ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2020 р. Справа№ 910/4208/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Суліма В.В.

секретар судового засідання - Нікітенко А.В.

за участю представників:

від стягувача: не з`явились;

від боржника: не з`явились;

від ДВС: не з`явились;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 (повний текст складено та підписано 28.08.2020)

у справі № 910/4208/19 (суддя Удалова О.Г.)

за скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на дії Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

у справі № 910/4208/19

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецтермомонтаж-Енерго"

про стягнення 686 580,96 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/4208/19 відмовлено у задоволенні скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на дії Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повністю.

Не погоджуючись із винесеною ухвалою місцевого господарського суду Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" звернулось до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просить визнати поважними причини та поновити строк для подання апеляційної скарги, відкрити апеляційне провадження з розгляду даної апеляційної скарги, скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/4208/19, ухвалити нове рішення в якому визнати неправомірними дії Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, які полягають у винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.07.2020 ВП № 62481472, та скасувати постанову про відкриття провадження, зобов`язати Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винести постанову про повернення наказу Господарського суду міста Києва від 05.05.2020 у справі № 910/4208/20 стягувачу, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". Стягнути на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" з позивача судові витрати у цій справі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що пунктом 3 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом, були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. Отже, Законом № 145-ІХ встановлено заборону стягнення грошових коштів, які не були передані в заставу за кредитними договорами.

Також скаржник звертає увагу на те, що предметом стягнення за судовим наказом Господарського суду міста Києва у справі № 910/4208/19 є грошові кошти, які за своєю правовою природою виступають як витрати, а не грошові кошти і товари, що були передані у заставу за кредитними договорами, отже, на примусове стягнення за вказаним судовим наказом Господарського суду міста Києва від 05.05.2020 у справі № 910/4208/19, станом на 01.04.2020, діяла пряма заборона Закону України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації".

На думку скаржника, суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 06.07.2020 за ВП № 62481472 була винесена державним виконавцем після набрання чинності Закону № 145-ІХ. Такими виконавчими діями було порушено державним виконавцем пункт 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 145-ІХ, тобто, державний виконавець повинен був повернути судовий наказ стягувачу, але він цього не зробив, чим грубо порушив п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIIІ.

Згідно із витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/4208/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 поновлено Акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/4208/19, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/4208/19 та призначено справу до розгляду у судовому засіданні 12.10.2020.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду, у зв`язку із перебуванням судді Майданевича А.Г., на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/4208/19.

Відповідно до витягу із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/4208/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2020 прийнято справу № 910/4208/19 до провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Представники стягувача, боржника та органу ДВС у судове засідання 03.09.2020 не з`явились.

Згідно із ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК, судова колегія ухвалила розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників стягувача, боржника та органу ДВС.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали оскарження, доводи апеляційної скарги, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Згідно з положеннями ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території.

Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішення, ухвали, постанови суду, які не виконуються боржником добровільно у встановлений строк та у яких допущено негайне виконання, виконуються примусово органами Державної виконавчої служби, що входять до системи органів Міністерства юстиції України, в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у Законі України "Про виконавче провадження" органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, іншими законами та нормативно-правовими актами.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено господарським судом першої інстанції, рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 позовні вимоги АТ "Укрзалізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" задоволено частково, ухвалено стягнути з ТОВ "Спецтермомонтаж-Енерго" на користь АТ "Укрзалізниця" пеню в розмірі 15 606,28 грн., штраф у розмірі 12 556,78 грн. та судовий збір у розмірі 422,45 грн., в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2019 заяву ТОВ "Спецтермомонтаж-Енерго" про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково, ухвалено стягнути з АТ "Укрзалізниця" на користь ТОВ "Спецтермомонтаж-Енерго" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 138,04 грн., в задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 у справі № 910/4208/19 та прийнято нове, яким позовні вимоги АТ "Укрзалізниця" задоволено, стягнуто з ТОВ "Спецтермомонтаж-Енерго" на користь АТ "Укрзалізниця" пеню у розмірі 378 499,76 грн., штраф у розмірі 308 081,20 грн., 10 298,71 грн. судового збору за подання позову та 15 448,07 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

02.12.2020 Господарським судом міста Києва був виданий наказ на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 та наказ на виконання додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2019.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.04.2020 касаційну скаргу ТОВ "Спецтермомонтаж-Енерго" задоволено, скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 у справі № 910/4208/19, рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 у справі № 910/4208/19 залишено в силі, ухвалено стягнути з АТ "Укрзалізниця" на користь ТОВ "Спецтермомонтаж-Енерго" судовий збір у розмірі 20 598,00 грн., понесений у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, доручено Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

05.05.2020 Господарським судом міста Києва видано наказ на примусове виконання постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.04.2020 та наказ на примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2019.

Ухвалою суду від 11.06.2020 заяву ТОВ "Спецтермомонтаж-Енерго" про поворот виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 у справі № 910/4208/19 задоволено частково, допущено поворот постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 у справі № 910/4208/19 в частині, присуджено до стягнення з АТ "Укрзалізниця" на користь ТОВ "Спецтермомонтаж-Енерго" грошові кошти в розмірі 200 076,85 грн., в задоволенні іншої частині заяви відмовлено.

Як вбачається із матеріалів справи, 27.07.2020 АТ "Укрзалізниця" до господарського суду першої інстанції подано скаргу на дії Галицького ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), у якій скаржник просив суд:

- визнати неправомірними дії Галицького ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), які полягають у винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.07.2020 ВП № 62481472;

- скасувати постанову Галицького ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про відкриття виконавчого провадження від 06.07.2020 ВП № 62481472 з виконання наказу Господарським судом міста Києва від 05.05.2020 у справі 910/4208/19;

- зобов`язати Галицький ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) винести постанову про повернення наказу Господарського суду міста Києва від 05.05.2020 у справі 910/4208/19 стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

В обґрунтування вказаної скарги АТ "Українська залізниця" вказало, що положення п. 3 Розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про визнання таким, що втратив чинність Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 02.10.2019 № 145-IX (далі - Закон № 145-IX), який набрав чинності 20.10.2019, містять пряму заборону на вчинення виконавчих дії відповідно до норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, окрім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитним договором.

Оскільки до Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації включено, серед іншого, дані про АТ "Українська залізниця", на переконання скаржника, виконавче провадження № 62481472 Господарського суду міста Києва від 05.05.2020 у справі 910/4208/19, де боржником є АТ "Українська залізниця", підлягає завершенню, а вказаний виконавчий документ - поверненню стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із висновком скаржника, натомість погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги, враховуючи викладене та наступне.

Стаття 55 Конституції України вказує, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" однією із засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 339 ГПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Зі змісту ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" вбачається, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; накладати арешт на майно боржника; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках та інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додатну вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на яких заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Крім цього, виконавець також має право: здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; викликати посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом державного виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; накладати стягнення у вигляді штрафу на юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від посадових осіб боржників - юридичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження в праві виїзду керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язання за рішенням; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.

За приписами п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України" від 29.06.2004 заява №56849/00, "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 12.05.2011 у справі "Ліпісвіцька проти України" однозначно визначено про те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв`язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, зазначених в п. 1 статті 6 Конвенції щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Існування заборгованості, підтверджене обов`язковим та таким, що підлягає виконанню, судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було винесене, "законне сподівання" на те, що заборгованість буде їй сплачено, та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011 у справі "Агрокомплекс проти України").

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. У справі "Фуклєв проти України" (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Сукупний аналіз рішень Європейського суду з прав людини у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України" достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Тривале невиконання або несвоєчасне виконання національних судових рішень, за виконання яких Україна несе відповідальність, є структурною та системною проблемою, яку визначено в пілотному рішенні Європейського суду з прав людини, і запровадження ефективних засобів юридичного захисту стосовно відповідних порушень є прямим обов`язком держави.

Виходячи з практики з Європейського суду з прав людини, держава відповідальна за виконання рішення, ухваленого на користь стягувача у цій справі. Тривале невиконання рішення та відсутність засобів захисту прав стягувача на національному рівні спричиняє порушення п. 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України, ухвала суду від 11.06.2020, якою заяву ТОВ "Спецтермомонтаж-Енерго" про поворот виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 у справі № 910/4208/19 задоволено частково, допущено поворот постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 у справі № 910/4208/19 в частині, присуджено до стягнення з АТ "Укрзалізниця" на користь ТОВ "Спецтермомонтаж-Енерго" грошові кошти в розмірі 200 076,85 грн., в задоволенні іншої частині заяви відмовлено, є обов`язковою до виконання та має бути виконана.

Згідно із ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини у справі (справа "Моргуненко проти України" (Заява N 43382/02) від 06.09.2007) виконавче провадження не має бути відокремлене від судового і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Матківська проти України" (Заява N 38683/04) від 12.03.2009 Суд підкреслює, що виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 зазначено, що неможливість для заявника отримати результат виконання рішення суду, винесеного на його або її користь, складає втручання у право на мирне володіння майном, яке викладене у першому параграфі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Стосовно посилань скаржника на заборону, що міститься в Законі України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" як на підставу задоволення скарги на дії та бездіяльність державного виконавця, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

20.10.2019 набрав чинності Закон України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" (Закон № 145-ІХ ).

Згідно з п. 3 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" заборонено вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено, що до додатку 2 "Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані" до Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" станом на 20.10.2019 включено АТ "Укрзалізниця" (код 40075815).

Отже, з урахуванням заборони, встановленої пунктом 3 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", в комплексі з іншими заборонами та мораторіями на звернення стягнення на майно боржників - державних підприємств, встановленими на момент прийняття Закону № 145-ІХ, законодавцем в основу положення, визначеного пунктом 3 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 145-ІХ, було покладено як принцип обов`язковості виконання рішень, закріплений Конституцією України, так і необхідність збереження об`єктів права державної власності, які були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", у зв`язку з їх стратегічним значенням для української економіки та національної безпеки з метою запобігти безконтрольному відчуженню майна, що складає єдиний майновий комплекс, у тому числі через застосування позаприватизаційних процедур. Винятком із зазначеної заборони є стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Тобто вказаною нормою Закону № 145-ІХ з усього складу майна підприємства, призначеного для його діяльності, яким також є нерухоме майно (будівлі, споруди, земельні ділянки тощо), передбачено можливість звернення стягнення лише на конкретні види майна цього підприємства, зокрема, грошові кошти.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 910/6948/19 та від 15.05.2020 від 904/5697/18.

З аналізу п. 3 Розділу III Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" вбачається, що ним встановлено два виключення з загального правила заборони вчинення виконавчих дій:

1) стягнення грошових коштів;

2) стягнення товарів, що передані у заставу.

Так, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що оскільки на підставі наказу на примусове виконання постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.04.2020, виданого Господарським судом міста Києва 05.05.2020, зі скаржника стягнуто саме грошові кошти (судовий збір у розмірі 20 598,00 грн. понесений у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції), то заборона вчинення виконавчих дій, встановлена Законом України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 02.10.2019 № 145-IX, не поширюється на виконання вказаних наказу суду та постанови Верховного Суду, у зв`язку із чим, підстави для задоволення скарги АТ "Українська залізниця" на дії Галицького ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) відсутні.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про правомірність дій як органу ДВС, які полягають у винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.07.2020 ВП № 62481472, так і самої постанови Галицького ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про відкриття виконавчого провадження від 06.07.2020 ВП № 62481472 з виконання наказу Господарським судом міста Києва від 05.05.2020 у справі 910/4208/19.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/4208/19 та для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця", відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в ухвалі Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/4208/19.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність підстав для задоволення скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця", відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування ухвали місцевого суду не вбачається.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги - Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця", згідно із ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 255, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/4208/19 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/4208/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця".

4. Справу № 910/4208/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 20.10.2020.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286- 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Сулім