разом з цим, пунктом 9.4. договору встановлено, що за порушення строку оплати, передбачених цим договором, позивач має право пред`явити відповідачу вимогу про сплату пені в розмірі 0,1% від суми простроченої оплати за кожен день прострочення, але не більше 5% від несплаченої суми.

Відповідно до пункту 9.5. договору за порушення строку оплати продукції, передбачених цим договором, позивач має право вимагати оплати 1% річних та індексу інфцяційних втрат.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов договору позивач здійснив постачення продукції. а саме:

09 вересня 2019 року позивачем було поставлено відповідачу частину продукції згідно видаткової накладної № Юго0000001 від 09 вересня 2019 року на суму 444799,49 грн. разом з ПДВ.

Згідно умов пункту 4.1. договору відповідач зобов`язаний був у строк до 09 листопада 2019 року включно здійснити оплату вартості поставленої продукції, однак в порушення зобов`язань, взятих на себе за договором, так і не виконав їх станом на день подачі позовної заяви. Станом на 02 червня 2020 року прострочення складає 207 календарних днів.

22 жовтня 2019 року позивачем було поставлено відповідачу частину продукції на суму 421552,13 грн. разом з ПДВ за переліком згідно видаткової накладної № Юго0000002 від 22 жовтня 2019 року.

Відповідно до умов пункту 4.1. договору відповідач зобов`язаний був у строк до 22 грудня 2019 року включно здійснити оплату вартості поставленої за видатковою накладною № Юго0000002 від 22 жовтня 2019 року продукції, однак в порушення зобов`язань, взятих на себе за договором так і не виконав їх станом на день подачі позовної заяви. Станом на 02 червня 2020 року прострочення складає 164 календарних дня.

27 листопада 2019 року позивачем було поставлено відповідачу частину продукції на суму 2429494,34 грн. разом з ПДВ за переліком згідно видаткової накладної № Юго0000002 від 22 жовтня 2019 року.

Згідно умов пункту 4.1. договору відповідач зобов`язаний був у строк до 27 січня 2020 року включно здійснити оплату вартості поставленої за видатковою накладною № Юго0000002 від 22 жовтня 2019 року продукції, однак в порушення зобов`язань, взятих на себе за договором, так і не виконав їх станом на день подачі позовної заяви. Станом на 02 червня 2020 року прострочення складає 128 календарних днів.

27 листопада 2019 року позивачем було поставлено відповідачу частину продукції на суму 479703,55 грн. разом з ПДВ згідно видаткової накладної № Юго00566 від 27 листопада 2019 року.

Відповідно до умов пункту 4.1. договору відповідач зобов`язаний був у строк до 27 січня 2020 року включно здійснити оплату вартості поставленої за видатковою накладною № Юго00566 від 27 листопада 2019 року продукції, однак в порушення зобов`язань, взятих на себе за договором, так і не виконав їх станом на день подачі позовної заяви. Станом на 02 червня 2020 року прострочення складає 128 календарних днів.

13 квітня 2020 року позивачем було поставлено відповідачу частину продукції на суму 266052,20 грн. разом з ПДВ згідно видаткової накладної № Юбл0000001 від 13 квітня 2020 року.

З матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2020 року Державне підприємство "Завод "Електроважмаш" перерахувало на рахунок позивача 444799,49 грн. за отриану продукцію по видатковій накладній № Юго0000001 від 09 вересня 2019 року.

Таким чином основна сума заборгованості Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" перед позивачем складає 1410257,22 грн.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частині 1 статті 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, за своєю правовою природою договір №238-16/624-ВК від 13 серпня 2019 року є договором поставки.

Частиною 1 статті 172 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за договором №238-16/624-ВК від 13 серпня 2019 року виконав належним чином та у строк встановлений договором.

Згідно частини 2 статті 172 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1 статті 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Пунктом 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1410257,22 грн. основної заборгованості.

Щодо стягнення з відповідача 92220,71 грн. пені, суд зазначає наступне.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання передбачені, зокрема, статті 549, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, якою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Разом з тим, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до пункту 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року №10 даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

В силу приписів статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, сторонами у договорі договору №238-16/624-ВК від 13 серпня 2019 року було встановлено, що за порушення строку оплати постачальник має право пред`явити замовнику вимогу про сплату пені в розмірі 0,1% від суми простроченої оплати за кожен день прострочення, але не більше 5% від несплаченої суми.

Також, відповідачем було заявлено клопотання про відмову в задоволенні вимоги про стягнення пені або зменшення пені до 5 %.

В обґрунтування вищезазначеного клопотання зазначає, що відповідач є державним комерційним підприємством, яке на даний час знаходиться в скрутному матеріальному становищі. При цьому, періодичне блокування господарської діяльності підприємства, шляхом накладання арештів на всі рахунки відповідача та кризовий стан в галузі машинобудування сприяло вимушеним частковим виплатам не тільки контрагентам, але і працівникам заробітної плати та платежів до бюджету та комунальних платежів. Так, станом на 25 червня 2020 року у підприємства існує заборгованість по заробітній платі у розмірі 11.6 млн. грн.

На підтвердження вищевикладеного відповідачем надано рішення господарського суду Харківської області у справі №922/3692/19 від 28 грудня 2019 року, довідку про заборгованість по заробітній платі та довідку про заборгованість із сплати комунальних платежів.

Згідно частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Схоже правило міститься в частині третій статті 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Відповідно до частин 2, 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; строк прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання, відповідність / невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінку винної особи (в тому числі, вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Згідно пункту 13 постанови Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №924/709/17 зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Таким чином, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов`язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (частина 2 статті 224 Господарського кодексу України).

При цьому, обов`язково варто розмежовувати вимоги про стягнення основної суми боргу і збитків. Аналіз судової практики дає підстави для висновку про недопустимість ототожнення збитків з несплаченими за товар грошовими сумами, які іменуються заборгованістю.

Цивільні та господарські відносини у країні ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми в якості неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (Постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року по справі №910/1005/19).

Так, у даній справі позивачем не доведено того, що порушенням виконання зобов`язань з оплати продукції у встановлений строк, відповідач заподіяв йому збитків, розмір яких перевищує або дорівнює заявленому розміру пені.

При цьому, як встановлено судом та вбачається з наданої відповідачем довідки, відповідач має заборгованість із заробітної плати в сумі 11,6 млн. грн., причиною якої є тяжкий фінансовий стан підприємства, а відтак суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається відповідач, є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Зваживши на фактичні обставини спору, поведінку відповідача у спірних правовідносинах, взявши до уваги інтереси обох сторін, з огляду на приписи статей 253, 509, 525, 526, 549, 551, 610, 611, 627, 629 Цивільного кодексу України та статей 231-233 Господарського кодексу України, з метою уникнення зупинення підприємства відповідача, яким виготовляється електрообладнання для залізничного та міського електротранспорту, спираючись на принципи справедливості та розумності, суд дійшов висновку про доцільність зменшення розміру пені на 5 %, а саме до суми у розмірі 4611,00 грн. у зв`язку з порушенням відповідачем своїх договірних зобов`язань.

Щодо стягнення з відповідача 6931,88 грн. 1% річних, суд зазначає, що перевірив розрахунки позивача щодо нарахування 1% річних за формулою: сума санкцій = C x Z x Д : 365 : 100, де C - сума заборгованості, Z - відсоток річних, зазначений в договорі. За період прострочення грошового зобов`язання з 09 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року 1% річних складає суму у розмірі 645,87 грн.;за період прострочення грошового зобов`язання з 01 січня 2020 року по 09 травня 2020 року 1% річних складає суму 1579,89 грн.; за період прострочення грошового зобов`язання з 24 грудня 2019 року по 31 грудня 2019 року 1% річних складає суму 92,39 грн.; за період прострочення грошового зобов`язання з 01 січня 2020 року по 02 червня 2020 року 1% річних складає суму 1773,74 грн.; за період прострочення грошового зобов`язання з 28 січня 2020 року по 02 червня 2020 року 1% річних складає суму 843,02 грн.; за період прострочення грошового зобов`язання з 28 січня 2020 року по 02 червня 2020 року 1% річних складає суму 1664,55 грн.

Таким чином, здійснивши перерахунок 1 % річних за допомогою програмного забезпечення "Ліга-Закон", з урахуванням умов договору, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, а також порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд зазначає, що сумою до стягнення є 6599,47 грн. 1% річних.

Щодо стягнення з відповідача 24474,15 грн. втрат від інфляції, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

В Рекомендаціях Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03 квітня 1997 року № 62-97р зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розрахуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляції, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка оплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу оплачується з 16 по 31 день місяця відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування всього місяця, а якщо з 16 ро 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат за допомогою програмного забезпечення "Ліга-Закон", з урахуванням умов договору, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, а також порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд зазначає, що сумою до стягнення є 21944,96 грн. втрат від інфляції.

Щодо позовних вимог про зобов`язання орган в порядку частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України, що здійснює примусове виконання рішення, нарахувати відповідачу 1% річних, як це передбачено пунктом 9.5 договору № 238-16/624-ВК від 13 червня 2019 року за допущене ним прострочення сплати освновного боргу, за період, що не буде врахований в рішенні, і стягувати даний відсоток з відповідача на користь позивача, якщо буде мати місце примусове виконання рішення за наступною формулою: сума боргу*1% (по договору): 365 днів (кількість днів у році) * n (кількість днів прострочення) = 1% від простроченої суми за певний період, суд зазначає наступне.

Згідно частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Суд зазначає, що правовий аналіз наведеної вище норми чинного законодавства свідчить про те, що положення даної статті є правом суду, а не обов`язком та застосовуються лише до відсотків або пені до моменту виконання рішення, а не на момент його прийняття, також положення даної статті не зобов`язують позивача заявити відповідну вимогу в процесі розгляду справи, оскільки сторона не позбавлена права звернутися з окремим позовом про стягнення заборгованості та відповідних санкцій у періоди, які не були охоплені під час розгляду даної справи. Також суд зауважує. що у суду фактично відсутня можливість контролювати момент виконання рішення, оскільки дані функції покладено на органи виконавчої служби.

За таких обставин. суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання орган в порядку частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України, що здійснює примусове виконання рішення, нарахувати відповідачу 1% річних, як це передбачено пунктом 9.5 договору № 238-16/624-ВК від 13 червня 2019 року за допущене ним прострочення сплати освновного боргу, за період, що не буде врахований в рішенні, і стягувати даний відсоток з відповідача на користь позивача, якщо буде мати місце примусове виконання рішення за наступною формулою: сума боргу*1% (по договору): 365 днів (кількість днів у році) * n (кількість днів прострочення) = 1% від простроченої суми за певний період.

Щодо визначеної позивачем суми витрат на правову (правничу) допомогу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Із запровадженням змін до ГПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц викладено правову позицію про те, що вимога частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (аналогічна норма міститься у частині 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України) щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Станом на час прийняття рішення у цій справі у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. Однак, як в позовній заяві, так і в відповіді на відзив позивач зазначив про свій намір подати такі докази.

Суд звертає увагу, що з дати ухвалення рішення по даній справі, позивач має присічний строк на представлення документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат в розмірі 15 000,00 грн., що зумовить застосування судом правого механізму охопленого пунктом 3 частиною 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України (ухвалення додаткового рішення).

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II).

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістомстатті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином на відповідача покладається судовий збір у розмірі 21651,18 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 183, 194, 195, 196, 201, 208-210, 217, 218, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" (61089, м. Харків, просп. Московський, буд. 299, ) на користь Приватного акціонерного товариства "ЮНІКОН" (49005, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Олеся Гончара, буд. 28А, поточний рахунок НОМЕР_1 в АТ "Райфайзен Банк Аваль" у місті Києві, код банку 380805, код ЄДРПОУ 23647,22 грн. основної заборгованості, 4611,00 пені, 6599,47 грн. 1% річних, 21944,96 грн. втрат від інфляції та 21651,18 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "15" жовтня 2020 р.

Суддя П.В. Хотенець