ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2020 р. Справа№ 911/1199/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Дідиченко М.А.

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради

на рішення Господарського суду Київської області від 20.07.2020 року (повний текст складено 20.07.2020 року)

у справі № 911/1199/20 (суддя: Щоткіна О.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради

про стягнення 17 502,62 грн

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 17502,62 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу від 21.12.2015 року № 1216/16-ТЕ-17 в частині своєчасної оплати вартості поставленого позивачем природного газу.

Господарський суд Київської області позов задовольнив повністю. Стягнуто з Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 9930,63 грн пені, 1468,69 грн 3% річних, 6103,30 грн інфляційних втрат та 2102,00 грн судового збору, своїм рішенням від 20.07.2020 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Так, скаржник вказав, що кошти не сплачувалися саме з вини не відшкодування коштів з Державного бюджету України як відшкодування в отриманих пільгах та субсидія в період 2016-2017 опалювальний сезон.

Крім того, скаржник зазначає, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), застосування, чинність яких не залежать від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Також сторона наголошує на необхідності врахувати норми Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2020 року справу № 911/1199/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

На стадії відкриття апеляційного провадження суддею Майданевичем А.Г., заявлено самовідвід від розгляду справи №911/1199/20 з метою недопущення сумнівів в неупередженості, які можуть виникнути в зв`язку з тим, що близький родич судді працює в Акціонерному товаристві "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2020 року заяву про самовідвід судді Майданевича А.Г. у розгляді апеляційної скарги Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 20.07.2020 року у справі № 911/1199/20 задоволено. Матеріали справи №911/1199/20 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/2988/20 від 10.09.2020 року призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи для заміни судді, який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у зв`язку з задоволенням заяви про самовідвід судді Майданевича А.Г. у розгляді апеляційної скарги Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 20.07.2020 року у справі №911/1199/20.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2020 року апеляційну скаргу Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 20.07.2020 року у справі №911/1199/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., суддів Ткаченко Б.О., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 20.07.2020 у справі №911/1199/20 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Коротун О.М. Відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 20.07.2020 року у справі №911/1199/20 своєю ухвалою від 10.09.2020 року.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Коротун ОГ.М. на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/1199/20 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Ткаченко Б.О., Дідиченко М.А.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 20.07.2020 року у справі № 911/1199/20 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Дідиченко М.А. своєю ухвалою від 13.10.2020 року.

Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Розглянувши апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 20.07.2020 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 20.07.2020 року у справі № 911/1199/20 - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, Між НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та КП "Тетіївтепломережа" (споживач) 21.12.2015 року було укладено договір постачання природного газу № 1216/16-ТЕ-17 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ (далі - газ), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору газ, що постачається за цим договором використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно п. 1.3. договору за цим договором постачається газ власного видобутку (видобутий на території України), а у разі його нестачі, імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України).

Відповідно до п. 2.1. договору постачальник передає споживачу з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року (включно) газ обсягом до 490 тис. куб. м, у тому числі по місяцях (тис. куб. м): січень - 180; лютий - 180; березень - 130.

Згідно з п. 3.4. договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

Відповідно до п. 5.2. договору ціна за 1000 куб. м газу за цим договором в період з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року включно) для підприємств, які приєднані до газорозподільних мереж, становить 1770,74 грн, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до ціни на природний газ - 2% -; податок на додану вартість за ставкою - 20%. До сплати за 1000 куб. м, природного газу - 1806,15 грн, крім того ПДВ - 20% - 361,23 грн, всього з ПДВ 2167,38 грн.

Згідно п. 5.4. договору загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Оплата за газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. договору)

Відповідно до п. 12 договору останній набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01.01.2016 року до 31.03.2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення

До договору укладалися додаткові угоди №1 від 31.12.2015 року, №2 від 29.01.2016 року, якими погоджувалася ціна газу, правила постачання, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору постачальник передав споживачу у власність природний газ на загальну суму 688452,20 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме: від 31.01.2016 року на суму 291551,46 грн; від 29.02.2016 на суму 194562,89 грн; від 31.03.2016 на суму 182196,04 грн; від 30.04.2016 на суму 20141,81 грн. Зазначені акти приймання-передачі оформлені належним чином, підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками юридичних осіб.

Між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області, Департаментом фінансів Київської обласної держадміністрації, КП "Тетіївтепломережа" та НАК "Нафтогаз України" з метою погашення взаємної заборгованості були укладені Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу (далі - Спільні протокольні рішення), предметом яких є організація проведення Сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (далі - Постанова Уряду від 11.01.2005 року № 20), а також якими передбачено, зокрема, що перераховані на користь КП "Тетіївтепломережа" з бюджету грошові кошти підлягають перерахуванню на користь НАК "Нафтогаз України" в якості оплати за природний газ, у тому числі за 2016 рік згідно з договором від 21.12.2015 року № 1216/16-ТЕ-17, а саме:

- № 337 від 19.01.2017 року про взаєморозрахунки на суму 219800,00 грн;

- № 1002 від 15.02.2017 року про взаєморозрахунки на суму 223400,00 грн;

- № 1750 від 16.03.2017 року про взаєморозрахунки на суму 215500,00 грн, у тому числі на суму 162101,53 грн за природний газ за 2016 рік за договором від 21.12.2015 № 1216/16-ТЕ-17.

На підставі договору постачання природного газу № 1216/16-ТЕ-17 від 21.12.2015 року КП "Тетіївтепломережа" було здійснено наступні оплати: 17.10.2016 року - 13499,02 грн; 17.11.2016 року - 13499,02 грн; 14.12.2016 року - 13499,02 грн; 17.01.2017 року - 13499,02 грн; 16.02.2017 року - 13499,02 грн; 15.03.2017 року- 13499,02 грн, що підтверджується копіями банківських виписок по рахунку НАК "Нафтогаз України" (наявні в матеріалах справи).

Наведені оплати здійснювались відповідачем з призначеннями платежу за договором № 1216/16-ТЕ-17 від 21.12.2015 року.

Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції, окремо відповідач здійснив перерахування на користь позивача грошових коштів в рамках виконання Спільних протокольних рішень, а саме:

- 27.01.2017 року - 219800,00 грн на підставі Спільного протокольного рішення № 337 від 19.01.2017 року;

- 28.02.2017 року - 223400,00 грн на підставі Спільного протокольного рішення № 1002 від 15.02.2017 року;

- 01.06.2017 року - 215500,00 грн на підставі Спільного протокольного рішення № 1750 від 16.03.2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, загальна сума вказаних вище оплат складає 686295,65 грн. Сума оплати в розмірі 2165,55 грн відображена у наданій позивачем довідці "Операції по підприємству "Тетіївтепломережа КП ТМР" з приміткою "Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог КП "Тетіївтепломережа" від 03.06.2016 року № 26-3823/1.2-16" та зарахована в якості оплати за договором № 1216/16-ТЕ-17 від 21.12.2015 року, тобто НАК "Нафтогаз України" на виконання умов договору постачання природного газу № 1216/16-ТЕ-17 від 21.12.2015 року поставив КП "Тетіївтепломережа" природний газ на загальну суму 688452,20 грн.

Позивач стверджує, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 6.1. договору.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 526 Цивільного кодексу України, 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, господарські правовідносини між сторонами виникли на підставі договору постачання природного газу № 1216/16-ТЕ-17 від 21.12.2015 року.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, станом на момент розгляду спору заборгованість відповідача за отриманий природний газ погашена у повному обсязі, проте оплата за отриманий природний газ здійснена відповідачем частково з порушенням строків встановлених п. 6.1. договору, що не заперечується відповідачем.

Суд не погоджується з твердженнями скаржника, що кошти не сплачувалися не з його вини, а через не відшкодування коштів з Державного бюджету України як відшкодування в отриманих пільгах та субсидіях в період 2016-2017 опалювальний сезон, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання передбачені ст. 617 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно зі ст. 618 Цивільного кодексу України боржник відповідає за порушення зобов`язання іншими особами, на яких було покладено його виконання (стаття 528 цього Кодексу), якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України).

Згідно із ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 8.2. договору у разі невиконання споживачем п. 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку та правильно встановлено судом першої інстанції, заявлені до стягнення суми пені, 3% річних та інфляційних втрат нараховано на прострочені грошові зобов`язання за актами приймання-передачі природного газу за січень та березень 2016 року.

Розрахунок пені та 3% за зобов`язаннями січня 2016 року здійснено виходячи з простроченої суми боргу в розмірі 40497,06 грн, з урахуванням подальших часткових оплат, за періоди: пеня - з 16.02.2016 року по 15.08.2016 року, 3% річних - з 16.02.2016 року по 15.02.2017 року.

Розрахунок пені та 3% за зобов`язаннями березня 2016 року здійснено виходячи з простроченої суми боргу в розмірі 13499,02 грн за періоди: пеня - з 26.04.2016 по 25.10.2016, 3% річних - з 26.04.2016 по 14.03.2017.

Розрахунок інфляційних втрат проведено наступним чином:

- за простроченими зобов`язаннями січня 2016 року нарахування здійснено виходячи з суми заборгованості в розмірі 40497,06 грн, з урахуванням часткових оплат, за загальний період з березня 2016 року по січень 2017 року;

- за простроченими зобов`язаннями березня 2016 року нарахування здійснено виходячи з суми заборгованості в розмірі 13499,02 грн за період з травня 2016 року по лютий 2017 року.

При цьому, як вбачається з наданих позивачем розрахунків, на кошти, сплачені відповідачем на підставі спільних протокольних рішень: № 337 від 19.01.2017 року, № 1002 від 15.02.2017 року, № 1750 від 16.03.2017 року - пеня, 3% річних та інфляційні втрати не нараховувались.

30.11.2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не нараховувались вказані штрафні та фінансові санкції на заборгованість, яка була погашена до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" № 1730 від 03.11.2016 року, тобто - до 30.11.2016 року.

Колегія суддів перевіривши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат вважає його арифметично вірним та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 9930,63 грн пені, 1468,69 грн 3% річних та 6103,30 грн інфляційних втрат.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог повністю.

Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), застосування, чинність яких не залежать від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 7 Господарського кодексу України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

У свою чергу, порядок та умови надання у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 № 332 (далі - постанова № 332).

Цей Порядок та умови визначають механізм надання у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (п. 1 зазначеного порядку).

Пунктом 3 вищевказаного порядку визначено, що підставою для проведення розрахунків з погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, надавали послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, централізованого водопостачання і водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості (без урахування пені, штрафних і фінансових санкцій) на дату укладення такого договору.

Зі змісту постанови Кабінету Міністрів України № 332 вбачається, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання з відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території).

Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регуляторного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо: виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить постанова Кабінету Міністрів України № 322.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), застосування, чинність яких не залежать від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови. У вказаній частині приймаються доводи апеляційної скарги та саме з таких мотивів виходив суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення.

Таким чином, підписавши протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, сторони погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (відмінний від того, що був передбачений у договорі постачання природного газу) порядок розрахунків і строк проведення розрахунків за природний газ.

Аналогічна позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 31.05.2019 року у справі 924/296/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 906/790/16, від 21.03.2019 року у справі № 905/1100/18 та від 02.07.2019 року у справі № 915/252/18, від 14.08.2019 року у справі № 914/38/16. На вказані постанови також посилався скаржник, які також враховані судом першої інстанції та враховуються судом апеляційної інстанції.

Водночас, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, така зміна порядку і строку проведення розрахунків за природний газ стосується виключно тієї заборгованості, яка є предметом регулювання протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків.

Для застосування санкцій та наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених п. 8.2 договору та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, встановлених протокольним рішенням про організацію взаєморозрахунків.

Отже, підставою застосування наслідків порушення грошового зобов`язання є наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за протокольним рішенням про організацію взаєморозрахунків та яка була несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 917/693/19, від 24.12.2019 року у справі № 922/3603/18, від 10.12.2019 року у справі № 917/1344/18, від 20.08.2019 року у справі № 921/574/17-г/5.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційних скаргах доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянти не подали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Тетіївтепломережа" Тетіївської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 20.07.2020 року у справі № 911/1199/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 20.07.2020 року у справі №911/1199/20 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/1199/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

М.А. Дідиченко