ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2020 р. Справа№ 910/11341/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Коробенка Г.П.

Козир Т.П.

при секретарі судового засідання: Вороніній О.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Тіньковський О.Г. ордер серія КВ №438927 від 29.12.19

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2019 (повний текст складено 13.12.2019)

у справі №910/11341/19 (суддя Баранов Д.О.)

за позовом ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до 1) Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", м. Київ

2) Приватного підприємства "Бекристон", м. Київ

про визнання недійсними підпунктів договору,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (далі - АТ "Державний ощадний банк України", Банк, відповідач 1), та Приватного підприємства "Бекристон" (далі - ПП "Бекристон", відповідач 2) про визнання недійсними підпункти 2.3.1-2.3.3, 2.3.4. (в частині збільшення розміру процентів за Кредитним договором), 2.3.5, 2.3.6, 2.3.7 (в частині доповнення/зміни комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення їх видів та розмірів) пункту 2.3. статті 2 "Предмет Договору" Договору поруки № 193/48-4 від 29.01.2015 (з усіма змінами та доповненнями), укладеного між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", ОСОБА_1 та Приватним підприємством "Бекристон".

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що із змісту оспорюваних пунктів Договору поруки № 193/48-4 від 29.01.2015 (з усіма змінами та доповненнями), убачається, що порука не припиняється у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності, що суперечить приписам ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України, чинній станом на день укладення Договору поруки.

Разом з тим, позивач вказує, що даний правочин суперечить засадам розумності, справедливості та добросовісності.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2019 у справі №910/11341/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання відповідних підпунктів Договору поруки №193/48-4 від 29.01.2015 (з усіма змінами та доповненнями) недійсними.

Так, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції визнав (встановив), що укладаючи спірний договір сторони усвідомлювали весь обсяг прав і обов`язків, передбачених його умовами, та відповідно погоджуючись з такими умовами усвідомлювали настання правових наслідків за невиконання та/або неналежне виконання покладених на сторони зобов`язань. Крім того, суд першої інстанції зауважив, що погоджуючись з умовами Договору поруки сторони були обізнані, що даний договір укладається з метою настання правових наслідків, в той же час будь-яких зауважень та/або незгоди з його умовами сторонами висловлено не було.

Таким чином, за висновком суду першої інстанції, укладаючи 29.01.2015 Договір поруки №193/48-4, сторони погодили, що вони вважають збільшенням обсягу відповідальності поручителя, та на яку саме зміну основного зобов`язання вимагається відповідна згода поручителя. З огляду на такі обставини, згода ОСОБА_1 на внесення будь-яких змін та укладення додаткових угод до кредитного договору, відповідно і на збільшення обсягу його відповідальності за цим правочином, була очевидною, явно вираженою та відповідала волі поручителя.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2019у даній справі скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити з покладенням на відповідачів судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи.

В обґрунтування підстав, викладених в апеляційній скарзі, позивач вважає оскаржуване рішення невмотивованим, оскільки судом першої інстанції фактично не надано оцінки доводам позивача, а лише звернута увага на постанову Верховного Суду України від 05.06.2013 у справі № 6-43цс13, з часу винесення якої пройшло понад дев`ять років і за цей час ухвалено велику кількість судових рішень, в яких позиція позивача знайшла своє підтвердження. Так, посилаючись на норми ч.1 ст. 598, ст. 525, ч.1 ст. 626, ст. 638 ЦК України, позивач зазначає, що укладаючи договір, сторони можуть на свій розсуд погоджувати та визначати будь-які умови за винятком тих, які вже врегульовані на законодавчому рівні. Отже договір поруки як цивільно-правовий договір не може регулювати правовідносини по-іншому, ніж це зроблено законодавцем. З огляду на спосіб викладення та характер формулювань, за твердженням позивача, ч. 1 ст. 559 ЦК України є імперативною нормою, обов`язковість якої для сторін договору поруки випливає з її змісту. За таких обставин, позивач вважає, що оспорювані положення Договору поруки суперечать імперативним приписам ч.1 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення Договору поруки) та, як наслідок, мають бути визнані недійсними.

Крім того, на думку позивача, оспорюваний правочин суперечить засадам розумності, справедливості та добросовісності, на що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не звернуто уваги.

Зокрема, позивач звертає увагу в апеляційній скарзі на те, що оспорювані положення Договору поруки є нерозумними, взаємно суперечливими та абсурдними, оскільки, передбачаючи очевидне збільшення відповідальності поручителя, вони означені як такі, що не збільшують його відповідальність. При цьому, зазначені положення Договору поруки позивач вважає ще й несправедливими для нього, як фізичної особи, яка у відносинах з Банком перебуває у слабшому стані, не є боржником Банку, не одержувала жодних фінансових переваг від останнього, а наразі взагалі не має жодного відношення до боржника - відповідача 2.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/11341/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Кравчука Г.А. (судді доповідача), суддів Коробенко Г.П. та Козир Т.П.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку з участю судді Козир Т.П. у підготовці суддів для підтримання кваліфікації.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2020, справу №910/11341/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді доповідача) Кравчука Г.А. , суддів Коробенка Г.П та Скрипки І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2019 у справі №910/11341/19, справу призначено до розгляду на 19.03.2020.

19.03.2020 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючого судді Кравчука Г.А. у відпустці.

Ухвалою від 23.03.2020 у зв`язку з виходом головуючого судді (судді доповідача) Кравчука Г.А. з відпустки Північним апеляційним господарським судом справу №910/11341/19 призначено до розгляду на 15.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами) відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 з 12 березня до 24 квітня 2020 року на усій території України запроваджено карантин.

З метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відповідно до приписів ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з метою надання можливості учасникам справи скористатися своїми процесуальними правами, передбаченими ст. 124, п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ч. 3 ст. 2, ст.ст. 7, 13 ГПК України, щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності судового процесу, змагальності сторін та свободі в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, враховуючи завдання господарського судочинства, Північним апеляційним господарським судом ухвалою від 07.04.2020 відкладено розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2019 у даній справі на 20.05.2020. У зв`язку з зазначеним судове засідання призначене у цій справі на 15.04.2020 не відбулося.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з перебуванням судді Скрипки І.М. у відпустці.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2020, справу №910/11341/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді доповідача) Кравчука Г.А., суддів Коробенка Г.П. та Козир Т.П.

Ухвалою від 20.05.2020 вищезазначеною колегією суддів Північного апеляційного господарського суду прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2019 у справі №910/11341/19, задоволено клопотання представника відповідача 1 про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 09.07.2020.

У судовому засіданні 09.07.2020 розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2019 у даній справі судом апеляційної інстанції відкладено на 17.09.2020 у відповідності до вимог ст. ст. 216, 234, 270 ГПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання відповідача 2, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату час і місце судового засідання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 216 ГПК України у судовому засіданні 17.09.2020 судом апеляційної інстанції оголошено перерву до 15 год 00 хв 08.10.2020.

Явка представників сторін.

У судовому засіданні 08.10.2020 представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача 2 у судове засідання 08.10.2020 не з`явився, про причини неявки апеляційний господарський суд не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник відповідача 1 у судове засідання 08.10.2020 явку повноважного представника не забезпечив, просив апеляційний господарський суд відкласти розгляд справи у зв`язку з виявленням у співробітника банку коронавірусної хвороби.

Розглянувши у судовому засіданні вказане клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в його задоволені з огляду на таке.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" від 04.05.2020 № 343, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 Постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Відповідно до ч. 4 ст. 197 ГПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України.

На виконання Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" та відповідно до пункту 10 ч. 1 ст. 152, ч. 5 ст. 153 Закону України "Про судоустрій і статус судів" Державна судова адміністрація України наказом від 08.04.2020 № 169 затвердила Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду. Проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду може бути здійснено за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

Разом з тим, представник АТ "Ощадбанк" не був позбавлений права взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що явка представників учасників справи в судове засідання з розгляду апеляційної скарги не є обов`язковою за законом і не визнавалася такою й судом та враховуючи, що матеріали справи містять достатній обсяг відомостей, необхідний для розгляду апеляційної скарги, розгляд може бути здійснений і за відсутності представника АТ "Ощадбанк".

Позиції учасників справи.

31.08.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача 2 надійшла заява про визнання апеляційної скарги, в якій останній, посилаючись на положення ст. 266 ГПК України, просить суд апеляційну скаргу позивача задовольнити в повному обсязі, зважаючи на такі обставини.

На час укладення Договору поруки сторони не обговорювали, що в подальшому обсяг відповідальності поручителів буде збільшуватися. Оспорювані позивачем пункти Договору поруки були внесені з ініціативи Банку, і сторони не акцентували на них увагу. ПП "Бекристон" планувало здійснювати операційні затрати в межах кредитного ліміту та в межах строків визначених кредитним договором, однак в силу незалежних від відповідача 2 обставин фінансово-господарська діяльність підприємства почала ставати неприбутковою.

На сьогоднішній день, з огляду на судову практику, відповідач 2 вважає доводи позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки оспорювані положення Договору поруки суперечать імперативним засадам розумності, справедливості та добросовісності.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як убачається з матеріалів справи, 29.01.2015 між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (кредитор), Приватним підприємством "Бекристон" (боржник) та ОСОБА_1 (поручитель) було укладено Договір поруки № 193/48-4 (далі - Договір поруки), за умовами якого сторони досягли згоди щодо врегулювання усіх майнових та організаційних аспектів на наведених в даному договорі умовах.

В подальшому, 24.06.2016 та 30.05.2017 сторонами було укладено Додаткові договори до Договору поруки № 1 та № 2, відповідно до яких окремі положення Договору поруки були викладені в зміненій редакції.

За умовами п. 9 ст. 1 "Терміни та скорочення" Договору поруки (в редакції Додаткового договору № 1 від 24.06.2016) зобов`язання боржника як позичальника (в повному обсязі або окремій його частині), що випливають з кредитного договору, в тому числі, але не виключно:

1. повернути Банку кредитні кошти, отримані за кредитним договором у розмірі, що не перевищує еквівалент 2 500 000,00 (два мільйони п`ятсот тисяч) євро 00 євроцентів із остаточним терміном повернення не пізніше ніж "30" вересня 2018 року (включно), із погашенням згідно графіку та на умовах, зазначених у кредитному договорі;

2. на умовах, передбачених у кредитному договорі - сплатити Банку проценти за користування кредитними коштами в розмірі, що визначений на основі процентної ставки 11% (одинадцять) процентів річних у євро та 23,5% (двадцять три цілих п`ять десятих) процентів річних у гривні за період користування кредитними коштами з 29.11.2013 до повного повернення кредитних коштів відповідно до кредитного договору або до моменту настання випадків передбачених п. 2.8.5. кредитного договору;

3. на умовах, передбачених у кредитному договорі - сплатити Банку проценти за користування кредитними коштами в розмірі, що визначений на основі процентної ставки 16,5% (шістнадцять цілих п`ять десятих) процентів річних у євро та 28,5% (двадцять вісім цілих п`ять десятих) процентів річних у гривні за період користування кредитними коштами з 29.11.2013 до повного повернення кредитних коштів або до моменту настання випадків передбачених п. 2.8.5. кредитного договору;

4. з моменту настання випадків передбачених п. 2.8.5. кредитного договору до повного повернення кредитних коштів відповідно до кредитного договору - сплатити Банку проценти за користування кредитними коштами в розмірі, що визначений на основі процентної ставки 11,25% (одинадцять цілих двадцять п`ять сотих) процентів річних у євро та 23,75% (двадцять три цілих сімдесят п`ять сотих) процентів річних у гривні, та, при настанні випадків, визначених у Кредитному договорі - сплатити Банку проценти за користування кредитними коштами в розмірі, що визначений на основі процентної ставки 16,75% (шістнадцять цілих сімдесят п`ять сотих) процентів річних у євро та 28,75% (двадцять вісім цілих сімдесят п`ять сотих) процентів річних у гривні за період користування кредитними коштами;

5. сплатити Банку комісійні винагороди у строки та на умовах, зазначених у кредитному договорі;

6. сплатити на користь Банку штрафні санкції у випадку неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором, а також інші платежі, що підлягають сплаті згідно умов кредитного договору;

7. відшкодувати Банку в повному обсязі збитки, понесені у випадку неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором, в тому числі витрати, понесені Банком, втрачені грошові кошти та/або неодержані ним доходи.

Відповідно до п. 2 ст. 1 "Терміни та скорочення" Договору поруки (в редакції Додаткового договору № 2 від 30.05.2017) кредитний договір визначений, як договір кредитної лінії № 89/48-1 від 29.11.2013, укладений між Банком та боржником, в редакції, викладеній в Додатковому договорі до нього № 3 від 29.01.2015, включно з додатковим договором до нього № 8 від 30.05.2017.

За умовами п. 2.3 ст. 2 "Предмет договору" Договору поруки, порукою за цим договором без отримання додаткової згоди поручителя у повному обсязі також забезпечуються зміни умов зобов`язання, які виникнуть (зміняться) відповідно до умов кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву (зокрема, внаслідок внесення змін до кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву), та не впливають на обсяг відповідальності поручителя. Поручитель безумовно погоджується, що відповідно до умов цього пункту договору змінами умов зобов`язання, які не збільшують обсягу відповідальності поручителя та забезпечуються порукою за цим договором вважаються у тому числі але не виключно:

2.3.1. будь-яке збільшення розміру кредиту, наданого боржнику;

2.3.2. продовження строку користування кредитом (його частинами), зміни строків виконання повністю або частково зобов`язання, збільшення заборгованості за кредитом на суму нарахованих та несплачених процентів;

2.3.3. відстрочення виконання зобов`язання/будь-якої його частини;

2.3.4. будь-яке збільшення/зменшення розміру процентів за кредитним договором;

2.3.5. встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки, зокрема, зміна будь-яким чином методу (способу) нарахування процентів за користування кредитом;

2.3.6. зміна будь-яким чином графіку погашення заборгованості за кредитним договором;

2.3.7. доповнення/зміна комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення/зменшення їх видів та розмірів;

2.3.8. будь-які інші зміни кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву.

Підпунктом 3.2.3. Договору поруки визначено, що кредитор має право вимагати виконання зобов`язання за кредитним договором та/або договором про відкриття непокритого акредитиву на власний вибір, як від боржника і поручителя спільно, так і від будь-якого з них окремо, причому як в повному обсязі, так і частково.

До всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням цього договору (у тому числі щодо всіх грошових зобов`язань поручителя - повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), застосовується строк позовної давності тривалістю у 30 (тридцять) років (підпункт 10.1.2. Договору поруки).

Відповідно до п. 5.1. Договору поруки сторони засвідчують однакове розуміння ними умов цього договору та його правових наслідків, підтверджують дійсність їх намірів при його укладанні, а також те, що договір не містить ознак фіктивного чи удаваного правочину, що він не укладений під впливом помилки щодо його природи, прав та обов`язків сторін, а також під впливом обману чи збігу тяжких обставин.

Згідно п. 5.2. Договору поруки сторони передбачили, що з укладанням цього договору вони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких інших умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору.

Договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін (уповноважених представників сторін), скріплених печатками, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями та повним розумінням предмету та змісту договору (п. 12.6. Договору поруки).

Судом першої інстанції також встановлено, що вказаний договір підписано уповноваженими на це особами.

Вважаючи, що підпункти 2.3.1-2.3.3, 2.3.4. (в частині збільшення розміру процентів за кредитним договором), 2.3.5, 2.3.6, 2.3.7 (в частині доповнення/зміни комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення їх видів та розмірів) пункту 2.3. статті 2 "Предмет договору" Договору поруки № 193/48-4 від 29.01.2015 (з усіма змінами та доповненнями), укладеного між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", ОСОБА_1 та Приватним підприємством "Бекристон" суперечать положенням Цивільного кодексу України, позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання їх недійсними.

Суд першої інстанції визнав позовну вимогу позивача про визнання недійсними оспорюваних підпунктів Договору поруки від 29.10.2015 (із усіма змінами і доповненнями) неправомірною та необґрунтованою, оскільки не встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує можливість визнання оскаржуваного правочину та/або його частин недійсними.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на таке.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно з приписами ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Аналогічні положення закріплено у ст. 174 Господарського кодексу України, за якими господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого вона звернулася до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Отже за змістом ст. ст. 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, за захистом якого він звернувся, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином спірні підпункти Договору поруки від 29.01.2015 (з усіма змінами і доповненнями) мають оцінюватися щодо їх відповідності актам цивільного законодавства станом на момент їх укладення.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема і порукою.

У відповідності до змісту ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Якщо в договорі не передбачено субсидіарну відповідальність поручителя, кредитор має право, керуючись ст. 543 ЦК України, звернутися як до боржника за основним зобов`язанням, так і до поручителя; як разом, так і окремо; як повністю, так і в частині боргу. Таким чином, при солідарній поруці кредитор наділяється правом самостійно вирішувати питання про те, до кого з них - боржника чи поручителя - чи до обох разом, в якій частині і в якій послідовності пред`являти свої вимоги.

Положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України (в редакції, що діяла в момент виникнення спірних правовідносин) закріплено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Як встановлено судом першої інстанції, 29.01.2015 між відповідачем 1 (кредитор), відповідачем 2 (боржник) та позивачем (поручитель) укладено Договір поруки № 193/48-4, за умовами якого поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання, у тому числі того, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву.

Так, за умовами п. 2.3. Договору поруки сторони дійшли згоди, що порукою за цим договором без отримання додаткової згоди поручителя у повному обсязі також забезпечуються зміни умов зобов`язання, які виникнуть (зміняться) відповідно до умов кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву (зокрема, внаслідок внесення змін до кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву), та не впливають на обсяг відповідальності поручителя. Поручитель безумовно погоджується, що відповідно до умов цього пункту договору змінами умов зобов`язання, які не збільшують обсягу відповідальності поручителя та забезпечуються порукою за цим договором вважаються, у тому числі, але не виключно:

- будь-яке збільшення розміру кредиту, наданого боржнику;

- продовження строку користування кредитом (його частинами), зміни строків виконання повністю або частково зобов`язання, збільшення заборгованості за кредитом на суму нарахованих та несплачених процентів;

- відстрочення виконання зобов`язання/будь-якої його частини;

- будь-яке збільшення/зменшення розміру процентів за кредитним договором;

- встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки, зокрема, зміна будь-яким чином методу (способу) нарахування процентів за користування кредитом;

- зміна будь-яким чином графіку погашення заборгованості за кредитним договором;

- доповнення/зміна комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення/зменшення їх видів та розмірів;

- будь-які інші зміни кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву.

Оцінюючи зміст зазначених умов Договору поруки у сукупності з положеннями п. п. 5.1., 5.2., 12.6. цього Договору, а також враховуючи підписання його уповноваженими представниками сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що укладаючи Договір поруки, в тому числі і спірні його положення, сторони погодили, що:

- порукою забезпечено зобов`язання, яке випливає із кредитного договору визначеного як договір кредитної лінії №89/48-1 від 29.11.2013, укладений між Банком та боржником, в редакції, викладеній в Додатковому договорі до нього № 3 від 29.01.2015, включно з додатковим договором до нього № 8 від 30.05.2017;

- зобов`язання поручителя перед кредитором є безумовними і ніяких інших істотних умов, крім передбачених цим договором, не потребують;

- поручитель засвідчив, що він ознайомлений зі змістом цього договору, усвідомлює весь обсяг прав та обов`язків, передбачених його умовами, повністю з ними згоден та розуміє настання правових наслідків за невиконання та/або неналежне виконання покладених на сторони зобов`язань, при цьому ніяких заперечень чи непорозумінь щодо його положень ним висловлено не було;

- згода поручителя вимагається на зміну основного зобов`язання у тому випадку, коли ця зміна виходить за межі визначеного сторонами переліку змін, які не збільшують обсягу відповідальності поручителя та забезпечуються порукою за цим договором;

- договір відповідає намірам та домовленостям сторін і відображає повне розуміння його предмету та змісту.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Аналіз наведених норм та встановлених обставин справи дає підстави для висновку про те, що при вирішенні спору про визнання недійсними оспорюваних позивачем положень Договору поруки з огляду на приписи ч. 1 ст. 559 ЦК України правове значення має наявність відповідної волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, вчиненням правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов.

Оскільки, укладаючи Договір поруки, сторони погодили, які зміни умов зобов`язання за кредитним договором вони вважають такими, що не збільшують обсягу відповідальності поручителя та забезпечуються порукою за цим договором, та визначили на яку саме зміну основного зобов`язання вимагається відповідна згода поручителя, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що згода позивача на внесення будь-яких змін та укладення додаткових угод до кредитного договору без повідомлення поручителя та укладення відповідних окремих додаткових угод до Договору поруки, свідчить про надання поручителем згоди на зміну у майбутньому основного зобов`язання за переліком, визначеним п. 2.3. ст. 2 Договору поруки. Зазначена згода позивача була очевидною, явно вираженою та відповідала волі поручителя.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

З огляду на встановлені обставини та викладені норми законодавства убачається, що сторони у Договорі поруки за взаємною згодою передбачили випадки, коли зміна основного зобов`язання за кредитним договором та/або договором про відкриття непокритого акредитиву не впливає на збільшення обсягу відповідальності поручителя та відповідно забезпечується порукою за цим договором без отримання додаткової згоди поручителя, зміст яких по суті свідчить про надання поручителем згоди на зміну у майбутньому основного зобов`язання, що не суперечить нормі ч.1 ст. 559 ЦК України станом на момент укладення Договору поруки, 29.01.2015.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що одностороння незгода сторони з положеннями раніше підписаного нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених ч. ч. 1, 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Згідно ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів;

3)показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень (ст. 74 ГПК України).

Відповідно до ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Зважаючи на викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, як про недоведеність позивачем наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсними пп. 2.3.1-2.3.3, 2.3.4. (в частині збільшення розміру процентів за кредитним договором), 2.3.5, 2.3.6, 2.3.7 (в частині доповнення/зміни комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення їх видів та розмірів) п. 2.3. ст. 2 "Предмет договору" Договору поруки № 193/48-4 від 29.01.2015 (з усіма змінами та доповненнями), в тому числі і щодо невідповідності їх засадам розумності, справедливості та добросовісності, так і про недоведеність порушення зазначеними положеннями Договору поруки прав та інтересів позивача.

У зв`язку з наведеним, доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються встановленими обставинами та застосованими нормами матеріального права, підстави для задоволення апеляційної скарги позивача відсутні.

З огляду на те, що відповідач 2 при визнанні апеляційної скарги посилається на ті ж самі обґрунтування, що й позивач та не вказує на наявність чи відсутність інших фактів, які мають значення для вирішення даної справи, апеляційний господарський суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 266 ГПК України не враховує зазначене визнання.

Посилання позивача на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/7389/17, від 21.03.2018 у справі №640/15305/15-ц колегією суддів апеляційного господарського суду відхиляються, з огляду на те, що за предметом та підставами позову зазначені справи не є подібними до справи, що розглядається.

Враховуючи положення ч.1 ст.9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 271, 281-284, Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2019 у справі №910/11341/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2019 у справі №910/11341/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 19.10.2020.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді Г.П. Коробенко

Т.П. Козир