РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.10.2020Справа № 910/11361/20
Господарський суд м. Києва у складі судді - Бондаренко-Легких Г. П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/11361/20

За позовом Приватного акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" (87504, Донецька обл., місто Маріуполь, вулиця Левченка, будинок 1; ідентифікаційний код: 00191129)

До Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (03680, м. Київ, вулиця Тверська (Єжи Гедройця), будинок 5; ідентифікаційний код: 40075815)

Про стягнення 55 121, 20 грн

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "МАРІУПОЛЬСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ІМЕНІ ІЛЛІЧА" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач) про стягнення збитків у розмірі 55 121, 20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем покладених на нього законом та договором про надання послуг №00039/ЦТЛ-2018 від 14.02.2018 укладеним між сторонами, цивільно-правових зобов`язань в частині забезпечення схоронності перевезеного вантажу. Порушення відповідачем своїх обов`язків полягає в частковій втраті вантажу, який перевозився, що спричинило заподіяння позивачеві збитків у розмірі вартості втраченого вантажу 55 121, 20 грн і складається з ними в причинно-наслідковому зв`язку.

Судові витрати, що складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу позивач просить покласти на відповідача.

10.08.2020 Господарський суд міста Києва ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи №910/11361/20 ухвалив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно, суд запропонував відповідачеві надати суду відзив на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

З метою повідомлення відповідача по справі про розгляд справи №910/11361/20 та про його право подати відзив на позовну заяву ухвала суду від 10.08.2020 була направлена на поштову адресу відповідача, а саме: 03680, м. Київ, вулиця Тверська (Єжи Гедройця), будинок 5, що була отримана представником відповідача за довіреністю 17.08.2020 (поштове відправлення №810).

Проте, правом на подання відзиву відповідач по справі не скористався.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, Як підтверджено матеріалами справи, 14.02.2018 між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (перевізник, відповідач) та Приватним акціонерним товариством "МАРІУПОЛЬСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ІМЕНІ ІЛЛІЧА" (одержувач, позивач) укладено Договір про надання послуг № 00039/ЦТ Л-2018, предметом якого відповідно до п. 1.1. договору є здійснення перевезень вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних із організацією перевезень вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт імпорт) у вагонах залізниць інших держав та/або у вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

За залізничною накладною № 42628883 від 21.02.2020 (та дос. накладною № 53865234 від 25.02.2020 до основної відправки) ТОВ "Метінвест-Шіппінг" (вантажовідправник, графа « 1») відправив на адресу позивача - Приватне акціонерне товариство "МАРІУПОЛЬСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ІМЕНІ ІЛЛІЧА" (вантажоодержувач, графа « 4») зі станції Миколаїв-Вантажний (графа « 16») на станцію Асланове (графа «10») вантаж: антрацит, вугілля антрацит марки АС (6-25) насипом, вантаж маркований вапном (графа « 20»).

Позивач стверджує, що 25.02.2020 на підставі акту ГУ-23 № 31042 від 24.02.2020 станції Волноваха Дон., було проведено комісійне переважування вагона №56690258 та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу, з вагою, що зазначена в накладній № 42628883 від 21.02.2020 та складено комерційний акт №486202/17/82, який свідчить про недостачу вантажу масою 12 800 кг.

Таким чином, позивач стверджує, що обставини, які зафіксовані в комерційному акті, свідчать про незабезпечення відповідачем збереження вантажу в процесі перевезення, а отже, відповідач своїми діями допустив незбереження перевезеного вантажу, заподіяв збитки позивачу у вигляді вартості втраченого майна, а саме антрациту.

Предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 55 121, 20 грн. збитків за втрату вантажу.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи принцип змагальності сторін, суд вважає, що позовні вимоги ПРАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» підлягають задоволенню з огляду на наступне:

Як встановлено матеріалами справи, Договір №№00039/ЦТЛ-2018 від 14.02.2018, що укладений між позивачем та відповідачем за своєю правовою природою є договором перевезення, а отже між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 32 ГК України та Глави 64 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частинами 1, 2 та 3 ст. 306 ГК України встановлено, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Згідно з ч. 1 ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 2 і 3 ст. 909 ЦК України, договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

В ч. 1 та 2 ст. 307 ГК України зазначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Відповідно до п. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, Статут залізниць України визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Згідно з ст. 5 Статуту залізниць України нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ГК України, відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Згідно з ч. 1 ст. 314 Господарського кодексу України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Частиною 1 ст. 924 ЦК України встановлено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

В ст. 920 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч. 1ст. 12 Закону України "Про залізничний транспорт" підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Частиною 1 статті 110 Статуту залізниць України, передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

У статті 52 Статуту залізниць України передбачено, що на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається, зокрема, для засвідчення обставин невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Судом встановлено, що факт недостачі вантажу у вагоні № 56690258 за накладною №42628883 підтверджений комерційним актом № 486202/17/82 від 25.02.2020, який доданий позивачем до позовної заяви.

При складанні комерційного акту (станція Волноваха Донецької залізниця) № 486202/17/82 від 25.02.2020 виявлено наступне: Розділ Г - проведено комісійне переважування вагона на справних 150 тн вагонних вагах ст. Волноваха Дон зал. По документу значиться: брутто - не виявлено, тара - 23 500 кг, нетто - 68 350 кг. Розділ Д - фактично при переважуванні виявилось: брутто - 79 050 кг, тара - 23 500 кг (згідно документа), нетто - 55 550 кг, що менш документа на 12 800 кг. При огляді виявлено - погрузка нерівномірна. Вантаж не маркований. З 1 по 7 люка по ходу поїзда виїмка 1100х280х30-50 см, течі вантажу немає. Вагон бездвірний, розвантажувальні люка закриті на запірний механізм. Вагон технічно справний. навантаження нижче рівня бортів 120 см, не рівномірне, по руху поїзду поглиблення над 1 люком праворуч 100 х 100 см, зліва над 1 люком 50 х 50 см, над 3-4 люками зліва 200 х 200 см, над 5-6 люками 200 х 280 см, глибиною до полу, течі вантажу немає. Вагон бездвірний, розвантажувальні люка закриті на запірний механізм маються закладення дошкою. Вагон технічно справний. Розділ Є - при видачі вантажу різниці між даним актом не знайдено.

Вказаний акт за своєю формою та змістом відповідає вимогам Статуту залізниць України та Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за №567/6855, а тому визнається судом належними доказами на підтвердження факту невідповідності маси, зазначеній у накладній, фактичній масі вантажу.

Відповідно до ч. 2 ст.114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно ст. 115 Статуту залізниць України вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Вартість вантажу підтверджується контрактом BASIS-ILYICH 01-19 від 03.07.2019 зі специфікаціями, інвойсом №1402-1 (виставлений BASIS Trade AG з посиланням на зазначений контракт), платіжними дорученнями від 07.07.2020 № від 07.07.2020 та №.

Суд зазначає, що в силу положень ч. 3 ст. 314 Господарського кодексу України та ст. 114, 115 Статуту вказані документи є належними та допустимими доказами визначення вартості вантажу.

Водночас відповідно до п. 2.7 роз`яснення президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" згідно зі статтями 924 ЦК України, 314 ГК України і статтями 114 і 115 Статуту залізниця відповідає за незбереження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи в розмірі тієї суми, на яку було знижено його вартість. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу, зокрема, договору або контракту купівлі-продажу, специфікації на вантаж, довідки відправника про кількість, ціну і вартість відправленого вантажу, підписаної головним (старшим) бухгалтером, копії податкової накладної. Вартість вантажу, що перевозиться з оголошеною вартістю, визначається у такому ж порядку (пункт 4 Правил перевезення вантажів з оголошеною вартістю). Статут не передбачає обов`язкового додання до претензії або позову доказів сплати вантажоодержувачем або уповноваженою особою вартості вантажу.

Відповідно до ст.130 Статуту залізниць України право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу. Всі вказані документи, які повинні бути надані одержувачем вантажу (позивачем) долучено до матеріалів справи.

Пунктом 114 (п.п.а) Статуту з залізниць визначено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Відповідно до ч. 2 ст. 114 Статуту, недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно зі ст. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року №644, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить для мінерального палива до якого відноситься антрацит, який зазначений у накладній 1% маси, зазначеної в перевізних документах щодо вантажів.

В позовнй заяві позивачем зазначений розрахунок вартості недостачі вантажу по спірному вагону, з урахуванням 1% норми недостачі.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно з інвойсу №1402-1 від 14.02.2020 вартість 1 тонни вантажу становить 144,00 євро.

При цьому, позивач при визначенні ціни позову, визначає офіційний курс ЄВРО до гривні станом на 21.07.2020.

Разом з тим, позовна заява надіслана засобами поштового зв`язку на адресу суду 30.07.2020, згідно відбитку поштового штемпеля на Описі вкладення, а отже з огляду на приписи ч. 3 ст. 623 ЦК України, офіційний курс євро до гривні підлягає визначенню станом на 30.07.2020 (144,00 євро х 32.4696 грн. (за курсом НБУ станом на 30.07.2020).

Отже, за розрахунком суду, з урахуванням граничного розходження маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення, вартість нестачі вантажу становить 56 654, 51 грн. Однак, суд не наділений повноваженнями на вихід за межі позовних вимог, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, про стягнення з відповідача збитків у заявленому позивачем розмірі.

Суд враховує, що відповідачем не надано доказів того, що недостача вантажу з урахуванням природних втрат, виникла не з вини перевізника, та твердження позивача не спростовані, натомість комерційними актами підтверджено, наявність недостачі, виявлена саме після прибуття вагонів на станцію призначення.

З огляду на що, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи містяться всі необхідні документи передбачені ст. 130 Статуту залізниць України, які повинні бути надані одержувачем вантажу (позивачем).

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 2 ст. 224 ГК України України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із ч. 1 ст. 225 ГК України України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Дослідивши усі обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, врахувавши принцип диспозитивності та змагальності, перевіривши наданий позивачем розрахунок вартості нестачі вантажу, суд дійшов висновку, що оскільки при перевезенні вантажу позивача відповідачем не було дотримано вимог щодо їх збереження (схоронності), внаслідок чого позивач поніс збитки у розмірі вартості втраченого вантажу, тому покладення відповідальності на відповідача за заподіяні позивачу збитки є правомірним та справедливим, а тому позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»» про стягнення збитків є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повному обсязі в сумі - 55 121, 20 грн.

Разом з тим, дослідивши подані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 127, 71 грн, суд констатує наступне:

Пунктом 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, опис наданих робіт, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №372/1010/16-ц.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази фактичного понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі 2 127, 71 грн., оскільки, підпунктом 3.1. Додаткової угоди №178 до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №845 від 30.03.2018 встановлено, що оплата послуг здійснюється протягом п`яти календарних днів після підписання сторонами Акту надання послуг (Акт прийому-передачі послуг) і отримання клієнтом рахунків від Адвокатського об`єднання.

Згідно наявного в матеріалах справи Акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 22.07.2020, що підписаний уповноваженими сторонами сторін та скріплений печатками, вартість послуг Адвокатського об`єднання за цим Актом приймання-передачі послуг становить 2 127, 71 грн.

З поданої до позовної заяви поштової кореспонденції вбачається, що позовна заява надіслана позивачем до суду 30.07.2020.

Таким чином, строк оплати послуг Адвокатського об`єднання станом на день подання позивачем позовної заяви засобами поштового зв`язку настав, втім, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази фактичного понесення витрат на професійну правничу допомог (відсутнє платіжне доручення про оплату наданих послуг Адвокатським об`єднанням), які могли бути та мали бути подані до матеріалів справи представником позивача.

При цьому, суд зазначає, що позивачем не надано доказів фактичного понесення ним витрат на правову допомогу, проте з урахуванням норм ГПК України, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, такі витрати підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу). Такі висновки, зокрема, викладені в Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.02.2020 року у справі №916/2982/16.

Проте, в даному конкретному випадку, виходячи з умов договору про надання правової допомоги, адвокатські витрати мали бути оплачені до завершення розгляду справи судом, і відповідні докази мали бути надані суду та надіслані іншій стороні у справі.

Окрім того, з поданого позивачем попереднього (орієнтованого) переліку розрахунку суми судових витрат вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу включають: усну консультацію; збір доказів; складання та подання позовної заяви; гонорар за складність справи майнового характеру.

Однак, перевіривши правильність розрахунків, а також відповідність їх умовам договору про надання юридичних послуг (правової допомоги), суд зазначає, що дана справа не є складною, в зв`язку з чим і розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Більше того, спірні правовідносини у справі є типовими та відносяться до поточної діяльності підприємства, а тому суд, вважає, що визначення гонорару за складність даної справи не відповідає критерію розумності судових витрат та їх співмірності зі складністю справи, а також критерію необхідності понесення таких витрат, як позивачем у справі, так і відповідно віднесення їх на відповідача у справі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами понесення витрат на професійну правничу правову допомогу, відтак у суду відсутні правові підстави для покладенні таких витрат на відповідача.

Відповідно до приписів ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частина 1 ст. 74 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з пункту 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені судом, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у розмірі 55 121, 20 грн як такі, що є доведеними та обґрунтованими, відповідачем у встановленому порядку не спростовані.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 73-77, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 55 121, 20 грн задовольнити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вулиця Тверська (Єжи Гедройця), будинок 5; ідентифікаційний код: 40075815) на користь Приватного акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (87504, Донецька обл., місто Маріуполь, вулиця Левченка, будинок 1; ідентифікаційний код: 00191129) 55 121(п`ятдесят тисяч сто двадцять одна) грн. 20 коп. - збитків, а також 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г. П. Бондаренко-Легких