ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/3948/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Головея В.М., Разюк Г.П.

секретар судового засідання: Федорончук Д.О.

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - Оборський Я.В., довіреність №300/18 від 06.08.2018р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Одеської області від „20" липня 2020р., повний текст якого складено та підписано „30" липня 2020р.

у справі № 916/3948/19

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль"

про визнання недійсними чистини договорів поруки,

головуючий суддя - Невінгловська Ю.М.

місце ухвалення рішення: Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 22.10.2020 згідно ст.233 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" про визнання недійсним абз.2 п.4.1. Договорів поруки, що були укладені на виконання Кредитних договорів по Генеральній кредитній угоді від 18.05.2005 року №010/03-1/1702 та Кредитного договору від 24.11.2006 року №010/03-5/659, а саме:

- Договір поруки від 31.10.2008 року №12/3-0-1/281 в забезпечення зобов`язань за Кредитним договором від 18.10.2008 року №010/3-0-1/070;

- Договір поруки від 31.10.2008 року №12/3-0-1/284 в забезпечення зобов`язань за Кредитним договором від 24.04.2008 року №010/3-0-1/77;

- Договір поруки від 31.10.2008 року №12/3-0-1/276 в забезпечення зобов`язань за Кредитним договором «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24.11.2006 року №010/03-5/659.

В обґрунтування вказаного позову ОСОБА_1 послалась на те, що при укладені спірних договорів поруки, позивачка мала обґрунтовані сподівання на певні юридичні наслідки у відповідності до умов договору та норм права, а саме, що до спірних правовідносин має застосовуватися абз.1 п.4.1 договорів поруки та що, у відповідності до другого речення ч.4 ст.559 ЦК України, обов`язок поруки обмежено строком у шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання та саме на таких умовах вона погодилась підписати договори поруки. Однак, під час вирішення спору в судовому порядку у рамках розгляду справи №523/11796/13-ц, ОСОБА_1 дізналась про інше тлумачення умов п.4.1 спірних договорів поруки та про порушення своїх прав. При цьому, ОСОБА_1 наполягає, що строки визначені абз.1 та абз.2 п.4.1 спірних договорів поруки мають різний зміст, але однакові правові наслідки свого спливу. Обидва строки є строками припинення поруки. За абз.1 порука припиняється через 6 місяців, за абз.2 порука припиняється через 3 роки з дня настання строку виконання основного зобов`язання. ОСОБА_1 вважає, що п.4.1 спірних договорів поруки містить два взаємовиключних абзаци за якими визначаються два різні суперечні один одному строки, після закінчення яких порука припиняється, що не відповідає вимозі однозначності, а тому суперечить юридичній визначеності, як складовій принципу верховенства права., а також положенням п. 3.2 таких договорів. Більш того, ОСОБА_1 зазначає, що одностороннє тлумачення та виборче застосування банком умов договору абз.2 п.4.1 і не застосування абз.2 п.4.1, ставить сторони договору в нерівні умови, не відповідає її волевиявленню, за своєю суттю є несправедливим та явно більш обтяжливим для неї. Разом з тим за твердженнями ОСОБА_1 , наявність двозначності в визначенні строку, після якого порука припиняється, призвела до втрати визначеності п.4.1 та договору в цілому та є підставою для його тлумачення. Водночас позивач наполягає, що договори поруки були укладені не відразу з укладенням кредитних договорів, а значно пізніше, на вимогу банку у зв`язку з фінансовою кризою 2008 року, тому ОСОБА_1 була фактично вимушена укласти спірні договори поруки, щоб надати можливість підприємству чоловіка ТОВ «Медтерм» працювати та погасити боргові зобов`язання перед АТ «Райффайзен Банк Аваль», в зв`язку з чим позивачка вказує, що не була вільна в укладенні запропонованих банком в цілому спірних договорів поруки до яких могла лише приєднатися, не маючи можливості змінювати, заперечувати або пропонувати свої умови договору та наполягає, що зазначені договори поруки є договорами приєднання у розумінні ст. 634 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.07.2020 (суддя Невінгловська Ю.М.) у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано недоведеністю ОСОБА_1 невідповідності окремих частин договорів поруки вимогам ст. 203, 233, 559 Цивільного кодексу України.

Крім того, судом було відмовлено відповідачу у заяві про застосування строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2020р. у справі №916/3948/19 скасувати, винести нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а тому підлягає скасуванню з огляду на наступне:

- у своїх висновках судом не враховано складну правову природу поруки, крім того, висновки суду не відповідають ст.ст. 203, 559 ЦК України;

- спірні договори поруки є договорами приєднання, а тому повинні розцінюватись, як такі, що укладені під переважним впливом;

- зміст абз. 1 п.4.1 договору поруки взаємосуперечить змісту абз. 2 п.4.1. договору поруки, якщо це не так, то суд першої інстанції повинен був це витлумачити;

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 просить тлумачити абз.1 та абз 2 п.4.1. Договору поруки, щоб визнати недійсним абз. 2, це не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 просить визначити, як тлумачити умови абз.1 та абз 2 одночасно, щоб правильно вирішити спір про недійсність окремої частини договору поруки.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.08.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від „20" липня 2020р. у справі № 916/3948/19; призначено розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 до розгляду на 22 жовтня 2020 року о 12:00 год.

07.10.2020р. до суду надійшло клопотання представника Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" - адвоката Оборського Я.В., якою заявник просить надати йому (електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 , телефон для зв`язку НОМЕР_1 ) можливість участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів - через систему відеоконференцзв`язку "EasyCon".

Крім того, 07.10.2020 до суду від Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просив рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2020 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі №916/3948/19 без здоволення.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 клопотання Акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" про проведення судового засідання, призначеного на 22 жовтня 2020р. о 12:00 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено; ухвалено судове засідання провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

22.10.2020 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги по справі №916/3948/19 на іншу дату.

Відповідно до ч.ч.11, 12 ст.270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія відхиляє заяву позивача про відкладення розгляду справи, оскільки явка представників сторін не визнавалась обов`язковою, крім того судова колегія доходить висновку про можливість розгляду справи без участі представника позивача в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції 22.10.2020р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення господарського суду залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився.

Розглянувши та перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзив на неї, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 18.05.2005 року між Акціонерний поштово-пенійсний банк «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (Кредитор) та Фірмою «Стінол Україна» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, Фірмою «Медтерм» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (Позичальники) було укладено Генеральну кредитну угоду №010/03-1/1702, згідно до умов якої (п.п. 1.1) Кредитор, на підставі цієї ГКУ, зобов`язався надавати Позичальникам кредитні кошти в порядку та на умовах , визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї ГКУ і які є її невід`ємними частинами.

Умовами п.п. 1.2 Генеральної угоди передбачено, що загальний розмір позичкової заборгованості Позичальників за наданими в рамкаї даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суму 8 000 000 грн. 00 коп., або еквівалент в іноземній валюті/долари США або Євро за офіційним курсом НБУ на дату надання кредитів. Загальний розмір кредитів у дол. США не повинен перевищувати 200 тис. дол. США.

Згідно з п.п. 2.6 ГКУ додатково, з метою повного забезпечення виконання належним чином цієї угоди, із керівниками та засновниками Позичальників, поряд з основним видом забезпечення повернення кредиту, укладаються договори про поруку, які стають невідємною частиною цієї Угоди.

Позичальники у випадку невиконання своїх зобов`язань за кредитними договорами у рамках цієї Угоди несуть солідарну відповідальність в межаж вартості заставленого майна (п.п. 2.7 ГКУ).

У відповідності до п.п. 3.1. при підписані ГКУ Позичальники гарантували, зокрема, що ця Генеральна кредитна угода є дійсним і обовязковим законним зобовязанням Позичальників, порушення якої є умовою для застосування санкцій проти них.

Згідно з п.5.1. Позичальники зобов`язались використати отримані кредитні кошти і забезпечити повернення одержаних кредитів та сплату нарахованих відсотків відповідно до умов кредитних договорів, укладених в рамках цієї Угоди.

П.п. 9.1 передбачає, що Генеральна кредитна угода набуває чинності з моменту її підписання та діє до 16 травня 2008 року за умови повного погашення Позичальниками заборгованості за всіма отриманими кредитами в рамках даної ГКУ включаючи заборгованість по позикам, відсоткам, штрафам та пені.

24.11.2006 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», (Кредитор) та Фірмою «Медтерм» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (Позичальник) було укладено Кредитний договір № 010/03-5/659 «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості (кредитна лінія невідновлюванан), відповідно до якого Кредитор, на положеннях та умовах цього Договору, зобов`язався відкрити Позичальнику не відновлювальну кредитну лінію у сумі 500 000 доларів США 00 центів строком до 24 листопада 2016 року. Під терміном «не відновлювальна кредитна лінія» розуміється кредитна лінія, при якій при отриманні Позичальником повної суми кредитних коштів і досягнення ліміту кредитування подальша видача кредитних коштів Позичальнику припиняється незалежно від фактичної суми заборгованості за кредитом н протязі дії кредитного договору.

У відповідності до п.п. 9.1 договір набуває чинності з дати його укладання та діє до часу повного погашення Позичальником заборгованості за кредитом (позичкової заборгованості, відсотків за користування кредитом, штрафів та пені).

18.04.2008 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», (Кредитор) та Фірмою «Медтерм» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (Позичальник) було укладено Кредитний договір № 010/3-0-1/70 (в межах вищевказаної Генеральної кредитної угоди №010/03-1/1702 від 18.05.2005, відповідно до якого Кредитор зобов`язався надати Позичальнику кредит в формі відновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитуваня в сумі еквівалентній 39 000 000 грн. 00 коп., а Позичальник зобов`язався отримати Кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов`язки, визначені цим Договором, при цьому за період з 17 квітня 2008 року по 01 серпня 2008 року Кредитор зобов`язався надати Позичальнику кредит в формі відновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі еквівалентній 34 000 000 грн. 00 коп.

Кредитні кошти можуть надаватися в гривні, доларах США та (або) Євро. Загальна сума наданих кредитних коштів в гривні, доларах США та Євро не повинна перевищувати еквівалент 39 000 000 грн. 00 коп. по курсу НБУ на дату фактичного надання кредитних коштів.

Видачу кредитних коштів проводити траншами по мірі погашення заборгованості Позичальником за діючим кредитним договором №010/3-0-1/446 від 06.08.2007 року за рахунок власних коштів Позичальника. При цьому загальна заборгованість Позичальника та фірми «Стінол Україна» у формі ТОВ за кредитними лініями та авальованими податкоми векселями, укладеними в рамках ГКУ №010/03-1/1702 від 18.05.2005, не повинна перевищувати суму еквівалентну 45 200 000 грн. 00 коп. на дату фактичного надання кредитних коштів та авалювання податкових векселів.

У відповідності до п.п. 15.1 цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання ними прйнятих відповідно до цього договору зобов`язань.

24.04.2008 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», (Кредитор) та Фірмою «Медтерм» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (Позичальник) було укладено Кредитний договір № 010/3-0-1/77, в межах вищевказаної Генеральної кредитної угоди №010/03-1/1702 від 18.05.2005, відповідно до якого Кредитор зобов`язався надати Позичальнику кредит в формі невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 1 089 000 грн. 00 коп., а Позичальник зобов`язався отримати Кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов`язки, визначені цим Договором,

У відповідності до п.п. 15.1 цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання ними прйнятих відповідно до цього договору зобов`язань.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань Фірма «Медтерм» у формі ТОВ перед Банком, між Банком і ОСОБА_1 укладені договори поруки: договір поруки № 12/3-0-1/284 від 31.10.2008 року за кредитним договором №010/3-0-1/77 від 24.04.2008 року; договір поруки №12/42-1/281 від 31.10.2008 року за кредитним договором від 18.04.2008 року №010/3-0-1/70 і договір поруки №12/3-0-1/276 від 31.10.2008 року за кредитним договорром №010/03-5/659 від 24.11.2006 року.

Із змісту зазначених вище договорів поруки вбачається, що сторони дійшли згоди та на власний розсуд виклали пункт 4.1 розділу 4 «Строк дії угоди» договорів поруки наступного змісту:

« 4.1.Сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання.

Також порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 Цивільного кодексу України).» Звертаючись з позовом ОСОБА_1 зазначила, що виходячи з імперативного характеру норми, яка мала застосовуватися, та суті відносин за договором приєднання, відповідно до другого абзацу ч.3ст.6 ЦК України, банк, як розробник договору поруки, не мав права відступити від обов`язкових положень ч.4 ст.559 ЦК України, зокрема від норми її другого речення, що за думкою позивача є підставою для визнання спірних умов договору поруки недійсними в силу ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України недійсними.

Колегія погоджується з висновками господарського суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для визнання недійсними абз.2 п.4.1 оспорюваних договорів поруки від 31.10.2008, оскільки позивачем не доведено існування обставин, які за умовами ст. ст. 203, 215 ЦК України були б підставою для визнання правочину недійсним, а зміст укладеного договору відповідає положенням цивільного законодавства та зазначає наступне. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (аналогічна норма права закріплена статтею 20 Господарського кодексу України).

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

Позовні вимоги ОСОБА_1 , як поручителя за спірними договорами, направлені на визнання недійсними окремих умов оскаржуваних договорів поруки, а саме абз.2 п.4.1 з підстав дефекту змісту даного пункту, як суперечного та невизначеного, а також з підстав невідповідності спірних умов вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України як таких, що не відповідають ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України. Позивачка наполягає, що договори поруки були підписані нею на таких умовах з огляду на наявність світової фінансової кризи 2008 року, а тому укладені на невигідних умовах з огляду на банкрутство фірми «Медтерм» та пояснень працівників банку щодо іншого тлумачення умов відповідних пунктів договорів щодо припинення зобов`язань за договорами поруки.

Згідно з ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України).

Статтею 627 ЦК України унормовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу положень статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до умов п.4.1 договорів поруки, сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання.

Також порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 Цивільного кодексу України). Умовами спірних договорів встановлено, як строк договору - абз.1 п.4.1 (до повного виконання забезпеченого зобов`язання), так і строк поруки, після закінчення якого порука припиняється - абз. 2 п. 4.1 (три роки з дня настання строку виконання основного зобов`язання).

У відповідності до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до частини 1 першої статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Отже, поняття „строк договору" та „строк поруки", згідно з приписами Цивільного кодексу України є різними за містом. Таким чином, посилання скаржника щодо наявності взаємовиключних абзаців у п. 4.1 договорів поруки не відповідає обставинам справи та умовам договорів.

Колегія суддів відхиляє твердження скаржника, що зміст абз. 1 п.4.1 договору поруки взаємосуперечить змісту абз. 2 п.4.1. договору поруки, якщо це не так, то суд першої інстанції повинен був це витлумачити, оскільки, підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. Тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює існуючі умови угоди.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов та ніяким чином не може бути підставою для визнання у тому числі окремих частин договору недійсними.

Разом з тим, апелянтом у даному судовому провадженні не заявлялись вимоги щодо тлумачення умов договорів поруки, а лише викладено власне розуміння положень спірних договорів у світлі їх невідповідності нормам законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Колегія суддів звертає увагу, що спірні договори поруки підписані особисто позивачем та при їх підписанні він розумів їх зміст та значення своїх дій, а тому посилання скаржника щодо наданих працівниками банку пояснень щодо змісту спірних пунктів договорів під час їх укладення відхиляються колегією суддів як безпідставні.

Крім того, в матеріалах справи відстутні докази щодо обмеження волевиявлення скаржника при укладенні спірних договорів чи наявності пропозиції щодо їх укладення на інших умовах, що виключає можливість застосування до вказаних правовідносин правил частини першої статті 634 Цивільного кодексу України.

За приписами ст. 233 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При цьому, позивач, як особа яка оскаржує спірні правочини, зокрема в частині п. 4.1 договорів поруки, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Водночас при вирішені відповідного спору суд має встановити, яким чином обставини, на які посилається позивач, вплинули на його волевиявлення при укладені договорів поруки, чи мало місце укладення такого договору на вкрай невигідних умовах для позивача, а також якими обставинами при цьому скористався відповідач.

Між тим, позивачем не доведено наявність обставин укладення спірних договорів, зокрема в частині п. 4.1 договорів поруки, як таких, що мають наслідком бути визнанні недійсними в силу приписів ст. 233 Цивільного кодексу України, а наявність обставин світової фінансової кризи 2008 року, а також обставини банкрутства фірми „Медтерм" фактично свідчать про ускладнення, які виникли на стадії виконання зобов`язань, зокрема, боржником за кредитними договорами.

Виходячи з вищевикладеного, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2020 року у справі № 916/3948/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд постановив:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2020р. у справі №916/3948/19 без змін.

Відповідно до ст.284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст.288 ГПК України.

Повний текст постанови

складено „22" жовтня 2020 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя В.М. Головей

Суддя Г.П. Разюк