ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2020 р. Справа№ 911/450/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Попікової О.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Кульчицької І.А.,

представників сторін:

позивача: Токарчук Б.В.,

відповідача: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп"

на рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2020 (повний текст рішення підписаний 28.05.2020)

у справі № 911/450/20 (суддя Колесник Р.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Престиж-Груп»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астерс Групп»

про стягнення 1.189.160,42 грн,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.05.2020 у справі №911/450/20 позов ТОВ "Престиж-Груп" задоволено частково: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Престиж-Груп" 1.114.661,56 грн основного боргу, 6.197,19 грн інфляційних втрат, 22.817,32 грн 3% річних та 17.155,14 грн судового збору. В частині позовних вимог про стягнення 45.334,08 грн основного боргу, 567,49 грн інфляційних втрат та 954,38 грн 3% річних відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірна заборгованість у задоволеному судом розмірі підтверджується матеріалами справи, а доказів її сплати відповідач не надав.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ТОВ "Астерс Груп" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду в частині задоволення позову скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2020 апеляційну скаргу передано колегії суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Попікова О.В., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2020 апеляційну скаргу ТОВ "Астерс Груп" на рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2020 у справі № 911/450/20 залишено без руху; зобов`язано ТОВ "Астерс Груп" усунути недоліки апеляційної скарги шляхом подання доказів оплати судового збору за подання апеляційної скарги та доказів надсилання копії скарги іншій стороні у справі протягом десяти днів з дня закінчення карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 зі змінами "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням положень п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" ГПК України; роз`яснено скаржнику, що, за можливості, він не позбавлений права усунути недоліки поданої ним апеляційної скарги у менший строк, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), встановлений Кабінетом Міністрів України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2020 зобов`язано ТОВ "Астерс Груп" усунути недоліки апеляційної скарги шляхом подання доказів оплати судового збору за подання апеляційної скарги та доказів надсилання копії скарги іншій стороні у справі протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали, попереджено ТОВ "Астерс Груп", що у випадку не усунення у встановлений термін недоліків в частині надання доказів сплати судового збору та доказів надсилання копії скарги іншим сторонам у справі, дану апеляційну скаргу буде повернуто скаржнику.

Від ТОВ "Астерс Груп" надійшла заява з доданими до неї доказами сплати судового збору та доказами направлення апеляційної скарги позивачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" на рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2020 у справі №911/450/20, розгляд справи призначено на 05.10.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 відкладено судове засідання на 19.10.2020.

Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що видаткові накладні оформлені неналежним чином, строк оплати за договором не настав, сторони зарахували зустрічні грошові вимоги, а відповідач частково повернув товар.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.

У судовому засіданні 19.09.2020 представник позивача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представники відповідача в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 про відкладення судового засідання на 19.10.2020 була вручена відповідачу 13.10.2020, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних представників.

Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, 15.11.2018 ТОВ "Престиж-Груп" (постачальник) та ТОВ "Астерс Груп" (покупець) уклали договір № 11039140 (далі - договір), відповідно до умов якого:

- постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначеними цим договором, та у відповідності із замовленням покупця поставити товар покупцю, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в специфікації/акційній специфікації, чинній на момент замовлення товару (пункт 1.1);

- перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент фактичного приймання-передачі товару на складі покупця з обов`язком складання покупцем електронного документа "Накладна" (COMDOC) з ЕЦП покупця та відправленням постачальнику через EDI-провайдера протягом одного календарного дня з моменту фактичного приймання-передачі товару (пункт 5.1);

- даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2020 (пункт 11.1).

Як стверджує позивач, на виконання умов договору він поставив, а відповідач прийняв без заперечень та зауважень обумовлений договором товар на загальну суму 1.217.422,32 грн, на підтвердження чого позивач подав видаткові накладні. Проте відповідач свій обов`язок щодо оплати поставленого товару виконав частково, сплативши 58.798,28 грн, внаслідок чого за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 1.158.624,04 грн, що стало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.

За змістом ст.ст. 11, 509, 627 Цивільного Кодексу України та ст. 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Укладений договір за своїм змістом є договором поставки та є належною правовою підставою для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, обумовлених цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України).

В матеріалах справи наявні видаткові накладні на загальну суму 1.218.793,92 грн, які підписані постачальником та покупцем, окрім видаткової накладної від 01.04.2019 №ПГ 330 на суму 45.334,08 грн, яка підписана тільки з боку постачальника.

Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію (ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Частинами 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа визначений п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.5 вказаного Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Отже, дослідивши подані позивачем первинні документи та здійснивши розрахунок заборгованості, місцевий суд вірно встановив, що накладна від 01.04.2019 № ПГ 330 на суму 45.334,08 грн не відповідає вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та не є належним документом, що підтверджує факт поставки товару покупцю на вказану суму, оскільки не містить підпису особи, яка отримала товар, та не містить даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (покупця). Будь-яких інших доказів, які б дали змогу суду встановити факт здійснення господарської операції з передачі товару за видатковою накладною від 01.04.2019 № ПГ 330 на суму 45.334,08 грн, матеріали справи не містять.

Таким чином позивач не довів факт поставки товару відповідачу на суму 45.334,08 грн.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, апеляційний суд встановив, що згідно з долученими видатковими накладними позивач поставив обумовлений договором товар на загальну суму 1.173.459,87 грн.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що: з видаткових накладних не вбачається за можливе ідентифікувати особу представника покупця, оскільки на них наявний лише підпис та нерозбірливо написано прізвище; неможливо встановити повноваження особи яка отримала товар, оскільки відсутня посада та будь-який документ на підтвердження повноважень. Таким чином, на думку апелянта, видаткові накладні неправильно оформлені, а тому не є належним і допустимим доказом здійснення поставки товару.

З цього приводу колегія суддів відзначає таке.

Відповідно до п. 3.3 Договору пунктом поставки за цим Договором є склад покупця, адреса якого вказана у замовленні. Датою і часом поставки є дата і час отримання покупцем товару на складі покупця, що зазначається у ТТН (товарно-транспортній накладній) і засвідчується підписами уповноважених представників сторін.

Наявні у матеріалах справи ТТН на вказані суми підписані з боку ТОВ «АСТЕРС ГРУП» (на них наявний штамп ТОВ «АСТЕРС ГРУП», на якому зазначено назву відповідача та адресу: с. Велика Димерка, вул. Броварська, 149, за якою знаходиться розподільчий центр ТОВ «АСТЕРС ГРУП», куди безпосередньо і поставлявся товар на адресу відповідача), що додатково до видаткових накладних підтверджує факт прийняття відповідачем товару.

Як зазначено у п. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Колегія суддів вважає, що заборгованість відповідача ТОВ «АСТЕРС ГРУП» перед позивачем підтверджена належними та допустимими доказами, а саме видатковими накладними, які хоч і містять неістотні недоліки, однак не спростовують факт отримання ТОВ «АСТЕРС ГРУП» товару, а тому, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо стягнення наявної суми заборгованості.

Аналогічна правова позиція з приводу застосування положень Закону України "Про бухгалтерський облік та Фінансову звітність в України" викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №911/1189/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Амбросія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" про стягнення 1.243.097,47 грн за договором поставки.

Доводи відповідача щодо відсутності на видаткових накладних круглої печатки підприємства відповідача спростовуються нормами ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" та п. 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, згідно із якими печатка не є обов`язковим реквізитом.

Крім того на видаткових накладних, які підтверджують факт поставки товару, також наявний штамп ТОВ «АСТЕРС ГРУП», на якому зазначено назву відповідача та адресу: с. Велика Димерка, вул. Броварська, 149, за якою знаходиться розподільчий центр ТОВ «АСТЕРС ГРУП», куди безпосередньо і поставлявся товар на адресу відповідача.

Таким чином постачальник ТОВ «ПРЕСТИЖ-ГРУП» на виконання умов договору №11039140 від 15.11.2018 на підставі підписаних первинних документів поставив покупцю TOB «АСТЕРС ГРУП» товар на загальну суму 1.173.459,87 грн.

Відповідач 03.01.2020 здійснив часткову оплату за поставлений товар на суму 58.798,28 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача, яка наявна в матеріалах справи. Такі дії відповідача також вказують на отримання товару та визнання ТОВ «АСТЕРС ГРУП» заборгованості перед ТОВ «ПРЕСТИЖ-ГРУП».

Колегія суддів також відзначає, що умови Договору № 11039140 від 15.11.2018 не передбачають обов`язкове оформлення та надання довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей сторонами Договору. Крім того відсутність довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей за наявності інших первинних документів (видаткових накладних та товарно-транспортних накладних), що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не можуть заперечувати таку господарську операцію (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №908/181/17).

В розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, довіреність не є первинним документом і не фіксує факт здійснення господарських операцій, а отже й відсутність довіреності не може свідчити про нереальність такої операції.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначалося вище, відповідно до пункту 3.7 договору після приймання товару покупець направляє постачальнику через EDI-провайдера електронний документ "Накладна" (COMDOC). Документ COMDOC відображає факт приймання товару покупцем, завіряється ЕЦП покупця (підпис відповідальної особи і печатка підприємства) і відправляється постачальнику через EDI-провайдера. Дата електронного документа "Накладна" (COMDOC) повинна відповідати даті фактичної поставки товару. Після отримання від покупця EDI-провайдера електронний документ "Накладна" (COMDOC) постачальник зі свого боку завіряє "Накладна" ЕЦП (підпис відповідальної особи за передачу товару та печатку підприємства) і не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів відправляє покупцю через EDI-провайдера. Заборгованість покупця за поставлений товар виникає з моменту отримання від постачальника електронного документу "Накладна" (COMDOC), завіреного ЕЦП постачальника (підпис відповідальної особи за передачу товару та печатку підприємства).

Одночасно, за умовами пункту 7.9 договору підставою для здійснення покупцем оплати за поставлений товар є виконання постачальником своїх зобов`язань за договором, зокрема, обов`язок надати покупцю через EDI-провайдера електронний документ "Накладна" (COMDOC), завірений ЕЦП постачальника, та обов`язок зареєструвати "Податкову накладну" в Єдиному реєстрі податкових накладних з дотриманням умов цього договору на дату настання строку оплати за товар. Покупець здійснює оплату постачальнику за поставлений товар через 90 (дев`яносто) днів з моменту отримання покупцем через EDI-провайдера від постачальника електронного документу "Накладна" (COMDOC), завіреного ЕЦП постачальника, та за умови наявності зареєстрованої постачальником "Податкової накладної" в Єдиному реєстрі податкових накладних не пізніше ніж за 2 (два) календарних дні до настання строку оплати за товар.

Згідно з визначенням термінів, наведеним у договорі, EDI-провайдер - це комерційна організація, що надає послуги з надання доступу до платформи електронної комерції.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено можливість визначити строк виконання зобов`язання шляхом визначення вказівки на подію, яка неминуче має настати.

В силу ч. ч. 1, 3 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази на виконання відповідачем умов пункту 3.7 договору, а саме: направлення позивачу через EDI-провайдер електронного документу "Накладна" (COMDOC), завіреної ЕЦП покупця, місцевий суд дійшов правомірного висновку що відповідно до приписів ст.ст. 212, 692 Цивільного кодексу України та умов п. 7.9 договору строк оплати за отриманий товар у відповідача є таким, що настав.

Податкові накладні за господарськими операціями щодо поставки товару на користь ТОВ «АСТЕРС ГРУП» були зареєстровані позивачем відповідно до вимог Податкового кодексу України у Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджується квитанціями про їх прийняття, які наявні в матеріалах справи.

Колегія суддів відзначає, що передача товару продавцем та прийняття його покупцем здійснювалися на підставі фізичних (паперових) видаткових накладних, в яких зазначалася кількість та загальна вартість товару (включно з ПДВ). Видаткові накладні складалися постачальником та були підписані покупцем на підтвердження отримання товару, який поставлявся на користь покупця, а тому саме видаткові накладні, а не електронні документи «Накладна» (COMDOC) (з огляду на те, що в порушення п. 3.7 Договору ТОВ «АСТЕРС ГРУП» дані документи не складало та не направляло на адресу ТОВ «ПРЕСТИЖ-ГРУП»), є підставою для сплати за отриманий Товар.

Отже, доводи апелянта про те, що строк оплати за поставлений йому позивачем товар не настав, є необґрунтованими та спростовуються умовами п. 3.7 укладеного між ТОВ «ПРЕСТИЖ-ГРУП» та ТОВ «АСТЕРС ГРУП» Договору №11039140 від 15.11.2018 та наявними по справі доказами.

Відповідач свій обов`язок щодо оплати поставленого товару виконав частково, сплативши 58.798,28 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи випискою з рахунку позивача.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає доведеним факт існування простроченої заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 1.114.661,56 грн і саме в цьому розмірі сума основного боргу підлягає стягненню з відповідача. Отже, недоведеною та непідтвердженою належними та допустимими доказами є сума заборгованості відповідача в розмірі 45.334,08 грн, а тому у цій частині у задоволенні позову слід відмовити.

Скаржник в апеляційній скарзі також посилається на те, що відповідно до п. 15.1 Договору сторони проводять взаємозалік зустрічних однорідних вимог з наданих ним послуг, однак при здійсненні розрахунку позивач не врахував дану обставину. Апелянт стверджує, що він надав позивачу послуги за Договором про надання логістичних послуг від 15.11.2018 та за Договором про надання послуг від 15.11.2018, що підтверджується тридцятьма актами наданих послуг на загальну суму 246.740,03 грн. За твердженням апелянта, всі ці послуги прийняті позивачем, а тому за ними правомірно проведено взаємозалік в порядку п. 15.1 спірного договору на загальну суму 246.740,03 грн.

Колегія суддів відзначає, що згідно з умовами п. 15.1 Договору покупець має право зменшити суму, що належить до сплати постачальнику за товар, на суму штрафних санкцій, які зобов`язаний сплатити постачальник, вартість товарів, повернутих постачальникові, наданих йому послуг, а також іншої заборгованості, що має бути сплачена постачальником згідно з цим Договором або за іншими договорами, укладеними між постачальником та покупцем, шляхом проведення заліку зустрічних вимог, коли це не заборонено українським законодавством. Залік зустрічних вимог проводиться покупцем за його заявою, яка відправлена постачальнику у порядку, визначеному пп. 8.10.6 цього Договору.

Однак пп. 8.10.6 Договору, який мав би встановити порядок направлення покупцем заяви про залік зустрічних вимог постачальнику, відсутній в тексті Договору. Так, у договорі (т. 1 а. с. 30) наявний лише п. 8.10 (щодо відшкодування відповідальності за порушення прав власників інтелектуальної промислової власності або інших авторських прав), одразу за яким слідує п. 8.11 (щодо неустойки за порушення термінів оплати товару). З наведеного вбачається, що сторони Договору не дійшли згоди щодо порядку здійснення заліку зустрічних вимог між собою та порядку направлення Покупцем заяв на адресу постачальника.

За змістом частини 1 статті 601 ЦК України вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Недопустимість зарахування зустрічних вимог визначено статтею 602 ЦК України, відповідно до положень якої не допускається зарахування зустрічних вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; в інших випадках, встановлених договором або законом.

Таким чином вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог має бути таким, що настав.

В розумінні статті 601 ЦК України спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством. За загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент висловлення учасником відповідних правовідносин волевиявлення у відповідній формі, зокрема письмовій, що містить чітке однозначне волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2019 №918/541/18.

Водночас у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які містили б чітке та однозначне волевиявлення як ТОВ «ПРЕСТИЖ-ГРУП», так і ТОВ «Астерс Груп» про припинення зустрічних вимог їх зарахуванням, а у Договорі відсутній порядок оформлення та направлення заяв про залік зустрічних вимог.

Також колегія суддів не приймає як докази у справі копії актів наданих послуг, які були долучені відповідачем до поданої апеляційної скарги, оскільки відповідач не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції, як того вимагає ст. 269 ГПК України. Крім того надані акти не містять печатки, штампу чи підпису ТОВ «ПРЕСТИЖ-ГРУП» та його посадових чи уповноважених осіб, які підтвердили б прийняття даних послуг та засвідчили їх надання.

При цьому послання апелянта на те, що він не міг подати такі докази до місцевого суду через світову пандемію, викликану коронавірусом COVID-19, та поширення зазначеного вірусу на території України колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/450/20, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 18.03.2020.

У зв`язку із запровадженням карантину, введениого на території України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, підготовче засідання, призначене на 18.03.2020, не відбулось.

Ухвалою суду від 13.04.2020 підготовче засідання призначено на 29.04.2020.

Ухвалою суду від 29.04.2020 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті на 20.05.2020.

В судове засідання 20.05.2020 з`явився представник позивача, який заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач процесуальним правом на подання відзиву не скористався, явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце проведення розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення ухвал за адресою, яка відповідає адресі місцезнаходження відповідача, зазначеній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Отримання відповідачем відповідних судових рішень підтверджується поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень з відміткою про їх отримання відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

В силу приписів статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Суд також враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судових засідань з розгляду справи місцевим судом, колегія суддів вважає, що відповідач не обґрунтував неможливість подання зазначених вище доказів до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач також стверджує, що під час здійснення розрахунку позивач не врахував повернення товару, що підтверджується актами про порчу, недовіз та надлишок товару, а також накладними на повернення, на загальну суму 7.248,24 грн.

Апеляційний суд відзначає, що відповідно до п. 3.7.1 Договору якщо в процесі прийому товару за кількістю на складі покупця виявляються невідповідності між фактичною кількістю прийнятого покупцем товару в «Накладній» і заявленою постачальником кількістю товару покупець складає акт розбіжностей при прийманні товару в паперовому вигляді у двох примірниках, а в ТТН робиться відмітка «недійсна без акта розбіжностей».

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідно до п. 3.7.1 Договору покупцем складався акт розбіжностей, а тому посилання у апеляційній скарзі на акти про псування (порчу), недовезення та надлишки товару як на підставу повернення товару є необґрунтованими.

При цьому колегія суддів також не приймає як докази у справі копії зазначених актів, які були долучені відповідачем до поданої апеляційної скарги, оскільки відповідач не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції, як того вимагає ст. 269 ГПК України. Крім того з накладних на повернення товару від 16.10.2019, які надані відповідачем на підтвердження повернення товару, неможливо встановити факт отримання повернутого товару постачальнику та те, що повернення здійснювалося саме на користь ТОВ «ПРЕСТИЖ-ГРУП».

Переглядаючи рішення по суті, апеляційний суд також відзначає, що позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача 23.771,70 грн. 3% річних, розрахованих за загальний період з 01.04.2019 по 16.02.2020, та 6.764,68 грн інфляційних втрат, розрахованих за період з травня по грудень 2019 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача на предмет правильності та обґрунтованості, з урахуванням фактично доведеної суми боргу колегія суддів погоджується з місцевим судом, що вірно розрахований розмір належних до стягнення з відповідача 3% річних становить 22.817,32 грн, а вірно розрахований розмір інфляційних втрат становить 6.197,19 грн. Відтак вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" на рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2020 у справі №911/450/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2020 у справі №911/450/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи №911/450/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 22.10.2020.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

О.В. Попікова