ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"13" жовтня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2241/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Нечепуренко А.П.,

за участю представників:

від позивача: адвокат Оленійчук Т.В. - довіреність,

від відповідача: Яценко І.А. - довіреність,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/2241/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Одесагаз-Постачання» (вул. Одарія, №1, м. Одеса, 65033; поштова адреса: вул. Чорноморського козацтва, № 23, м. Одеса, 65003 )

до відповідача: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (вул. Бабеля, № 2, м. Одеса, 65005, )

про стягнення 669 000,11 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Позиції учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Одесагаз-Постачання» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області про стягнення 239 674,04 грн. заборгованості та зарахування коштів у сумі 429 326,07 грн., сплачені відповідачем, в рахунок оплати за спожитий природний газ у січні-лютому 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Одесагаз-Постачання» посилається на неналежне виконання Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області умов укладеного між сторонами договору постачання природного газу №008213(2019)-Т від 18.02.2019р.

Позивач зазначає, що 18.02.2019р. ТОВ «Одесагаз-Постачання» та Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області укладено договір № 008213(2019)-Т на постачання природного газу для споживачів, що не є побутовими (для бюджетних установ та організацій).

Згідно умов договору, з урахуванням додаткових угод № 1 від 18.02.2019р. і № 2 від 20.02.2019р., договір набрав чинності з дня його підписання та укладено у частині постачання природного газу на термін до 31 грудня 2019 року, а у частині оплати - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Крім того, сторони домовились, що сума договору складається з місячних сум вартості договірних обсягів постачання газу споживачу і орієнтовано складає 2 852 582,16 грн.

Також, позивач вказує, що ТОВ «Одесагаз-Постачання» поставило в пункти споживання ТУ ДСАУ в Одеській області: у лютому - травні, листопаді-грудні 2019 року природний газ на загальну суму 1 134 054,08грн.

Водночас, ТУ ДСАУ в Одеській області сплатило ТОВ «Одесагаз-Постачання» послуги за договором у сумі 1 563 380,15 грн. Отже, за Договором № 008213(2019)-Т від 18.02.2019р. рахується переплата у загальній сумі 429 326,07грн.

Однак, як стверджує позивач, крім природного газу за договором, ТУ ДСАУ в Одеській області у січні, лютому і квітні 2020 року спожило 97,687тис.м3 природного газу на загальну суму 669 000,11 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу.

На думку позивача, відповідач своїми діями порушив права та законні інтереси ТОВ «Одесагаз-Постачання», у зв`язку з чим останнє на підставі п.2 ст. 4 ПІК України вимушене було звернутися до господарського суду.

11.09.2020 року на адресу суду від відповідача ТУ ДСАУ в Одеській області надійшов відзив на позов (вх. № 24185/20), в якому останній заперечує проти позовних вимог в повному обсязі та зазначає, що договором, з урахуванням додаткових угод № 1 від 18.02.2019р. та № 2 від 20.02.2019р., передбачено, що він набрав чинності з дня його підписання та укладений у частині постачання природного газу на термін до 31.12.2019р., а у частині оплати до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Крім того, відповідач вказує, що в позовній заяві зазначено, що територіальним управлінням за договором сплачено позивачу за послуги 1 563 380,15 грн. Проте, як стверджує відповідач, ним, відповідно до умов договору, сплачено позивачу за послуги 2 852 582,16 грн., що підтверджується актами наданих послуг з прийому передачі природного газу та платіжними дорученнями.

Отже, на думку відповідача, посилання позивача на неналежне виконання територіальним управлінням умов укладеного між сторонами договору постачання природного газу № 008213(2019)-Т від 18.02.2019р., є безпідставними, оскільки ТУ ДСА України в Одеській області виконано умови договору в частині оплати в повному обсязі.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2020р. позовна заява вх.№2314/20 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.08.2020р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Одесагаз-Постачання» (вх. №2314/20 від 03.08.2020р.) залишено без руху.

20.08.2020 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків (вх.№22063/20), із змісту якої вбачається усунення недоліків встановлених ухвалою суду від 10.08.2020р.

21.08.2020 року ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх.№2314/20) до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу №916/2241/20 розглядати в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання 10.09.2020р.

10.09.2020 у судовому засіданні по справі № 916/2241/20 оголошено протокольно перерву до 29.09.2020р. об 11:20 год.

29.09.2020р. у судовому засіданні по справі № 916/2241/20 оголошено протокольно перерву до 13.10.2020р. о 14:40 год.

Представник позивача в судовому засіданні 13.10.2020 року повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог, проти задоволення позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своєї позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи.

В судовому засіданні, 13.10.2020 року Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України проголошена вступна та резолютивна частини рішення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

18.02.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Одесагаз-Постачання» (Постачальник) та Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області (Споживач) був укладений договір на постачання природного газу для споживачів, що не є побутовими (для бюджетних установ та організацій) №008213(2019)-Т, згідно з яким Постачальник постачає Споживачеві наступний предмет закупівлі: за кодом ДК 021:2015, код CPV - 09120000-6) «Газове паливо (далі - газ) в обсягах і порядку, передбаченому Договором для забезпечення потреб Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість газу у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених Договором.

Між сторонами по справі було укладено низку додаткових угод, а саме № 1 від 18.02.2019р. та № 2 від 20.02.2019р.

Відповідно до п. 2.4. визначено місце поставки газу споживачу за адресами об`єктів постачання.

Відповідно до п. п. 3.2, 3.6 договору місячний обсяг постачання природного газу до пунктів призначення не повинен перевищувати підтверджений обсяг природного газу. Обсяг спожитого природного газу підтверджується підписаним сторонами актом прийому-передачі природного газу, що оформлюється на підставі даних кожного комерційного вузла обліку, вказаного в п.2.4. даного договору.

Згідно з п. 3.10 договору, Постачальник здійснює постачання природного газу на протязі року, у тому числі по місяцях, загалом 263 000, м.куб.

Сума Договору складається з місячних сум вартості договірних обсягів постачання газу Споживачу і орієнтовно складає 2 52 582,16 грн., у т.ч. ПДВ (п.5.4 Договору).

Положеннями п. 5.5.1 договору передбачено, що у разі оплати протягом місяця поставки газу та/або після закінчення місяця поставки газу, Споживач здійснює розрахунок шляхом поточного перерахування на розрахунковий рахунок Постачальника 100% вартості запланованих обсягів газу на підставі рахунку/рахунку-фактури. У випадку недоплати вартості спожитого у розрахунковому періоді природного газу, Споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим, на підставі рахунку-фактури та акту приймання передачі природного газу.

Згідно з п. 6.3 договору Споживач зобов`язується виконувати умови договору а саме оплачувати Постачальнику вартість послуг згідно з умовами договору; дотримуватись дисципліни споживання природного газу в пунктах призначення, в обсягах та на умовах визначених договором.

Відповідно до п. 12.1 договору договір набирає чинності з дня його підписання та укладається у частині постачання природного газу на термін до 31.12.2019р., а у частині оплати за надані послуги - до їх повного здійснення.

Також судом встановлено, що на виконання умов договору №008213(2019)-Т від 18.02.2019р. позивач поставив природний газ у лютому-травні, листопаді-грудні 2019 року на загальну суму 1 134 054,08 грн., у січні, лютому та у квітні 2020 року позивач поставив 97,687 тис.м.куб природного газу на загальну суму 669 000,11 грн., про що свідчать наявні у справі акти прийому-передачі природного газу.

З виписки по рахунку ТОВ «Одесагаз-Постачання» за період з 01.02.2019р. до 28.07.2020р., судом встановлено, що за вказаний період відповідачем сплачено заборгованість в загальному розмірі 2 852 517,11 грн.

Так, заборгованість за договором № 008213(2019)-Т від 18.02.2019 року відповідачем сплачена, що вбачається з платіжного доручення № 3896 від 26.12.2019р. на суму 254505,07 грн., платіжного доручення № 3895 від 26.12.2019р. на суму 116500,00 грн., платіжного доручення № 3894 від 26.12.2019р. на суму 294902,33 грн., платіжного доручення № 3893 від 26.12.2019р. на суму 34411,90 грн., платіжного доручення № 3695 від 19.12.2019р. на суму 60409,71 грн., платіжного доручення № 3694 від 19.12.2019р. на суму 84826,23 грн., платіжного доручення № 2060 від 25.07.2019р. на суму 135100,00 грн., платіжного доручення № 2061 від 25.07.2019р. на суму 608661,87 грн., платіжного доручення № 606 від 19.03.2019р. на суму 62088,10 грн., платіжного доручення № 605 від 19.03.2019р. на суму 1 201 111,90 грн.

На підтвердження сплати заборгованості в повному обсязі відповідно до актів наданих послуг з прийому-передачі природного газу, відповідачем надано до матеріалів справи копії платіжних доручень.

4.Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 175 Господарського процесуального кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно до ст. 193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Отже, належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

У той же час, ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2019 р. у справі № 909/327/18).

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, належними та допустимими доказами, які підтверджують факт споживання відповідачем природного газу за спірний період, можуть бути належним чином оформлені акти приймання-передачі газу, тощо.

Судом встановлено, що на виконання умов договору в період у лютому-травні, листопаді-грудні 2019 року позивачем поставлено в пункти споживання ТУ ДСА України в Одеській області природний газ на загальну суму 1 134 054,08 грн., у січні, лютому і квітні 2020р. позивач поставив до пункту споживання відповідача природний газ, на загальну суму 669 000,11 грн. Відповідачем отриманий природній газ було оплачено в повному обсязі в розмірі 2 852 582,16 грн.

Отже, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області належним чином виконано умови укладеного між сторонами договору постачання природного газу № 008213(2019)-Т від 18.02.2019р. в частині оплати послуг в повному обсязі до 31.12.2019р.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

З огляду на те, що у спірних правовідносинах позивачем не доведено факту існування заборгованості з оплати вартості послуги з постачання природного газу, суд доходить висновку про безпідставність доводів позивача про існування у відповідача зобов`язання з оплати вказаної послуги з постачання природного газу. Таким чином, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Одесагаз-Постачання» про зарахування коштів в сумі 429326,07 грн. та стягнення з відповідача заборгованості за поставлений природний газ в сумі 239674,04 грн. є необґрунтованими, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

У зв`язку з тим, що рішення відбулось не на користь позивача, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, відносяться за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.2, 13, 76, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. У позові - відмовити повністю.

2. Судові витрати по справі № 916/2241/20 покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Повний текст складено 19 жовтня 2020 р.

Суддя О.В. Цісельський