ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"08" жовтня 2020 р. Cправа №902/667/20

Суддя Господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Шаравській Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом приватного підприємства "Паланиця", с.Кобелецьке Тиврівського району Вінницької області

до Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Вінниця

про стягнення 120000 грн помилково перерахованих коштів

учасники процесу:

представник позивача: Антощука В.Д., діє на підставі ордера серії АВ №1006791 від 14.09.2020.

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області 07.07.2020 надійшла позовна заява приватного підприємства "Паланиця" про стягнення з Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів помилково перерахованих коштів в сумі 120000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що вказані кошти "... були переведені відповідачу помилково та поспішно, за наслідками телефонних дзвінків, отриманих від працівників Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів."

При цьому позивач зазначає, що жодних документів (повідомлення, постанови, претензії, тощо), які б зобов`язували його сплатити адміністративно-штрафні санкції, від відповідача не надходило.

За вказаним позовом ухвалою суду від 13.07.2020 відкрито провадження у справі №902/667/20, призначено судове засідання на 14.09.2020.

31.08.2020 від відповідача надійшла заява №01-11/413 від 27.08.2020 про закриття провадження у даній справі. Мотивуючи свою вимогу, останній зазначає, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами є публічно-правовими, тому цей спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Водночас відповідач вказує, що кошти, які є предметом спору у даній справі є сумою адміністративно-господарської санкції та пені, повноваження щодо стягнення яких делеговано Вінницькому обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів. Таким чином, на думку відповідача, у спірних правовідносинах він діє як суб`єкт владних повноважень.

За наслідками судового засідання, 14.09.2020, судом постановлено ухвалу про оголошення перерви під час його проведення до 08.10.2020, а також запропоновано позивачу надати суду пояснення із викладом своєї процесуальної позиції з доказами в обґрунтування відносно заяви Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів №01-11/413 від 27.08.2020 про закриття провадження у справі.

08.10.2020 від позивача надійшов лист, в якому останній просить суд відмовити в задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі. Оскільки, за твердженням останнього, спірні правовідносини носять господарський характер, зокрема має місце помилкове перерахування коштів з ініціативи позивача, в зв`язку з чим правовою підставою позову у даній справі є ст.1212 ЦК України.

На визначену судом дату, 08.10.2020, з`явився представник позивача. Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив.

При цьому суд враховує, що 06.10.2020 на адресу суду від відповідача надійшла заява №01-11/479 від 01.10.2020, в якій останній просить суд розглянути справу за його відсутністю у зв`язку із неможливістю прибути в судове засідання у визначену судом дату. Одночасно відповідач зазначає, що підтримує заяву про закриття провадження у справі в повному обсязі.

Під час судового засідання, 08.10.2020, судом було розглянуто заяву відповідача про закриття провадження у справі.

На запитання суду представник позивача зазначив, що заперечує проти закриття провадження у справі та просить суд розглянути спір з прийняттям рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, вирішуючи подане відповідачем клопотання про закриття провадження у справі суд враховує наступне.

Згідно ч.3 ст.22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх підсудності, в свою чергу п.6 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту також - ГПК України) визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, згідно п.п. 1, 3 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Водночас, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №753/15528/16, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відтак, враховуючи наведене, слідує, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Так, предметом даного спору є грошові кошти, які перераховані позивачем згідно платіжних доручень: №1071 від 11.11.2019, №1109 від 05.12.2019. При цьому позивач вказує на помилковість їх перерахування відповідачу та посилаючись на положення ст.1212 ЦК України просить суд їх стягнути з останнього.

Статтею 1212 ЦК України встановлено обов`язок повернення майна особою, яка набула це майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Отже, однією з підстав виникнення цивільних правовідносин є набуття або збереження у себе за рахунок іншої особи майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, оскільки позовні вимоги у цій справі виникли з приватноправових відносин, у яких відповідач виступає як особа, яка, на переконання позивача, безпідставно набула помилково перераховані останнім кошти, а не як суб`єкт владних повноважень, суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що спір у цій справі не відноситься до юрисдикції господарського суду, а має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

При цьому слід зазначити, що вказана позиція господарського суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними в постанові від 05.02.2020 по справі №910/15295/18.

Враховуючи наведене вище, суд відмовляє в задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі.

Під час судового засідання, 08.10.2020, після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати та орієнтовний час повернення.

На оголошення вступної та резолютивної частин рішення представники сторін в судове засідання не з`явилися.

Таким чином, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази на засадах всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, судом встановлено наступне.

Згідно платіжного доручення від 11.11.2019 за №1071 приватним підприємством "Паланиця" (далі по тексту також - позивач) перерахована кошти в сумі 70000,00 грн на рахунок УК у Тивріському районі №2595, із зазначенням призначення платежу: "Платежі до Фонду соціального захисту інвалідів за 2018 рік" без ПДВ.

Окрім того, 05.12.2019, згідно платіжного доручення №1109 позивачем перераховано кошти в сумі 50000,00 грн на рахунок УК у Тивріському районі №2595, із зазначенням призначення платежу: "Платежі до Фонду соціального захисту інвалідів за 2018 рік" без ПДВ.

В подальшому, позивачем на адресу відповідача направлено лист про повернення безпідставно перерахованих коштів.

Разом з тим, відповідач на вказаний лист не відреагував, вказані кошти не повернув, що стало підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою.

З огляду на встановлені обставини справи суд враховує наступне.

Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі по тексту також - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ст. 525, 526 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначено статтею 1212 ЦК України.

Так, за приписами ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Так, характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

З огляду на викладене, до предмета дослідження у даній справі відноситься питання щодо наявності правових підстав для збереження відповідачем перерахованих позивачем коштів.

Так, під час судового засідання, 08.10.2020, представник позивача повідомив, що в провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала справа №120/4428/19-а, предметом розгляду якої було стягнення з ПП "Паланиця" на рахунок Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 53336,36 грн. При цьому загальна суму нарахованих останнім санкцій за 2018 рік становила 173336,36 грн (120000 грн з яких ПП "Паланиця" перерахувало згідно платіжних доручень №1071 від 11.11.2019 та №1109 від 05.12.2019).

Як слідує з матеріалів справи, 28.02.2020 Вінницьким окружним адміністративним судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні вказаного вище адміністративного позову повністю.

При цьому адміністративним судом встановлено: " ..підстави для застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" відносно відповідача відсутні. Як наслідок відсутні також підстави і для стягнення з відповідача пені за порушення строків сплати адміністративно-господарських санкцій."

Одночасно суд зазначає, що із змісту рішення слідує, що грошові кошти в розмірі 120000,00 грн, які є предметом спору у даній справі, Вінницьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів розцінювалися як сплачена ПП "Паланиця" частина суми адміністративно-господарської санкції.

Таким чином, враховуючи, що Вінницьким окружним адміністративним судом встановлено відсутність підстав для нарахування приватному підприємству "Паланиця" адміністративно-господарських санкцій та пені, позивачем вірно визначено суму 120000,00 грн як помилково перераховану.

Як встановлено ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч наведеним вище нормам відповідач не подав до суду доказів в спростування позовних вимог. За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку, визначеному ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 74, 76-80, 86, 91, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (вул.Пирогова, 135-А, м.Вінниця, 21037, ) на користь приватного підприємства "Паланиця" (вул.Д.Нечая, 2, с.Кобелецьке, Тиврівський район, Вінницька обл., 23327, ) 120000,00 грн помилково перерахованих коштів та 2102,00 грн судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 19 жовтня 2020 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу (вул.Д.Нечая, 2, с.Кобелецьке, Тиврівський район, Вінницька обл., 23327);

3 - відповідачу (вул.Пирогова, 135-А, м.Вінниця, 21037)