ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2020 року м.Дніпро Справа № 904/4008/17

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Коваль Л.А., Чередка А.Є.,

секретар судового засідання Крицька Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.06.2020 (повний текст рішення складений та підписаний 06.07.2020, суддя Новікова Р.Г.) у справі

за позовом публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", м. Кривий Ріг

до акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль", м. Кривий Ріг

про стягнення 950 455,52 грн

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст і підстави позовних вимог

У березні 2017 року публічне акціонерне товариство "АрселорМіттал Кривий Ріг" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просило стягнути з публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" борг в розмірі 726 509,17 грн, пеню - 69 756,68 грн, 3% річних - 27968,20 грн та інфляційні - 126 221,47 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору на постачання підживлюючої води №389Н від 21.05.2004.

ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.06.2020 у даній справі позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на користь публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" суму основного боргу у розмірі 726509,17 грн, пеню в розмірі 69 756,68 грн, 3% річних у розмірі 27 905,39 грн, суму інфляційної складової у розмірі 125 707,01 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 14 248,17 грн; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано посиланням на порушення відповідачем умов договору на постачання підживлюючої води №389Н від 21.05.2004 щодо своєчасного розрахунку за надані позивачем послуги з постачання підживлюючої води (хім.очищеної, технічної) в теплові мережі споживача.

ІІІ. Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи учасників справи

3.1 Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль", не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняте нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 69 756,68 грн, 3% річних у розмірі 27 905,30 грн, суму інфляційної складової у розмірі 125 707,01 грн.

В обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне встановлення обставин справи, які мають значення для справи, порушення норм процесуального права.

Скаржник стверджує, що господарським судом не прийнято до уваги, що основний борг у розмірі 726 509,17 грн виник до відкриття провадження у справі №904/128/17 про банкрутство ДП «Криворізька теплоцентраль», а відтак дана заборгованість не відноситься до вимог поточних кредиторів.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за загальний період з 28.03.2016 по 19.10.2016 у розмірі 69 756,68 грн, 3% річних у розмірі 27 905,30 грн за період з 17.02.2015 (початок періоду нарахування спірних платежів позивачем) по 23.03.2015 (порушення провадження у справі про банкрутство відповідача) та інфляційних втрат у розмірі 125 707,01 грн за період з березня 2015 року по лютий 2017 року, суд першої інстанції не врахував приписи п.43 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» , а саме, що після припинення провадження у справі про банкрутство не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, зупиняється перебіг позовної давності, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Відповідач акцентує увагу, що ст.58 Конституції України закріплено один із найважливіших загально визначених принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі.

Відповідно до вищенаведеного та ст.5 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин щодо стягнення з відповідача пені за загальний період з 28.03.2016 по 19.10.2016 у розмірі 69 756,68 грн, 3% річних за загальний період з 17.02.2015 по 23.03.2017 у розмірі 27 905,30 грн та інфляційних втрат у розмірі 125 707,01 грн за загальний період з березня 2015 року по лютий 2017 року підлягають застосуванню норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який був чинним на час звернення позивача до суду з цим позовом (28.03.2017).

Крім того, відповідач вважає, що судом першої інстанції неправомірно не прийнято до уваги наданий відповідачем відзив на позов з посиланням на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження права Хоменко О.О. підписувати відзив від імені АТ «Криворізька теплоцентраль» чим порушено процесуальні права відповідача, передбачені ст.ст.58-58,165 Господарського процесуального кодексу України

3.2 Доводи інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу публічне акціонерне товариство "АрселорМіттал Кривий Ріг" просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Позивач зазначає, що відповідачем визнано суму основної заборгованості у розмірі 726 509,17 грн.

Заявлені вимоги виникли в період до порушення провадження у справі про банкрутство, а Закон України «Про приватизацію державного і комунального майна», яким внесені зміни до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 07.03.2018 (і не містить вказівки про зворотну дію у часі). Відтак і обмеження щодо стягнення включені до переліку підприємств, що підлягають приватизації, діють з моменту набрання чинності положень про ці обмеження - з 07.03.2018, у період за який стягується заборгованість у даній справі вони не діяли.

ІV. Апеляційне провадження

4.1 Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2020 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Коваль Л.А., Чередко А.Є.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.08.2020 поновлено акціонерному товариству "Криворізька теплоцентраль" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.06.2020; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; призначено справу до розгляду на 14.09.2020.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.09.2020 розгляд справи відкладено до 12.10.2020.

12.10.2020 у судове засідання з`явився представник позивача, який надав відповідні пояснення.

06.10.2020 на адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи за відсутністю його представника.

Колегія суддів вважає можливим розглянути справи за відсутністю представника відповідача.

12.10.3020 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови

4.2 Стислий виклад обставин справи, встановлених судами

Між відкритим акціонерним товариством "Криворізький гірничо-металургійний комбінат "Криворіжсталь" (в подальшому найменування змінено на публічне акціонерне товариство "АрселорМіттал Кривий Ріг", далі - постачальник) та державним підприємством "Криворізька теплоцентраль" (в подальшому найменування змінено на публічне акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль", далі - споживач) укладений договір на постачання підживлюючої води №389Н від 21.05.2004 (далі - договір).

Відповідно до п.1.1 договору постачальник протягом опалювального сезону здійснює послуги з постачання підживлюючої води (хім. очищеної, технічної) в теплові мережі південного опалюваль ного району споживача, а споживач приймає мережну воду й оплачує вартість наданих послуг.

Додатковою угодою №7 від 03.03.2016 пункт 1.1 договору викладений у наступній редакції: "Постачальник протягом опалювального сезону здійснює послуги з постачання підживлюючої води (хімочюценої, технічної) в теплові мережі Південного експлуатаційного району споживача, а споживач приймає мережну воду й оплачує вартість наданих послуг".

Положеннями пункту 4.1 договору визначено, що споживач оплачує постачальнику кількість підживлюючої води (хім.очищеної, технічної) і кількість тепла, відпущеного споживачу з підживлюючою водою. Розрахунок кількості тепла здійснюється на підставі температури хім.очищеної води по приладах споживача і температури холодної води у відкритому джерелі за даними водної лабораторії постачальника.

Згідно пункту 4.2 договору ціна (тариф) за спожиту підживлюючу воду (хім.очищену, технічну) і тепло, відпущене з підживлюючою водою, визначається на підставі прейскуранта постачальника, що діє на момент надання послуг.

У випадку зміни цін відповідно до рішення Уряду України чи інших компетентних органів після надання послуг постачальник має право перерахунку вартості послуг з письмовим повідомленням споживача.

В інших випадках зміни ціни узгоджуються.

Додатковими угодами №1 від 14.11.2005, №3 від 06.11.2006, №6 від 02.10.2015 змінювався пункт 4.2 договору, в частині визначення цін (тарифів) за спожиту підживлюючу воду (хім.очищену, технічну) і тепло, відпущене з підживлюючою водою.

Додатковою угодою №6 від 02.10.2015 пункт 4.2 договору викладений у наступній редакції: "Зміна тарифів запроваджується з моменту їх затвердження постачальником (введенім нового прейскуранту), про що протягом 10-ти днів з дня затвердження постачальник повідомляє споживача листом, який є невід`ємною частиною договору і підставою для взаєморозрахунків.

У випадку зміни тарифів відповідно до рішення Уряду України чи інших компетентних органів після надання послуг постачальник має право перерахунку вартості послуг з письмовим повідомленням споживача".

Пунктом 4.4 договору, в редакції протоколу узгодження розбіжностей до договору, визначено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач за три дні до початку розрахункового періоду сплачує постачальнику вартість підживлюючої води (хім.очищеної, технічної) і кількість тепла, відпущеного з підживлюючою водою, передбачену на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця.

Відповідно до пункту 4.5 договору платіжний документ (рахунок) виписується на підставі двостороннього акту, що складається сторонами 1-го числа місяця, наступного за звітним, із указівкою фактичної кількості підживлюючої води. Акт складається і підписується у постачальника.

У разі необґрунтованої відмови або ухилення споживача від підписання вищевказаного акту, обсяг спожитої підживлюючої води підтверджується актом, складеним Постачальником.

Положеннями пункту 4.6 договору визначено, що оплата платіжних документів здійснюється шляхом перерахування грошових коштів споживача на розрахунковий рахунок постачальника протягом 5 банківських днів з дати отримання платіжного документа споживачем.

Можливі інші форми розрахунків, які не суперечать законодавству України.

За умовами пункту 4.7 договору у разі несвоєчасної оплати споживач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування здійснюється з 6-го дня, наступного за датою отримання платіжного документа споживачем.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що його укладено на термін з 01.10.2004 по 31.12.2005 і вважається продовженим на кожний наступний рік. якщо за місяць до закінчення цього терміну не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд. Договір може бути розірвано і в іншій термін за ініціативою будь-якої із сторін у порядку, визначеному законодавством.

На виконання умов договору позивач протягом періоду з 01.01.2015 по 29.03.2016 надав відповідачу послуги з постачання підживлюючої води (хім. очищеної, технічної) в теплові мережі споживача на загальну суму 726 509,17 грн, що підтверджується відповідними актами за вказаний період, підписаними сторонами без зауважень та заперечень до них.

Позивач виставив відповідачу рахунки - фактури на оплату послуг, наданих за договором в період з 01.01.2015 по 29.03.2016 на загальну суму 726 509,17 грн.

З наданого відповідачем контррозрахунку вбачається, що останній не заперечує той факт, що протягом періоду з 01.01.2015 по 29.03.2016 позивач надав йому послуги з постачання підживлюючої води (хім. очищеної, технічної) в теплові мережі споживача на загальну суму 726 509,17 грн.

Докази оплати публічним акціонерним товариством "Криворізька теплоцентраль" заборгованості за договором на постачання підживлюючої води №389Н від 21.05.2004 у розмірі 726 509,17 грн в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням положень пункту 4.6 договору строк виконання відповідачем грошових зобов`язань з оплати боргу у розмірі 726 509, 17 грн є таким, що настав.

4.3 Позиція апеляційного господарського суду у справі

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, перевіривши встановлені на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 69 756,68 грн, 3% річних - 27968,20 грн та інфляційні - 126 221,47 грн, у зв`язку з порушенням умов договору на постачання підживлюючої води №389Н від 21.05.2004.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626, частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

У статті 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами частини першої ст.193 Господарського кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями ст.526 Цивільного кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 202 Господарського кодексу України та статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.611 Цивільного кодексу України та ст.230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата, пені.

Відповідно до частини другої ст.193, частини першої 1 ст.216 Господарського кодексу України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських правовідносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Стаття 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у розумінні цього Кодексу визначає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 549 Цивільного кодексу України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позивач на підставі пункту 4.7 договору нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за загальний період з 28.03.2016 по 19.10.2016 в розмірі 69 756,68 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд апеляційної інстанції вважає, що цей розрахунок відповідає передбаченим законодавством порядку та способу нарахування, є обґрунтованим та арифметично вірним.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 69 756,68 грн.

За приписами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошових зобов`язань на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував відповідачу до сплати інфляційні витрати у розмірі 126 221,47 грн за загальний період з лютого 2015 по лютий 2017 та 3% річних в розмірі 27 968,20 грн за загальний період з 17.02.2015 по 23.03.2017.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду, що позивачем застосований помилковий період нарахування інфляційних втрат.

У даному випадку загальний період нарахування інфляційних втрат становить з березня 2015 по лютий 2017.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача підлягає сума інфляційних у розмірі 125 707,01 грн за загальний період з березня 2015 року по лютий 2017 року та 3% річних у розмірі 27 905,30 грн за загальний період з 17.02.2015 по 23.03.2017 у розмірі 27 905,30 грн.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не врахував приписи п.43 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до частин першої - третьої статті 19 цього Закону мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження (проваджень) у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2017 у справі №904/128/17 порушено провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль". Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2018 у справі №904/128/17 провадження у справі про банкрутство публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" закрито. Мораторій, введений ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2017, скасовано.

Дія мораторію припиняється з дня закриття провадження у справі про банкрутство (частина сьома статті 19 Закону).

Статтею 5 Цивільного кодексу України визначена дія актів цивільного законодавства у часі, відповідно до якої: акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999, № 1-рп/99 "У справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України" (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), Конституційний Суд України прийшов до висновків, що загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце і що положення частини 1 статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але разом з тим, Конституційний Суд України прийшов і до висновку, що конституційний принцип про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб, проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Положення пункту 4-3 частини 4 Розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з урахуванням змін, внесених Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна", набрали чинності з 07.03.2018 - з наступного дня за днем його опублікування.

Відповідно до вказаної норми Закону провадження у справах про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, підлягає припиненню, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника. Після припинення провадження у справі про банкрутство забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства…; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, запиняється перебіг позовної давності, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо. Обмеження щодо нарахування зазначених виплат для підприємств, що підлягають приватизації, діють з моменту набрання чинності положень про ці обмеження.

У наведеній правовій нормі відсутня вказівка про надання закону зворотної сили у часі.

Під час розгляду господарських спорів судам необхідно врахувати положення частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 14 Господарського процесуального кодексу України встановлено принцип диспозитивності у господарському судочинстві, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією із форм здійснення господарського судочинства є позовне провадження (пункт 2 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України), а процесуальним документом, з яким особа звертається до суду у такому провадженні, є позовна заява.

За змістом частин першої, третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування, а також зазначає, зокрема, зміст позовних вимог, правові підстави позову.

Отже, факт подання позивачем до господарського суду позовної заяви із зазначенням вимог до відповідача та підстав такого звернення є реалізацією позивачем права на судовий захист та за своєю правовою природою є процесуальною дією в розумінні частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України, що зумовлює обов`язок суду, керуючись принципом диспозитивності, розглянути спір із застосуванням до спірних правовідносин закону, чинного на дату звернення позивача до суду з позовом.

Приймаючи до уваги, що із даним позовом акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" звернулось до суду першої інстанції у березні 2017 року, а тому застосування до даних правовідносин положення пункту 4-3 частини 4 Розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з урахуванням змін, внесених Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна", які набрали чинності з 07.03.2018, порушує конституційний принцип незворотності дії законів в часі та є помилковим.

Колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє посилання скаржника на правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 25.06.2020 у справі №904/4700/19, від 19.05.2020 у справі №904/4699/19, від 27.07.2020 у справі №904/5083/19, оскільки у зазначених справах позивач звернувся з позовом до господарського суду у 2019 році, тобто після набрання чинності пункту 4-3 частини 4 Розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з урахуванням змін, внесених Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" (07.03.2018).

Щодо аргументів скаржника про неврахування судом першої інстанції поданого відповідачем відзиву на позовну заяву, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником.

До відзиву, підписаного представником відповідача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника відповідача (ч.7 ст.165 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, реалізація права на звернення до суду із відзивом є процесуальною дією в суді, яка має здійснюватися або самою особою у порядку самопредставництва, або її процесуальним представником. При цьому підписання та/або подання відзиву є процесуальними формами реалізації повноважень з представництва.

Згідно із частиною третьою статті 56 Господарського процесуального кодексу України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 58 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами частини третьої статті 1312 Конституції України представництво іншої особи в суді здійснює виключно адвокат.

У підпункті 11 пункту 161 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України (у редакції Закону № 1401 від 02.06.2016) зазначено, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 1311 та статті 1312 Конституції представництво виключно прокурорами або адвокатами у судах першої інстанції здійснюється з 01.01.2019. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності даним Законом, здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Підпункт 11 пункту 161 розділу ХV "Перехідні положення" Конституції України регулює порядок упровадження положень статті 59 та статті 1312 Конституції України як норм прямої дії, які підлягають застосуванню при вирішенні судами питань процесуального представництва.

Отже, з 01.01.2019 представництво у господарських судах першої інстанції здійснюється у порядку: 1) самопредставництва юридичної особи (через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) або 2) адвокатом.

17.03.2020 на адресу господарського суду від акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" надійшов відзив на позов, який підписаний представником Хоменко О.О. на підставі довіреності від 27.12.2019 № 6343/01.

З огляду на непідтвердження Хоменко О.О. права діяти від імені акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" в порядку самопредставництва, а також за відсутності доказів наявності у нього статусу адвоката, поданий за його підписом відзив, правомірно не прийнято до розгляду судом першої інстанції.

Рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 726 509,17 грн не оскаржується, а тому відповідно до приписів ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу, судом апеляційної інстанції у цій частині не переглядається.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновку Європейського Суду з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

4.4 Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи відповідача, зазначені в апеляційній скарзі, не приймаються апеляційним господарським судом, оскільки вони спростовуються викладеними приписами законодавства та встановленими обставинами у справі, і не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки судом апеляційної інстанції не було встановлено невірне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при розгляді справи.

4.5 Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст.269,275,276,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" відмовити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.06.2020 у справі №904/4008/17 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку

Постанова складена у повному обсязі 19.10.2020

Головуючий В.О.Кузнецов

Судді Л.А.Коваль

А.Є.Чередко