ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/2561/17
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Земляк А.В.,

за участю представників:

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінгруп Фактор" Коток А.М.,

від арбітражного керуючого Сніткіної І.А. Сніткіна І.А.,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" Погорілий О.В.,

від інших учасників справи не з`явилися,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінгруп Фактор"

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.05.2020 про відмову у задоволенні заяви ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Сніткіної І.А. (вх.№3692/19 від 03.12.2019) про визнання недійсними договорів суборенди та застосування наслідків недійсності правочину, прийняту суддею Лепехою Г.А., м. Одеса, повний текст складено 01.06.2020,

у справі №916/2561/17

за заявою: Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Порто-Франко"

до Фермерського господарства "Сади Градениці"

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Одеської області знаходиться справа №916/2561/17 про визнання банкрутом Фермерського господарства "Сади Градениці", порушена за заявою Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Порто-Франко" ухвалою суду від 21.11.2017.

03.12.2019 до суду першої інстанції від ліквідатора Фермерського господарства "Сади Градениці" арбітражного керуючого Сніткіної І.А. надійшла заява б/н від 29.11.2019 (вх.№3692/19 від 03.12.2019), в якій остання просила визнати недійсним договір суборенди від 25.12.2017, укладений між Фермерським господарством "Сади Градениці" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" щодо земельної ділянки площею 100 га з кадастровим номером :01:002:0545, відомості про який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №24240133, визнати недійсним договір суборенди від 25.09.2017, укладений між Фермерським господарством "Сади Градениці" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" щодо земельної ділянки площею 150 га з кадастровим номером :01:001:0459, відомості про який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №22580577, а також застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" повернути Фермерському господарству "Сади Градениці" земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0459 та :01:002:0545.

В обґрунтування даної заяви з урахуванням письмових доповнень б/н від 10.03.2020 (вх.№6133/20 від 10.03.2020) ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Сніткіна І.А. посилалася на те, що Фермерське господарство "Сади Градениці" на вкрай невигідних умовах, а саме: безоплатно передало Товариству з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" в суборенду земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0459 та :01:002:0545, в результаті чого фермерське господарство фактично припинило свою господарську діяльність з товарного сільськогосподарського виробництва, що, в свою чергу, призвело до неплатоспроможності останнього та унеможливило виконання ним прийнятих на себе грошових зобов`язань перед кредиторами. Водночас арбітражний керуючий зазначає про те, що укладення оспорюваних договорів суборенди мало на меті штучне виведення активів Фермерського господарства "Сади Градениці" для ухилення від виконання зобов`язань за кредитними договорами, зі сплати податків і зборів тощо. Крім того, ліквідатор банкрута звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що оспорюваний договір суборенди від 25.12.2017 був укладений між Фермерським господарством "Сади Градениці" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" в процедурі розпорядження майном протягом дії мораторію за відсутності погодження розпорядника майна.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.05.2020 у справі №916/2561/17 (суддя Лепеха Г.А.) відмовлено у задоволенні заяви ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Сніткіної І.А. (вх.№3692/19 від 03.12.2019) про визнання недійсними договорів суборенди від 25.09.2017 та від 25.12.2017, укладених між Фермерським господарством "Сади Градениці" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2", та застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" повернути Фермерському господарству "Сади Градениці" земельні ділянки.

Вказана ухвала суду мотивована тим, що місцевим господарським судом не встановлено правових підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів суборенди земельних ділянок.

Не погодившись з постановленою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінгруп Фактор" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.05.2020 у справі №916/2561/17 про відмову у задоволенні заяви ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Сніткіної І.А. (вх.№3692/19 від 03.12.2019) про визнання недійсними договорів суборенди та застосування наслідків недійсності правочину скасувати та ухвалити постанову, якою вказану заяву задовольнити.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що станом на час укладення оспорюваних договорів суборенди земельних ділянок існували обставини, які унеможливлювали будь-яке розпорядження вказаними об`єктами нерухомого майна, про що свідчать накладення державним виконавцем арешту на розташований на переданій в користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" земельній ділянці фруктовий сад та відсутність погодження розпорядника майна на укладення Фермерським господарством "Сади Градениці" договору суборенди від 25.12.2017.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 01.09.2020 (вх.№2537/20/Д1 від 03.09.2020) ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Сніткіна І.А. просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.05.2020 у справі №916/2561/17 скасувати та ухвалити нове рішенням, яким заяву (вх.№3692/19 від 03.12.2019) про визнання недійсними договорів суборенди та застосування наслідків недійсності правочину задовольнити. Зокрема, ліквідатор банкрута зазначає про наявність на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:001:0459 та :01:002:0545 обтяжень станом на час укладення оспорюваних договорів суборенди, що є підставою для визнання останніх недійсними.

10.09.2020 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу б/н від 08.09.2020 (вх.№2537/20/Д2 від 10.09.2020), в якому останнє просить апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.05.2020 у справі №916/2561/17 залишити в силі. Вказане товариство зауважує на тому, що ані апелянтом, ані ліквідатором банкрута відповідно до норм земельного та податкового законодавства не подано до суду жодного належного доказу на підтвердження збитковості оспорюваних договорів, при цьому орендні правовідносини між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" та Фермерським господарством "Сади Градениці" щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0459 та :01:002:0545 за відповідними договорами існують ще з 2015 року, коли внаслідок шахрайських дій Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Порто-Франко" та пов`язаних з ним осіб мала місце загибель розташованого на вищенаведених ділянках фруктового саду, між тим ці договори не були зареєстровані і лише у 2017 році шляхом переукладення та реєстрації нових договорів суборенди земельні правовідносини набули чинності. Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" вважає безпідставними посилання апелянта та арбітражного керуючого на відсутність у Фермерського господарства "Сади Градениці" права на передачу в суборенду земельних ділянок, які обґрунтовані накладенням арешту на майно останнього, адже зазначені земельні ділянки не були власністю банкрута, оскільки перебували у комунальній власності, а також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що для встановлення порушення вимог закону щодо необхідності отримання боржником погодження арбітражного керуючого на відчуження майна слід обов`язково встановити балансову вартість земельної ділянки та її відсоткове вартісне співвідношення з усією балансовою вартістю майна боржника.

Інші учасники справи своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Таран С.В., суддів Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. від 17.08.2020 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою від 02.09.2020 розгляд справи призначено на 30.09.2020 о 12:00.

З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 30.09.2020 було оголошено перерву до 15:40 год 16.10.2020 шляхом постановлення протокольної ухвали.

У судовому засіданні 16.10.2020 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінгруп Фактор" апеляційну скаргу підтримав, арбітражний керуючий Сніткіна І.А. просила апеляційну скаргу задовольнити, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" висловив заперечення проти її задоволення, представники інших учасників справи не з`явилися, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення арбітражного керуючого Сніткіної І.А., представників Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінгруп Фактор" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2", обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 10.05.2007 між Біляївською районною державною адміністрацією Одеської області ("Орендодавець") та Фермерським господарством "Сади Градениці" ("Орендар") укладено договір оренди землі б/н, відповідно до пунктів 1, 2 якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в короткострокове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які знаходяться за адресою: територія Граденицької сільської ради (невитребувані паї); в оренду передаються земельні ділянки загальною площею 150 га (ріллі).

Згідно з пунктами 3-6, 14 вищезазначеного договору на земельних ділянках відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна та інші об`єкти інфраструктури. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок не проводилась. Земельні ділянки, які передаються в оренду, мають такі недоліки, що можуть перешкоджати їх ефективному використанню: потребують проведенню розкорчовки і очищення площі від багаторічних насаджень, які зписані. Інші особливості об`єкта оренди, які можуть вплинути на орендні відносини, відсутні. Земельні ділянки передаються в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для закладки саду.

Цей договір укладено на 30 років. Останній набуває чинності після підписання сторонами і його державної реєстрації (пункти 7, 39 даного договору).

В силу пункту 9 вказаного договору орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі в розмірі 158 грн за 1 га в рік.

Даний договір зареєстрований у Біляївському реєстраційному офісі ОРФ ДП "ЦДЗК", про що у книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 21.05.2007 за №7.

На виконання вищезазначеного договору Біляївська районна державна адміністрація Одеської області передала земельну ділянку загальною площею 150 га з земель резерву Граденицької сільської ради Біляївського району Одеської області, а Фермерське господарство "Сади Градениці" прийняло в оренду вказану земельну ділянку строком на 30 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та закладки саду, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі б/н від 10.05.2007.

10.05.2007 між Біляївською районною державною адміністрацією Одеської області ("Орендодавець") та Фермерським господарством "Сади Градениці" ("Орендар") укладено договір оренди землі б/н, відповідно до пунктів 1, 2 якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в короткострокове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які знаходяться за адресою: територія Граденицької сільської ради (землі резерву); в оренду передаються земельні ділянки загальною площею 100 га (ріллі).

За умовами пунктів 3-6, 14 вищезазначеного договору на земельних ділянках відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна та інші об`єкти інфраструктури. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок не проводилась. Земельні ділянки, які передаються в оренду, мають такі недоліки, що можуть перешкоджати їх ефективному використанню: потребують проведенню розкорчовки і очищення площі від багаторічних насаджень, які зписані. Інші особливості об`єкта оренди, які можуть вплинути на орендні відносини, відсутні. Земельні ділянки передаються в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для закладки винограднику.

Пунктами 7, 39 даного договору передбачено, що останній укладено на 25 років. Цей договір набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

У пункті 9 вказаного договору узгоджено, що орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі в розмірі 158 грн за 1 га в рік.

Вказаний договір зареєстрований у Біляївському реєстраційному офісі ОРФ ДП "ЦДЗК", про що у книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 21.05.2007 за №3.

На виконання даного договору Біляївська районна державна адміністрація Одеської області передала земельну ділянку загальною площею 100 га з земель резерву (невитребувані паї) Граденицької сільської ради Біляївського району Одеської області, а Фермерське господарство "Сади Градениці" прийняло в оренду зазначену земельну ділянку строком на 25 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та закладки саду, що підтверджується актом приймання-передачі б/н від 10.05.2007.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.09.2014 у справі №522/16479/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" до ОСОБА_1 та Фермерського господарства "Сади Градениці" про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" про забезпечення позову; накладено арешт на належний Фермерському господарству "Сади Градениці" фруктовий сад, який складається з: 9620 персикових дерев на земельній ділянці площею 24,5 га, 4784 сливових дерев на земельній ділянці площею 12,5 га та 4888 сливових дерев на земельній ділянці площею 12,5 га, що розташований на 49,5 га із 150 га землі Граденицької сільської ради Біляївської районної адміністрації Одеської області, що орендується у Біляївської районної державної адміністрації Одеської області; визначено відповідального зберігача арештованого майна та дозволено останньому здійснювати реалізацію плодів сливи, які знаходяться як у фруктовому саду, належному Фермерському господарству "Сади Градениці", так і у сховищі (холодильнику) Фермерського господарства "Сади Градениці", із зарахуванням коштів, отриманих від реалізації, на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС".

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24.12.2014 скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03.09.2014 у справі №522/16479/14-ц та постановлено нову ухвалу, якою заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" про забезпечення позову залишено без задоволення.

В подальшому постановою державного виконавця від 16.02.2016 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, прийнятою в межах виконавчого провадження №50162535 з примусового наказу Господарського суду Одеської області №916/3543/15 від 27.11.2015 про стягнення з Фермерського господарства "Сади Градениці" на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Порто-Франко" боргу, накладено арешт на все майно, що належить боржнику Фермерському господарству "Сади Градениці" в межах суми звернення стягнення 22586203,50 грн.

25.09.2017 між Фермерським господарством "Сади Градениці" ("Орендар") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" ("Суборендар") укладено договір суборенди земельної ділянки б/н, згідно з пунктами 1, 2 якого Орендар передає Суборендарю в строкове користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Граденицької сільської ради; цей договір укладений на підставі і відповідно до умов та в межах договору оренди земельної ділянки від 10.05.2007, укладеного між Біляївською районною державною адміністрацією Одеської області ("Орендодавець") і Фермерським господарством "Сади Градениці" ("Орендар") строком на 30 років.

В силу пунктів 3-5, 9 вищезазначеного договору в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 150 га (ріллі), на якій розташовані плодові насадження, що мають недоліки і не можуть ефективно використовуватись. На земельній ділянці розташований виробничий будинок (склад), інші об`єкти інфраструктури відсутні. Земельна ділянка, яка передається в суборенду, не має недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню. Земельна ділянка передається в суборенду для ведення сільськогосподарського виробництва.

Договір суборенди укладено строком на 20 років: з 2017 року до 31 грудня 2037 року (пункт 6 даного договору).

У пункті 7 вказаного договору сторони визначили, що орендна плата вноситься Суборендарем у грошовій формі в розмірі 1080 грн за 1 га на розрахунковий рахунок УД КСУ у Біляївському районі. Загальна сума орендної плати складає в місяць 13500 грн.

На виконання вищезазначеного договору Фермерське господарство "Сади Градениці" передало земельну ділянку площею 150 га, орендовану останнім на 30 років на підставі укладеного з Біляївською районною державною адміністрацією Одеської області договору оренди земельної ділянки від 10.05.2007, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" прийняло в суборенду вказану земельну ділянку строком на 20 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі б/н та б/д.

26.09.2017 державним реєстратором Одеської обласної філії Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Іскровим О.В. було проведено державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" права суборенди земельної ділянки площею 149,9998 га, розташованої за адресою: Одеська обл., Біляївський р-н, Граденицька с/рада (кадастровий номер :01:001:0459, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №98825045 від 28.09.2017.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.11.2017 у справі №916/2561/17, зокрема, порушено провадження у справі про банкрутство Фермерського господарства "Сади Градениці", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та запроваджено процедуру розпорядження майном Фермерського господарства "Сади Градениці".

25.12.2017 між Фермерським господарством "Сади Градениці" ("Орендар") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" ("Суборендар") укладено договір суборенди земельної ділянки б/н, за умовами пунктів 1, 2 якого Орендар передає Суборендарю в строкове користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Граденицької сільської ради; цей договір укладений на підставі і відповідно до умов та в межах договору оренди земельної ділянки від 10.05.2007, укладеного між Біляївською районною державною адміністрацією Одеської області ("Орендодавець") і Фермерським господарством "Сади Градениці" ("Орендар") строком на 25 років.

Відповідно до пунктів 3-5, 9 наведеного вище договору в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 100 га (ріллі), на якій розташовані плодові насадження, що мають недоліки і не можуть ефективно використовуватись. На земельній ділянці розташований виробничий будинок (склад), інші об`єкти інфраструктури відсутні. Земельна ділянка, яка передається в суборенду, не має недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню. Земельна ділянка передається в суборенду для ведення сільськогосподарського виробництва.

Пунктом 6 даного договору передбачено, що останній укладено строком на 15 років: з 2017 року до 31 грудня 2032 року.

Орендна плата вноситься Суборендарем у грошовій формі в розмірі 1080 грн за 1 га на розрахунковий рахунок УД КСУ у Біляївському районі. Загальна сума орендної плати складає в місяць 9000 грн (пункт 7 вказаного договору).

На виконання даного договору Фермерське господарство "Сади Градениці" передало земельну ділянку площею 100 га, орендовану останнім на 25 років на підставі укладеного з Біляївською районною державною адміністрацією Одеської області договору оренди земельної ділянки від 10.05.2007, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" прийняло в суборенду вказану земельну ділянку строком на 15 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі б/н та б/д.

27.12.2017 державним реєстратором Одеської обласної філії Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Іскровим О.В. було проведено державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" права суборенди земельної ділянки площею 100,0237 га, розташованої за адресою: Одеська обл., Біляївський р-н, Граденицька с/рада (кадастровий номер :01:002:0545, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №109587524 від 29.12.2017.

Предметом спору у даній справі є вимоги арбітражного керуючого про визнання недійсними укладених між Фермерським господарством "Сади Градениці" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" договорів суборенди від 25.09.2017 та від 25.12.2017, а також про застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" повернути Фермерському господарству "Сади Градениці" земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0459 та :01:002:0545.

Відмовляючи у задоволенні заяви ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Сніткіної І.А., місцевий господарський суд послався на недоведеність наявності правових підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів суборенди земельних ділянок.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог арбітражного керуючого з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України.

Частиною шостою статті 104 Цивільного кодексу України унормовано, що порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом.

Враховуючи положення статей 4, 104, 110, 112 Цивільного кодексу України, Кодекс України з процедур банкрутства є частиною цивільного законодавства, що не виключає можливості застосування до правовідносин, які регулює цей спеціальний Кодекс, також норм Цивільного кодексу України, зокрема, щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

За умовами частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) є одним з основних учасників справи про банкрутство. Після введення процедури ліквідації до арбітражного керуючого (ліквідатора) переходить правомочність власника та керівника боржника. Ліквідатор у справі про банкрутство має статус особи, що за рішенням суду зобов`язана належним чином виконувати свої повноваження під час ліквідаційної процедури, зокрема ті, що спрямовані на формування ліквідаційної маси боржника та задоволення вимог кредиторів.

Згідно з частиною першою статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства ліквідатор з дня свого призначення здійснює повноваження, зокрема, щодо подачі до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування (частина друга статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства).

Положення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства регулює відносини, що виникли між боржником та іншими особами з приводу дій боржника щодо розпорядження своїм майном, вчинені в період до порушення справи про банкрутство або після порушення справи про банкрутство. Зазначена стаття визначає підстави оспорювання майнових дій боржника з метою забезпечення зберігання майна в інтересах кредиторів або повернення майна боржника, у разі його вибуття, до ліквідаційної маси.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство або після порушення справи про банкрутство, дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, і, отже, відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном, за умови, що відчуження майна завідомо призводить до зменшення обсягу платоспроможності боржника і завдає шкоди кредиторам.

Оскільки період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника, у тому числі у разі загрози неплатоспроможності або надмірної заборгованості, до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, вчинені у цей період часу, є сумнівними, приписами статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, вчинених ним протягом визначеного в цьому Кодексі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми, а майнові дії спростовані із застосуванням наслідків, передбачених цією нормою.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Господарський договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Розглядаючи спори у порядку статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, судам належить брати до уваги, що дії боржника, зокрема (але не виключно), щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною, значно нижчою від ринкової, для цілей, не спрямованих на досягнення розумної ділової мети, або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилитися від розрахунків з контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

З огляду на сферу регулювання Кодексу України з процедур банкрутства загалом і за змістом зазначеної норми статті 42 цього Кодексу, остання є спеціальною по відношенню до загальних, установлених Цивільним кодексом України підстав для визнання правочинів недійсними, тобто ця норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають в процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом. Водночас метою визнання недійсним правочину (договору) зі спеціальних підстав, визначених статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства, є встановлення факту відчуження майна боржника у період після порушення провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували її порушенню, та наявність обставин, прямо визначених положеннями вказаної статті.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як і поняття "цивільних прав і обов`язків", концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном". Отже, при з`ясуванні змісту поняття "майно" недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції; щоб вирішити питання щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції до конкретної справи суд повинен з`ясувати, чи надають обставини справи в цілому заявнику право на самостійний інтерес, який захищається цією статтею.

Аналіз практики розгляду Європейським судом з прав людини справ щодо порушення права володіння майном свідчить про те, що поняття "майно", як і "власність", має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) як нематеріальних, так і матеріальних, у тому числі і майнові права.

З огляду на викладене, беручи до уваги те, що, укладаючи 25.09.2017, тобто в межах так званого підозрілого періоду, а саме: фактично напередодні відкриття провадження у справі про банкрутство, договір суборенди земельної ділянки, Фермерське господарство "Сади Градениці" здійснило безоплатне відчуження на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" свого майнового права права оренди щодо земельної ділянки, яка використовувалася боржником для отримання прибутку у зв`язку з веденням товарного сільськогосподарського виробництва, чим істотно зменшило розмір належних йому активів та позбавило себе потенційної можливості отримання прибутку від такої господарської діяльності, а також враховуючи встановлену приписами Кодексу України з процедур банкрутства презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання вищезазначеного договору недійсним на підставі частини другої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

При цьому суд апеляційної інстанції вбачає, що в обґрунтування наявності підстав для визнання договору суборенди земельної ділянки б/н від 25.09.2017 недійсним арбітражний керуючий у поданій до місцевого господарського суду заяві б/н від 29.11.2019 (вх.№3692/19 від 03.12.2019) послався на положення частини першої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, відповідно до якої правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, зокрема, з тієї підстави, що боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

Європейський суд з прав людини у справі "Бочаров проти України" наголошує на тому, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів зауважує, що у матеріалах справи відсутні та учасниками справи до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження того, що саме укладення оспорюваного договору суборенди земельної ділянки б/н від 25.09.2017 призвело до неплатоспроможності Фермерського господарства "Сади Градениці".

Суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення заявником конкретної правової норми на обґрунтування своїх вимог не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Колегія суддів зауважує, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, встановлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Саме таку правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

Таким чином, помилкове посилання арбітражного керуючого у заяві б/н від 29.11.2019 (вх.№3692/19 від 03.12.2019) на положення частини першої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства замість приписів частини другої вказаної статті не позбавляє Південно-західний апеляційний господарський суд можливості застосувати у спірних правовідносинах належну правову норму, а відтак невірне обрання ліквідатором банкрута правових підстав для визнання договору суборенди земельної ділянки б/н від 25.09.2017 недійсним не є підставою для відмови у задоволенні відповідної вимоги заявника.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.11.2017 у справі №916/2561/17, зокрема, порушено провадження у справі про банкрутство Фермерського господарства "Сади Градениці", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та запроваджено процедуру розпорядження майном Фермерського господарства "Сади Градениці".

Відповідно до абзацу 2 частини восьмої статті 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", чинного на час укладення оспорюваного договору суборенди земельної ділянки б/н від 25.12.2017, керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна вчиняють правочини (укладають договори), зокрема, щодо відчуження або обтяження нерухомого майна боржника, в тому числі його передачі в оренду, заставу, внесення зазначеного майна до статутного капіталу іншого підприємства або господарського товариства, розпорядження нерухомим майном боржника у будь-який інший спосіб.

Колегія суддів зазначає про те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту отримання директором Фермерського господарства "Сади Градениці" погодження розпорядника майна боржника, призначеного ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.11.2017, щодо передачі фермерським господарством земельної ділянки площею 100,0237 га, розташованої за адресою: Одеська обл., Біляївський р-н, Граденицька с/рада (кадастровий номер :01:002:0545, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), в суборенду.

За таких обставин, оскільки орендоване майно перебувало у користуванні та володінні боржника, а положеннями спеціального закону прямо передбачена необхідність отримання дозволу розпорядника майна на укладення договору оренди (суборенди) нерухомого майна, яким володіє та користується боржник, апеляційний господарський суд вбачає наявність правових підстав для визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки б/н від 25.12.2017 з підстав порушення абзацу 2 частини восьмої статті 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 19.12.2019 у справі №923/220/19.

Доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" про те, що для встановлення порушення вимог закону щодо обов`язкового отримання боржником погодження арбітражного керуючого на відчуження майна необхідно встановити балансову вартість земельної ділянки та її відсоткове вартісне співвідношення з усією балансовою вартістю майна боржника, колегією суддів оцінюються критично, адже вчинення вказаних дій має правове значення лише для можливості визнання договору недійсним на підставі абзацу 4 частини восьмої статті 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", положення якого щодо необхідності погодження з розпорядником майна будь-яких інших значних правочинів (договорів) у спірних правовідносинах застосуванню не підлягають.

Згідно з частиною шостою статті 93 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів) орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця передаватись орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда).

За умовами статті 8 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів) орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.

Отже, користувач земельної ділянки має право прийняти рішення про передачу її в суборенду у разі, якщо: по-перше, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (для договорів оренди, укладених після 01.01.2013) або договір оренди земельної ділянки зареєстровано у встановленому законодавством порядку (територіальними органами земельних ресурсів до 01.01.2013); по-друге, орендодавець погоджується з передачею земельної ділянки в суборенду (право передавати земельну ділянку визначено договором оренди як право орендаря; орендар надав письмову згоду на передачу земельної ділянки в суборенду; орендодавець не надіслав письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення протягом одного місяця після отримання звернення орендаря з цього приводу).

В силу частини п`ятої статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів) органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Таким чином, для передачі орендованої земельної ділянки комунальної власності в суборенду необхідне рішення відповідного органу місцевого самоврядування або це має бути прямо передбачено договором оренди земельної ділянки.

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 01.03.2018 у справі №908/546/17.

Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує, що умовами укладених між Біляївською районною державною адміністрацією Одеської області та Фермерським господарством "Сади Градениці" договорів оренди землі від 10.05.2007 орендарю право передачі земельних ділянок у суборенду не надавалося, при цьому жодного доказу на підтвердження прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу вказаних земельних ділянок в суборенду у матеріалах справи відсутні; докази звернення боржника до Біляївської районної державної адміністрації Одеської області до місцевого господарського суду також не подані.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оспорювані договори суборенди були укладені з порушеннями встановленого законодавством порядку (без погодження орендодавця органу місцевого самоврядування), що свідчить про наявність правових підстав для визнання їх недійсними на підставі статті 203 Цивільного кодексу України.

Посилання Товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" на те, що орендні правовідносини між ним та Фермерським господарством "Сади Градениці" щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0459 та :01:002:0545 за договорами суборенди, незареєстрованими у встановленому законом порядку, існують ще з 2015 року, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки обставини наявності вищезазначених неоформлених належним чином договірних відносин не входять до предмету доказування у даній справі та жодним чином не спростовують факт невідповідності оспорюваних договорів положенням законодавства.

Твердження апелянта та арбітражного керуючого Сніткіної І.А. про обтяження переданих боржником в суборенду земельних ділянок арештом є необґрунтованими, адже, як вбачається з постанови державного виконавця від 16.02.2016 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, прийнятої в межах виконавчого провадження №50162535 з примусового наказу Господарського суду Одеської області №916/3543/15 від 27.11.2015, арешт в межах суми звернення стягнення (22586203,50 грн) накладено на все майно, належне Фермерському господарству "Сади Градениці" на праві власності, між тим земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0459 та :01:002:0545, якими боржник володів та користувався на підставі укладених з органом місцевого самоврядування договорів оренди, належать до комунальної форми власності.

Доводи арбітражного керуючого Сніткіної І.А. про те, що укладення оспорюваних договорів суборенди відбулося в результаті зловмисної домовленості Фермерського господарства "Сади Градениці" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" оцінюються апеляційним господарським судом як недоведені з огляду на те, що зазначені посилання є власними суб`єктивними припущеннями ліквідатора банкрута, які не підкріплені жодними належними у розумінні статті 76 Господарського процесуального кодексу України доказами.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10 2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

Більш того, у визначення справедливого судового розгляду справи не можна не враховувати загальні фактичні та юридичні обставини справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Станкевич проти Польщі").

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" та у справі "Руїз Матеос проти Іспанії").

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Де Куббер проти Бьгії" та у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення Європейського суду з прав людини "Хамідов проти Росії").

За умовами частини четвертої статті 238 Господарського процесуального кодексу України в мотивувальній частині рішення суду зазначається серед іншого, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.

Дослідивши зміст оскаржуваної ухвали, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що суд першої інстанції, обмежившись лише формальним посиланням на недоведеність наявності правових підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів суборенди земельних ділянок, фактично ухилився від обов`язку щодо повного та всебічного дослідження обставин справи, що мають значення для правильного вирішення даного спору, не надав жодної оцінки аргументам заявника, не навів мотивів їх відхилення та належного правового обґрунтування свого рішення з посилання на норми права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Ухвала Господарського суду Одеської області від 26.05.2020 про відмову у задоволенні заяви ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Сніткіної І.А. (вх.№3692/19 від 03.12.2019) про визнання недійсними договорів суборенди та застосування наслідків недійсності правочину у справі №916/2561/17 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення вищезазначеної заяви у повному обсязі.

Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінгруп Фактор" задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.05.2020 про відмову у задоволенні заяви ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Сніткіної І.А. (вх.№3692/19 від 03.12.2019) про визнання недійсними договорів суборенди та застосування наслідків недійсності правочину у справі №916/2561/17 скасувати.

Заяву ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Сніткіної І.А. (вх.№3692/19 від 03.12.2019) про визнання недійсними договорів суборенди та застосування наслідків недійсності правочину задовольнити.

Визнати недійсним договір суборенди від 25.12.2017, укладений між Фермерським господарством "Сади Градениці" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" щодо земельної ділянки площею 100 га, відомості про який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №24240133, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0545.

Визнати недійсним договір суборенди від 25.09.2017, укладений між Фермерським господарством "Сади Градениці" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" щодо земельної ділянки площею 150 га, відомості про який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №22580577, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0459.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Вишневий сад-2" повернути Фермерському господарству "Сади Градениці" земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0459 та :01:002:0545.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.10.2020.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук