СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2020 р. Справа № 922/1104/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Радіонова О.О.

Розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу відповідача (вх.1645) на рішення Господарського суду Харківської області від 02.06.2020 (суддя Байбак О.І., повний текст складено 05.06.2020) у справі №922/1104/20

за позовом Харківського приватного ліцею "Школа "Ранок" Харківської області, м.Харків,

до відповідача Фізичної особи підприємця Іванова Євгена Олександровича, м.Харків,

про стягнення 164900,00 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Харківський приватний ліцей "Школа "Ранок" Харківської області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з ФОП Іванова Є.О. попередню оплату в розмірі 164900 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами існувала усна домовленість про придбання позивачем у відповідача вивіски для позначення місцезнаходження Школи Ранок за місцем розташування закладу (літери та композитні матеріали). Як зазначає позивач, на виконання вказаної домовленості позивачем були перераховані відповідачу грошові кошти, проте, відповідач своїх зобов`язань з передачі вивіски не виконав, та в добровільному порядку відмовляється повернути отримані від позивача грошові кошти.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.06.2020 у справі №922/1104/20 позовні вимоги задоволено.

В наведеному рішенні суд першої інстанції встановив, що між сторонами в письмовій формі не існує договору про поставку відповідачем на користь позивача вивіски для позначення місцезнаходження школи Ранок за місцезнаходженням закладу (літери та композитні матеріали), що спростовує посилання позивача на наявність у нього правових підстав вимагати сплачені грошові кошти на підставі відповідних положень Цивільного кодексу, якими врегульовано порядок виконання договору купівлі-продажу. Разом із тими, місцевий господарський суд зазначив, що матеріали справи не містять будь-яких доказів наявності правових підстав набуття відповідачем грошових коштів від позивача в розмірі 164900 грн., у зв`язку з чим, вказана сума грошових коштів підлягає поверненню позивачу на підставі статтей 1212-1214 Цивільного кодексу України.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що між сторонами дійсно існувала усна домовленість щодо придбання позивачем у відповідача вивіски та її комплектуючих для позначення Школи «Ранок» за місцем розташування закладу і на виконання вказаної домовленості позивач перерахував відповідачу грошові кошти в розмірі 164900 грн. Проте, як зазначає відповідач, він належним чином виконав свої зобов`язання з поставки позивачу вивіски та її комплектуючих, що підтверджується підписаними обома сторонами видатковими накладними: №252 від 30.08.2019 на суму 48500 грн., №255 від 30.08.2019 на суму 24600 грн., №256 від 11.09.2019 на суму 1242 грн., №264 від 11.09.2019 на суму 13650 грн., №260 від 31.10.2019 на суму 12000 грн., №261 від 01.11.2019 на суму 79800 грн. Вказані обставини, на думку відповідача, спростовують висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 164900 грн.

Як зазначає відповідач, він не був обізнаний про існування судового провадження у цій справі, у зв`язку з чим, не зміг надати суду першої інстанції вказані докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову.

Відповідач зазначає про те, що він дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте, фактично мешкає у квартирі, що належить його дружині за адресою: АДРЕСА_2 . За вказаних обставин, як зазначає відповідач, він не отримував поштову кореспонденцію суду першої інстанції, оскільки після запровадження в Україні карантину він здебільшого знаходився вдома у квартирі дружини за адресою: АДРЕСА_2 . На підтвердження вказаних доводів відповідач надав суду свідоцтво про шлюб, паспорт дружини - громадянки ОСОБА_1 , правовстановлюючі документи на квартиру, що належить дружині - договір міни від 26.04.2020.

До апеляційної скарги відповідач додав нові докази: видаткові накладні №252 від 30.08.2019 на суму 48500 грн., №255 від 30.08.2019 на суму 24600 грн., №256 від 11.09.2019 на суму 1242 грн., №264 від 11.09.2019 на суму 13650 грн., №260 від 31.10.2019 на суму 12000 грн., №261 від 01.11.2019 на суму 79800 грн., а також лист №26/12-02 від 26.12.2019 (а.с.69-76) без належних доказів направлення позивачу, оскільки поштова накладна датована 06.02.2020, а опис вкладення до цього відправлення датовано "06.12.21.." (а.с.77).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи №922/1104/20 від 07.07.2020 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Плахов О.В., суддя Геза Т.Д.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 у вказаному складі колегії суддів відкрито апеляційне провадження, встановлено учасникам справи строк до 29.07.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання учасникам провадження. Також вирішено здійснювати розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Вказана ухвала отримана позивачем та відповідачем, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.89-92).

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надійшов.

Відповідач, ФОП Іванов Євген Олександрович, надав суду заяву свідка - ОСОБА_2 для долучення до матеріалів справи. Відповідач зазначає, що вказаний доказ отриманий ним лише після відкриття апеляційного провадження, у зв`язку з чим, просить поновити строк для його подання.

У зв`язку із відпусткою головуючого судді Мартюхіної Н.О., на підставі розпорядження керівника апарату суду від 09.09.2020, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №922/1104/20 та визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.09.2020 справу №922/1104/20 прийнято до розгляду колегією суддів: головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н.В.

Вказана ухвала направлялася на адресу відповідача, повідомлену ним в апеляційній скарзі як фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Проте, поштове відправлення повернулося підприємством зв`язку із довідкою про невручення за відсутністю адресата.

У зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_3 , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 15.10.2020, проведено повторний автоматизований розподіл справи №922/1104/20 та визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Гребенюк Н.В., Радіонова О.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.10.2020 у справі справу №922/1104/20 прийнято до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Радіонова О.О. , суддя Гребенюк Н.В. та вирішено направити цю ухвалу та повторно ухвалу суду від 10.09.2020 на дві адреси відповідача: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Телефонограмою Східного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 відповідач також був повідомлений про те, що справа №922/1104/20 прийнята до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Радіонова О.О., суддя Гребенюк Н.В.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

В позовній заяві позивач зазначає про те , що у серпні 2019 між Харківським приватним ліцеєм "Школа "Ранок" Харківської області, як покупцем, та ФОП Івановим Є.О., як постачальником, було досягнуто домовленості про придбання вивіски для позначення місцезнаходження Школи Ранок за місцем розташування закладу (літери та композитні матеріали).

Як зазначає позивач, на виконання вказаної домовленості він перерахував відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 164900 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 466734 від 23.08.2019 на суму 48500 грн, №466738 від 23.08.2019 на суму 24600 грн., №467100 від 28.08.2019 на суму 12000 грн., № 467271 від 29.08.2019 на суму 10000 грн., № 467731 від 02.09.2019 на суму 29800 грн, № 467909 від 03.09.2019 на суму 10000 грн, № 468200 від 04.09.2019 на суму 5000 грн., № 469049 від 06.09.2019 на суму 5000 грн. та № 472465 від 12.09.2019 на суму 20000 грн. (а.с.9-16).

Із вказаних платіжних доручень вбачається, що позивач перерахував грошові кошти на банківський рахунок відповідача № НОМЕР_1 , який відкритий у АТ КБ ПриватБанк та банківський рахунок відповідача № НОМЕР_2 , відкритий у АТ Універсал Банк.

В призначенні платежів містяться посилання на рахунки: № 266 від 21.08.2019, № 268 від 21.08.2019, № 269 від 27.08.2019, № 270 від 27.08.2019, а також зазначено, що оплата здійснюється «за фриз композитний» та «за літери».

Позивач стверджує, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань з передачі позивачу вивіски для позначення місцезнаходження школи Ранок за місцезнаходженням закладу (літери та композитні матеріали).

У зв`язку із вказаними обставинами, позивач направив відповідачу лист №01-39/12 від 13.01.2020 з вимогою здійснити поставку товару (а.с.17 -20).

28.01.2020 позивач направив відповідачу лист № 01-39/40, в якому вимагав повернення сплачених грошових коштів в сумі 164900 грн. в зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з передачі позивачу вивіски для позначення місцезнаходження школи Ранок за місцезнаходженням закладу (літери та композитні матеріали) (а.с.21-24).

До матеріалів справи долучено докази направлення відповідачу цих листів (а.с.19-20; 23-24).

Відповідач вимогу позивача не виконав, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом про стягнення з відповідача передоплати в розмірі 164900 грн. на підставі ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України.

Судова колегія враховує наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочини, які можуть вчинятися усно визначено в статті 206 ЦК України.

Статтею 208 ЦК України зокрема передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Враховуючи наведене, для юридичної особи та фізичної особи-підприємця в силу вимог законодавства договір купівлі-продажу (поставки) необхідно укладати в письмовій формі, обираючи при цьому між спрощеною формою (ст. 181 ГК) чи письмовим договором.

Як свідчать матеріали справи, між сторонами не існує укладеного в письмовій формі договору на поставку відповідачем позивачу вивіски для позначення місцезнаходження школи Ранок за місцезнаходженням закладу (літери та композитні матеріали).

Вказана обставина позивачем та відповідачем не заперечується.

Отже, відповідач безпідставно обґрунтовує свої позовні вимоги нормами Цивільного кодексу України щодо порядку виконання договору купівлі-продажу.

Разом із тим, судова колегія враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15, відповідно до якої: «Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини».

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту.

Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську діяльність та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Позивач перерахував відповідачу грошові кошти в загальній сумі 164900 грн., що підтверджується первинними бухгалтерськими документами - платіжними дорученнями № 466731 від 23.08.2019, № 466738 від 23.08.2019, № 467100 від 28.08.2019, № 467271 від 29.08.2019, № 467731 від 02.09.2019, № 467909 від 03.09.2019, № 468200 від 04.09.2019, № 469049 від 06.09.2019 та № 472465 від 12.09.2019.

Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів наявності правових підстав набуття відповідачем грошових коштів у вказаній сумі.

Також в матеріалах справи відсутні рахунки № 266 від 21.08.2019, № 268 від 21.08.2019, № 269 від 27.08.2019, № 270 від 27.08.2019, посилання на які містяться в платіжних дорученнях.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених коштів в розмірі 164900 грн. на підставі статті 1212 ЦК України.

До апеляційної скарги відповідач додав нові докази, які не були надані суду першої інстанції: видаткові накладні №252 від 30.08.2019 на суму 48500 грн., №255 від 30.08.2019 на суму 24600 грн., №256 від 11.09.2019 на суму 1242 грн., №264 від 11.09.2019 на суму 13650 грн., №260 від 31.10.2019 на суму 12000 грн., №261 від 01.11.2019 на суму 79800 грн., а також лист №26/12-02 від 26.12.2019 з доказами його направлення на адресу позивача (а.с.69-77).

Вказані документи, як зазначає відповідач, підтверджують виконання ним своїх зобов`язань перед позивачем з поставки вивіски для позначення місцезнаходження Школи Ранок за місцем розташування закладу (літери та композитні матеріали).

Судова колегія також звертає увагу, що відповідач, як зацікавлена особа, не надав суду на підтвердження бухгалтерських операцій податкові накладні.

Відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В обґрунтування поважності причин неподання вказаних доказів суду першої інстанції відповідач посилається на те, що він не був обізнаний про судовий розгляд цієї справи, поштову кореспонденцію суду першої інстанції не отримував, оскільки з 12.03.2020 фактично не проживав за адресою реєстрації, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як юридична адреса підприємця.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, фізична особа-підприємець Іванов Є.О. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.28).

Вказана адреса відповідача була зазначена також в позовній заяві.

Ухвала Господарського суду Харківської області від 13.04.2020 про відкриття провадження у справі №922/1104/20 та від 12.05.2020 про відкладення розгляду справи, направлялися судом першої інстанції на належну адресу відповідача, вказану в позові та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань.

Проте, поштові відправлення повернулись на адресу суду з відміткою пошти відповідно адресат відсутній (а. с. 33-36) та за закінченням встановленого строку зберігання (а.с.44-47).

Відповідно до частин 3 статті 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, ... ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з положеннями частини 6 статті 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (пункт 3); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 5).

Отже, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Суд першої інстанції направляв поштову кореспонденцію на належну адресу відповідача, вказану в вказану в позові та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань.

Проте, поштова кореспонденція повернулася суду з довідкою пошти «адресат відсутній» та «за закінченням встановленого строку зберігання».

В позові позивач повідомив суду, як засіб зв`язку, виключно юридичну адресу відповідача, у зв`язку з чим, у суду першої інстанції об`єктивно була відсутня можливість сповістити відповідача про розгляд справи іншими засобами зв`язку.

З урахуванням викладеного, судом першої інстанції було вчинено необхідні процесуальні дії щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення ухвал суду на належну адресу відповідача.

Судова колегія зазначає, що на відповідача, як на суб`єкта підприємницької діяльності, покладається обов`язок з організації належного отримання поштової кореспонденції, пов`язаної із здійснюваною ним господарською діяльністю.

У даному випадку відповідач, який є суб`єктом підприємницької діяльності, за власним волевиявленням змінив місце проживання та не вчинив належних дій щодо своєчасного отримання поштової кореспонденції за офіційною адресою, що є його обов`язком, як підприємця.

Таким чином, скаржник не отримував поштову кореспонденцію суду першої інстанції внаслідок власної бездіяльності та неналагодження ним своєчасного отримання ним як суб`єктом підприємницької діяльності поштової кореспонденції за адресою його місця реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, у справі яка переглядається, скаржник навів суб`єктивні фактори, які перешкодили йому в отриманні ухвал суду першої інстанції.

Апеляційним судом не встановлено вчинення судом першої інстанції дій, які б мали наслідком порушення прав відповідача на своєчасне подання доказів та заперечень проти позову.

Факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.

За вказаних обставин, суд першої інстанції, направляючи судову кореспонденцію на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та у позовній заяві, не порушив норми процесуального права, оскільки неодноразове неотримання поштової кореспонденції було зумовлене не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони.

Враховуючи наведене, посилання скаржника на відсутність його за місцем проживання в період надсилання йому поштової кореспонденції судом першої інстанції не приймаються судом як поважні причини пропуску строку на подання доказів, оскільки відповідач з власної ініціативи змінив місце проживання та не забезпечив отримання поштової кореспонденції за адресою реєстрації, як підприємця.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 904/6063/17, від 11.12.2018 у справі №921/6/18.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що відповідачем, відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України, не доведено неможливість подання ним доказів суду першої інстанції з об`єктивних причин, які не залежали від його волі.

У даному випадку несвоєчасне подання доказів зумовлено обставинами суб`єктивного характеру.

За наведеного, додані до апеляційної скарги документи, а також заява свідка ОСОБА_2 не приймаються апеляційним судом до розгляду.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення та додаткове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 02.06.2020 у справі №922/1104/20 без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення

Рішення Господарського суду Харківської області від 02.06.2020 у справі №922/1104/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 21.10.2020.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя О.О. Радіонова