ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/5562/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора Військової прокуратури Центрального регіону України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 (суддя Шкурдова Л. М.)

та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2019 (головуючий суддя Мартюк А. І., судді Буравльов С. І., Зубець Л. П.)

у справі № 910/5562/19

за позовом заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до 1) Київської міської ради та 2) Центрального територіального управління капітального будівництва

про визнання договору недійсним

(у судовому засіданні взяли участь представники: прокурор Гусарова А. В., позивача - Барда С. Ю., відповідача 1 - Баранов М. С.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Заступник військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) Київської міської ради та 2) Центрального територіального управління капітального будівництва про визнання недійсним договору про поновлення договору оренди земельних ділянок від 12.10.2016, укладеного між Київською міською радою та Центральним територіальним управлінням капітального будівництва, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського центрального округу Литвин А.С. за реєстровим № 3799.

2. Позов обґрунтований тим, що між Київською міською радою та Центральним спеціалізованим будівельним управлінням укладено договір оренди земельних ділянок для будівництва житлових будинків з об`єктами соціального призначення та паркінгами по вул. Бориспільській, 30-а та по вул. Бориспільській, 40 в Дарницькому районі міста Києва. Заступник військового прокурора зазначає, що строк дії вказаного договору закінчився 04.09.2011, в зв`язку з чим земельна ділянка мала б бути повернута орендодавцю. Прокурор вказує, що лише у 2015 році Відповідач 2 звернувся до Відповідача 1 із клопотанням про поновлення строку дії вказаного договору, за результатом розгляду якого між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено Договір про поновлення договору оренди земельних ділянок для будівництва житлових будинків з об`єктами соціального призначення та паркінгами по вул. Бориспільській, 30-а та по вул. Бориспільській, 40 в Дарницькому районі міста Києва.

3. Заступник військового прокурора зазначає, що власником вказаних земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, в зв`язку з чим відповідачі під час укладення спірного договору діяли з перевищенням повноважень, а тому просить суд визнати недійсним договір про поновлення договору оренди земельних ділянок для будівництва житлових будинків з об`єктами соціального призначення та паркінгами по вул. Бориспільській, 30-а та по вул. Бориспільській, 40 в Дарницькому районі міста Києва, укладений 12.10.2016 року.

4. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду заступник військового прокурора зазначає, що відповідачами укладено спірний договір оренди земельної ділянки з перевищенням своїх повноважень, оскільки такі земельні ділянки належать до земель оборони та можуть перебувати лише у державній власності, при цьому Міністерство оборони України здійснює функції з управління об`єктами державної власності. Так, Міністерство оборони України, відповідно до положень чинного законодавства наділене правом і має можливість самостійно реалізувати своє право на звернення з позовом до суду про визнання спірного договору оренди земельної ділянки недійсним, однак останнє не вживає жодних заходів з даного приводу, що свідчить про його бездіяльність.

5. В позовній заяві заступник військового прокурора зазначає, що про наявні порушення інтересів держави при укладенні відповідачами договору Міністерство оборони України поінформовано в лютому 2019 року, однак останнє з позовом до суду не звернулось.

Короткий зміст судових рішень

6. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2019, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2019, позовну заяву заступника військового прокуратура Центрального регіону України залишено без розгляду.

7. Суди попередніх інстанцій встановили, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що заступник військового прокурора звертався до Міністерства оборони України із відповідним листом про повідомлення щодо наявності порушень вимог законодавства під час укладення спірного договору оренди земельної ділянки та необхідність звернення з відповідним позовом до суду.

8. Таким чином, суди дійшли висновку, що вказані прокурором обставини пасивної поведінки Позивача, без відповідних підтверджуючих доказів, не дають підстав для висновку про невиконання чи неналежне виконання Міністерством оборони України, яке є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій відносно захисту інтересів держави. Наведене свідчить про недоведеність наявності підстав для звернення з позовом прокурором, оскільки їх наявність визначається не лише обґрунтованістю у позові інтересів держави, а сукупністю наявності таких інтересів з обґрунтованими (документально підтвердженим) представницькими функціями.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

9. Прокурор подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2019 у справі № 910/5562/19, справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)

10. Скаржник посилається на те, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. 131-1 Конституції України) та порушенням норм процесуального права (ст. 53 ГПК України).

11. Прокурор зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано той факт, що в даному випадку звернення прокурора до суду спрямоване на захист інтересів держави, з огляду на невжиття Міністерством оборони України жодних заходів спрямованих на захист інтересів держави, що в свою чергу узгоджується з приписами статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

12. Також прокурор зазначає, що прокуратурою під час виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» попередньо, до звернення до суду із даним позовом було повідомлено Позивача про намір пред`явлення позову в інтересах держави, прокурор стверджує, що Міністерство оборони України було проінформовано про наявні порушення інтересів держави при укладанні спірного договору в лютому 2019 року.

Позиція інших учасників справи

13. Учасники справи не надали відзивів на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

14. 08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" (далі - Закон України від 15.01.2020 № 460-IX).

15. Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

16. Оскільки касаційну скаргу подано до набрання чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, касаційний розгляд здійснюється відповідно до положень ГПК України у редакції, яка була чинною до 08.02.2020.

Щодо суті касаційної скарги

17. У даній справі заступник військового прокурора обґрунтував наявність "інтересів держави" порушенням, на його думку, прав держави щодо управління об`єктами державної власності, укладення відповідачами спірного договору на думку прокурора, призводить до порушення майнових інтересів держави, оскільки власником земель, що становить предмет спірного договору є держава, а відтак відповідачі діяли із перевищенням своїх повноважень на укладення спірного договору оренди. Звернення заступника військового прокурора із даною позовною заявою обумовлене неналежним здійсненням Позивачем своїх повноважень щодо судового захисту порушених інтересів держави.

18. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

19. Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

20. Згідно з абзацами 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

21. Відповідно до абзаців 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

22. Одночасно згідно з положеннями частин 3 - 5 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

23. Таким чином, зі змісту вищезазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

24. Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

25. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

26. Верховний Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

27. Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

28. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено такі правові висновки:

"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

29. З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

30. У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 906/982/19.

31. Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви прокурор зазначив, що про наявні порушення інтересів держави при укладенні відповідачами договору Міністерство оборони України поінформовано в лютому 2019 року, однак останнє з позовом до суду протягом тривалого часу звернулось.

32. З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що самого лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження недостатньо.

33. Разом з тим Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що на момент подання прокурором позову матеріали справи не містили жодних доказів, які б підтверджували факт звернення прокурора до позивача із відповідним повідомленням щодо наявності порушень вимог законодавства під час укладення спірного договору оренди земельної ділянки та необхідність звернення з відповідним позовом до суду, а також доказів невжиття позивачем заходів щодо захисту інтересів держави.

34. В силу обмежень розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлених, зокрема частиною 2 статті 300 ГПК України, відповідно до якої суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, Верховний Суд не приймає до розгляду лист від 07.02.2019 № 05/2-197/1 вих-19 із повідомленням про підготування позовної заяви та наміри звернення до суду з відповідним позовом, поданий прокурором тільки до Верховного Суду лише 28.09.2020.

35. Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що Міністерство оборони України не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави та самостійно звертатись до суду з відповідним позовом до відповідачів. При подачі позову прокурором не зазначено жодних, підтверджених відповідними доказами, юридично значимих причин неможливості здійснення позивачем, який є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів в судовому порядку.

36. Враховуючи викладене, Суд не може погодитися з твердженням скаржника про доведення прокурором "нездійснення" Позивачем захисту інтересів держави, та вважає обґрунтованим висновки судів попередніх інстанцій про не доведення прокурором нездійснення чи неналежного здійснення захисту інтересів держави органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

37. Таким чином, за встановлених обставин цієї справи позов заступника військового прокурора Центрального регіону України правильно залишений судами попередніх інстанцій без розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

38. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

39. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

40. Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків судів попередніх інстанцій та не довів неправильного застосування ним норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого ним судового рішення у справі.

41. За таких обставин, касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу Військової прокуратури Центрального регіону України залишити без задоволення, а оскаржувані ухвалу місцевого і постанову апеляційного господарського суду - без змін.

Розподіл судових витрат

42. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржуване судове рішення, відповідно до статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Cуд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу прокурора Військової прокуратури Центрального регіону України залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2019 у справі № 910/5562/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил