ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2020 справа № 914/1541/20

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Полюхович Х.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОФОРМУЛА ЦЕНТР", Запорізька область, м.Запоріжжя;

до Відповідача: Акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО", Львівська область, м.Львів;

про: стягнення заборгованості

ціна позову: 193641,67грн.

Представники:

Позивача: Буц О.В. - представник (ордер від 11.08.2020р. №1018935);

Відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

25.06.2020р. на адресу Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОФОРМУЛА ЦЕНТР" від 17.06.2020р. б/н (вх. №1640) до Акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" про стягнення заборгованості; ціна позову: 193641,67грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань щодо оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором про закупівлю товару від 07.02.2019р. №2380-ЗЭ-ДоТЭС.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.06.2020р. у даній справі судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначити судове засідання з розгляду справи по суті на 22.07.2020р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання для надання пояснень по суті справи обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.07.2020р. у даній справі суд постановив клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОФОРМУЛА ЦЕНТР" від 17.06.2020р. б/н (вх. №21420/20 від 08.07.2020р.) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції відхилити.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.07.2020р. у даній справі судом постановлено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОФОРМУЛА ЦЕНТР" від 14.07.2020р. б/н (вх. №22142/20 від 20.07.2020р.) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції відхилити.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.07.2020р. у даній справі суд постановив клопотання Акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" від 20.07.2020р. вих. №82/548 (вх. №1889 від 21.07.2020р.) про відстрочення сплати судового збору відхилити; відмовити Акціонерному товариству "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" у відстроченні сплати судового збору; зустрічну позовну заяву Акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" від 20.07.2020р. вих. №82/548 (вх. №1889 від 21.07.2020р.) залишити без руху; надати Акціонерному товариству "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" десятиденний строк з моменту вручення ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви, а саме: надати суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які АТ "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; надати суду оригінали документів, які підтверджують сплату 2102грн. судового збору за подання зустрічного позову до господарського суду, або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до Закону.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.07.2020р. у даній справі судом постановлено відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 02.09.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.09.2020р. у даній справі суд постановив зустрічну позовну заяву Акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" від 20.07.2020р. вих. №82/548 (вх. №1889 від 21.07.2020р.) за зустрічним позовом Акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОФОРМУЛА ЦЕНТР" про визнання права АТ "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" на звільнення від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за Договором №2380-ЗЭ-ДоТЭС від 07.02.2019р. у справі №914/1541/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОФОРМУЛА ЦЕНТР" до Акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" про стягнення заборгованості; ціна позову: 193641,67грн. повернути.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.09.2020р. у даній справі суд постановив клопотання Акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" від 02.09.2020р. за вх. №2055/20 про продовження процесуальних строків залишити без розгляду; відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 15.09.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.09.2020р. у даній справі суд постановив клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОФОРМУЛА ЦЕНТР" від 04.09.2020р. б/н (вх. №26160/20 від 08.09.2020р.) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволити; судове засідання у справі №914/1541/20, призначене на 15.09.2020р. о 14:15год. провести в режимі відеоконференції, проведення якої доручити Хортицькому районному суді м.Запоріжжя (69000, Запорізька область, м.Запоріжжя, просп.Ювілейний, буд.33).

Судове засідання 15.09.2020р. не відбулось з причин тимчасової втрати працездатності головуючого судді Фартушка Т.Б.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.09.2020р. у даній справі судом постановлено призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 13.10.2020р. на 11:20год.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.09.2020р. у даній справі судом постановлено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОФОРМУЛА ЦЕНТР" від 15.09.2020р. б/н (вх. №26777/20 від 15.09.2020р.) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволити; судове засідання у справі №914/1541/20, призначене на 13.10.2020р. о 11:20год. провести в режимі відеоконференції, проведення якої доручити Хортицькому районному суді м.Запоріжжя (69000, Запорізька область, м.Запоріжжя, просп.Ювілейний, буд.33).

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу "Акорд".

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердив представник Позивача в судовому засіданні, йому відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання від Учасників справи про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання з`явилась, в судовому засіданні надала усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до задоволення позову, надала оригінали документів, належним чином завірені копії яких долучено до позовної заяви для огляду судом, зазначила про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Позивача доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

28.09.2020р. за вх. №28051/20 Позивачем засобами поштового зв`язку надіслано на адресу суду пояснення від 23.09.2020р. б/н, у якому повідомляє суд про сплату 18.06.2020р. Відповідачем на користь Позивача згідно Платіжного доручення від 18.06.2020р. №100грн. суми основного боргу, стягнення якого є предметом спору у даній справи, зазначає, що стягненню підлягає 13485грн. пені, 4659,97грн. трьох відсотків річних, 6496,70грн. інфляційних втрат і 2904,64грн. судового збору та просить суд долучити до матеріалів справи копію вказаного платіжного документа. Вказане клопотання оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, 12.10.2020р. за вх. №29573/20 подав Клопотання від 12.10.2020р. вих. №82/789 про відкладення розгляду справи, у якому з підстав перебування у відрядженні представника Відповідача адвоката Галевського В.Т. з метою представництва інтересів Відповідача в іншому судовому процесі в Івано-Франківському апеляційному суді у справі №314/1948/19, де його явка визнана судом обов`язковою, просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату, про що повідомити Відповідача.

В обґрунтування викладених у клопотанні доводів Відповідач долучає копію супровідного листа Івано-Франківського апеляційного суду від 25.09.2020р. вих. №341/1948/19/20750/2020 та ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 24.09.2020р. у справі №341/1948/19. Вказане клопотання оглянуто судом, оголошено та долучено до матеріалів справи.

Представник Позивача проти поданого Відповідачем клопотання заперечила, просить суд відмовити в його задоволенні та розглянути спір по суті.

З приводу поданого Відповідачем клопотання суд зазначає, що за змістом ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема розумні строки розгляду справи судом.

Наведені конституційні засади означають серед іншого неприпустимість таких дій суду щодо строку розгляду справи, що не мають об`єктивного та розумного обґрунтування.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів. При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013р., Папазова та інші проти України, № 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012р.).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші).

Водночас суд враховує, про що також вказувалось в судових рішеннях у цій справі, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу з 12.03.2020 по 03.04.2020 на всій території України встановлено карантин, який неодноразово продовжувався, в тому числі постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» до 31 липня 2020р., Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» до 31.10.2020р.

На час ухвалення даного рішення судочинство в Україні здійснюється в умовах карантину.

Суд також зважає, що Законом України від 30.03.2020р. № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 02.04.2020р., розділ X "Прикінцеві положення" ГПК України доповнено пунктом 4, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Проте, суд зазначає, що пунктом 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 17.07.2020р., пункт 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., N48, ст. 436) викладено в такій редакції:

"4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Відповідно до п.2 розділу ІІ вказаного Закону процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" N540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Відтак, встановлені Господарським процесуальним кодексом України та ухвалою суду від 30.06.2020р. про відкриття провадження у даній справі строки подання доказів та заяв по суті спору завершились 06.08.2020р.

Окрім того, суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», що у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах, причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

При цьому, суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.05.2020р. у справі №922/1200/18 та від 04.06.2020р. у справі №914/6968/16.

Враховуючи вищенаведене, зокрема процесуальну поведінку Відповідача, в тому числі те, що Відповідачем не забезпечено явку повноважного представника в судові засідання 22.07.2020р., 02.09.2020р. та 13.10.2020р. у даній справі; визнання ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.09.2020р. у даній справі явки повноважних представників Учасників справи в судове засідання 13.10.2020р. не обов`язковою; те, що Відповідач не позбавлений права і можливості забезпечити, за необхідності, участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами; недоведення Відповідачем належними засобами доказування неможливості заміни представника і неможливості розгляду справи без участі представника Відповідача; враховуючи сплив процесуальних строків подання доказів та заяв по суті спору 06.08.2020р., а також встановлені Господарським процесуальним кодексом України строки розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та дату постановлення ухвали про відкриття провадження у даній справі, беручи до уваги необгрунтування Відповідачем необхідності відкладення судового засідання суд дійшов висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та відмовив в задоволенні клопотання Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» від 12.10.2020р. вих. №82/789 (вх. №29573/20 від 12.10.2020р.) про відкладення розгляду справи протокольною ухвалою.

Інших заяв чи клопотань представником Позивача не заявлено та не подано.

Суд, з`ясувавши чи має представник Позивача заяви або клопотання, заслухав вступне слово Позивача, після чого в порядку ч.6 ст.202 ГПК України судом оголошено текст поданого Відповідачем Відзиву на позовну заяву.

Після оголошення тексту Відзиву суд перейшов до з`ясування обставин справи та дослідження доказів.

Після з`ясування обставин справи та дослідження доказів суд повторно з`ясував чи наявні у представника Позивача заяви чи клопотання, встановивши відсутність таких суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

Позиція Позивача:

Позивач зазначає про неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань щодо оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором про закупівлю товару від 07.02.2019р. №2380-ЗЭ-ДоТЭС та, з врахуванням поданих 28.09.2020р. за вх. №28051/20 пояснень, зазначає про сплату Відповідачем на користь Позивача згідно Платіжного доручення від 18.06.2020р. №1600075 суми основного боргу в розмірі 169000грн. і просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 13485грн. пені, 4659,97грн. трьох відсотків річних та 6496,70грн. інфляційних втрат за порушення строку оплати поставленого за Договором товару.

Позиція Відповідача:

Відповідач у поданому 20.07.2020р. за вх. №22145/20 Відзиві зазначає про сплату 169000грн. суми основного боргу, стягнення якої є предметом спору у даній справі та заперечує проти стягнення з Відповідача на користь Позивача пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, оскільки, на думку Відповідача, порушення зобов`язань за Договором від 07.02.2019р. №2380-ЗЭ-ДоТЭС відбулось внаслідок форс-мажорних обставин/обставин непереборної сили та їх наслідків. З підстав наведеного Відповідач просить суд відмовити Позивачу в позові у повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представника Відповідача за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Позивачем доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

07.02.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоформула Центр» (надалі - Позивач, Постачальник) та Акціонерним товариством «ДТЕК Західенерго» в особі в.о. директора Відокремленого підрозділу «Добротвірська теплова електрична станція» Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» (надалі - Відповідач, Покупець) укладено Договір про закупівлю товару №2380-ЗЭ-ДоТЭС (далі - Договір), за умовами якого (п.1.1. Договору) Постачальник зобов`язувався поставити Покупцю товар, зазначений в специфікації, а Покупець прийняти і оплатити такий товар, код згідно УКТ ЗЕД: (надалі - Товар), 2018-2019 року виготовлення, в кількості, комплектності, асортименті та за ціною згідно з специфікацією: високовольтний ввід з RIP ізоляцією для внутрішньої установки з фарфоровою зовнішньою ізоляцією 110 кВ типу STARIP 550-126-800 E3 102 у кількості 1 штука вартістю 269700грн. з урахуванням податку на додану вартість.

Відповідно до п.п.1.2., 1.3. Договору Товар повинен бути новим. Вантажоодержувач Товару: ДТЕК Добротвірська ТЕС.

Згідно з п.1.6. Договору при поставці Товару за Договором Сторонами будуть використовуватися вимоги Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «ІНКОТЕРМС» в редакції 2010 року, із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішньодержавним характером Договору, а також тих особливостей, що випливають із умов Договору.

Пунктом 3.1. Договору Сторонами передбачено, що ціна на Товар, що поставляється, вказується в специфікації (п.1.1 Договору) та є незмінною протягом строку дії Договору крім випадків, встановлених діючим законодавством України.

Сума цього Договору становить: 269700грн., у тому числі ПДВ 20% 44950,00 грн (п.3.2. Договору).

Відповідно до п.4.1. Договору розрахунки проводяться шляхом оплати Покупцем поставленого Покупцю Товару протягом 5 робочих днів з 45 календарного дня з дати поставки відповідного Товару на підставі отриманого Покупцем рахунку та за умови надання Постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 5 цього Договору.

Згідно п.5.1. Договору строк поставки Товару: впродовж 30 календарних днів після відправлення письмової заявки Покупцем.

Пунктами 5.2.-5.4. Договору Сторонами передбачено, що поставка Товару буде виконуватися на умовах DDP згідно з Правилами «ІНКОТЕРМС» у редакції 2010 р. у місце призначення поставки Товару: 80411 Львівська область, Кам`янка-Бузький район., смт.Добротвір, вул.Промислова, 12, ДТЕК ДОБРОТВІРСЬКА ТЕС. Поставка Товару здійснюється автомобільним транспортом. Транспортні послуги по поставці Товару входять у ціну Товару.

Відповідно до п.п.5.5., 5.6. Договору Товар вважається поставленим Покупцю з дати підписання Сторонами видаткових накладних (дата поставки Товару). Право власності на Товар, усі ризики втрати або пошкодження Товару, переходять від Постачальника до Покупця з дати поставки Товару.

Згідно п.7.14. Договору у разі прострочення оплати Товару, Покупець, за письмовою вимогою Постачальника, сплачує Постачальнику неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення оплати від вартості невчасно оплаченого Товару, однак не більше 5% від вартості невчасно оплаченого Товару.

Пунктом 8.1. Договору встановлено, що Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань по Договору, якщо це є слідством форс-мажорних обставин/обставин непереборної сили та їх наслідків, що безпосередньо впливають на виконання Договору.

Форс-мажорними обставинами/обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання Сторонами зобов`язань, передбачених умовами договору, обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: війна, у тому числі неоголошена, загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, міжнародними санкціями, дії іноземного та внутрішнього ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, проведення антитерористичних операцій, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, будь-які інші дії третіх осіб, що прямо або побічно роблять неможливим або що обмежують або що обмежують повністю, або частково господарську діяльність Сторони, неспроможність Сторони, що виникла в результаті впливу будь-якої з наведених вище обставин, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, епізоотія, сильний шторм, циклон, ураган, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (п.8.2. Договору).

Відповідно до п.8.3. Договору Сторона, для якої склалась неможливість виконання зобов`язань по Договору в умовах, що передбачені в п. 8.2. Договору, зобов`язана в розумний строк письмово сповістити іншу Сторону (письмо, факс, телекс, телеграф), с наступним наданням документа, відповідно п. 8.4. Договору.

Згідно п.8.4. Договору Сторона, що заявила про настання форс-мажорних обставин, повинна представити відповідний документ компетентного органу України.

Відповідно до п.11.1. Договору Договір може бути скріплений печатками Сторін, набирає чинності з дня його підписання обома Сторонами і діє до 31.12.2019р., а в частині проведення розрахунків - до повного виконання Сторонами своїх грошових зобов`язань.

Додатковою угодою від 08.02.2019р. №1 до Договору Сторонами погоджено внести зміни в пункт 1.1. Договору №2380-33-ДоТЗС від 07.02.2019 року і викласти його в наступній редакції:

« 1.1. Постачальник зобов`язується поставити Покупцю товар, зазначений в специфікації, а Покупець - прийняти і оплатити такий товар, код згідно УКТ ЗЕД: (далі - «Товар»), 2018-2019 року виготовлення, в кількості, комплектності, асортименті та за ціною згідно зі специфікацією: високовольтний ввід з RIP ізоляцією для внутрішньої установки з фарфоровою зовнішньою ізоляцією 110 кВ типу STARIP 550-126-800 E3 102, номер: МЭК 60137-2008 у кількості 1 штука вартістю 269700грн. з урахування податку на додану вартість.».

Окрім того, Сторонами доповнено Договір пунктом 3.5. наступного змісту:

«п. 3.5. Сума Договору включає в себе надання послуг шеф-інженера заводу-виробника трансформатора ПрАТ «Запоріжтрансформатор» та проект по адаптації високовольтного вводу до трансформатора.».

Вказаний Договір та Додаткову угоду до нього підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб - Сторін Договору.

Листом від 11.02.2019р. вих. №21-436 Відповідач звертався до Позивача із проханням поставити в другій декаді квітня поточного року на ДТЕК Добротвірську ТЕС високовольтні вводи згідно специфікації Договору.

Листом від 21.04.2019р. вих. №299 Позивач повідомив Відповідача, що відповідно до Договору трансформаторний ввід готується до відвантаження на 22-23.04.2019р. та просив підтвердити готовність його прийняття та надати довіреність на отримання Товару за Договором.

23.04.2019р. Позивачем виставлено Відповідачу до оплати Рахунок на оплату Товару за Договором №47 на суму 269700грн.

У відповідь на листа від 21.04.2019р. вих. №299 Відповідач Листом від 06.05.2020р. вих. №28-1412 повідомив Позивача про готовність прийняти Товар за Договором в період з 24.06.2019р. по 15.07.2019р.

Згідно Видаткової накладної від 02.07.2019р. №40 Позивачем поставлено, а Відповідачем отримано Товар за Договором на загальну суму 269700грн. з врахуванням податку на додану вартість.

Вказану Видаткову накладну підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб - Сторін Договору.

Окрім того, факт належного виконання взятих на себе договірних зобов`язань Позивач підтверджує Податковою накладною від 02.07.2019р. №1 та Квитанцією від 30.07.2019р. № про її реєстрацію.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач покликається на те, що Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати поставленого за Договором Товару належним чином не виконано, 25.10.2019р. на підставі Платіжного доручення від 25.10.2019р. №202482 сплачено на користь Позивача 100700грн., внаслідок чого утворився борг з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем Товару за Договором в розмірі 169000грн.

З підстав наведеного Позивач просив суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 169000грн. суми основного боргу з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем Товару за Договором, а також 13485грн. пені, 4659,97грн. трьох відсотків річних та 6496,70грн. інфляційних втрат за порушення строку оплати поставленого за вказаним Договором Товару.

Відповідач у поданому 20.07.2020р. за вх. №22145/20 Відзиві зазначає про сплату 169000грн. суми основного боргу, стягнення якої є предметом спору у даній справі та заперечує проти стягнення з Відповідача на користь Позивача пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, оскільки, на думку Відповідача, порушення зобов`язань за Договором від 07.02.2019р. №2380-ЗЭ-ДоТЭС відбулось внаслідок форс-мажорних обставин/обставин непереборної сили та їх наслідків. З підстав наведеного Відповідач просить суд відмовити Позивачу в позові у повному обсязі.

28.09.2020р. за вх. №28051/20 Позивачем подано до суду Пояснення, у яких зазначає про сплату Відповідачем на користь Позивача згідно Платіжного доручення від 18.06.2020р. №1600075 суми основного боргу в розмірі 169000грн. з підстав чого просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 13485грн. пені, 4659,97грн. трьох відсотків річних та 6496,70грн. інфляційних втрат за порушення строку оплати поставленого за Договором товару.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч.1 ст.693 ЦК України у випадку, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Суд зазначає, що підписання Відповідачем Видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема ст.9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

При цьому суд також звертає увагу на те, що, оскільки матеріалами справи підтверджується факт отримання Відповідачем товару за Договором, то, відповідно, строк оплати такого настав у Відповідача і отримання товару та нездійснення його оплати є порушенням договірних зобов`язань. Тобто, обов`язок Відповідача оплатити вартість поставленого йому Позивачем товару витікає в силу закону (ст.655, 692, 712 ЦК України, ч.1 ст.265 ГК України) та не залежить від факту виставлення Позивачем рахунку на оплату Відповідачем вартості здійсненої поставки товару. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії судді Касаційного господарського суду від 29.04.2020р. у справі №915/641/19.

В той же час, суд звертає увагу на те, що рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за одержаний товар, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє Відповідача від обов`язку оплатити товар. Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії судді Касаційного господарського суду від 28.03.2018р. у справі №910/32579/15, від 22.05.2018р. у справі №923/712/17, від 21.01.2019р. у справі №925/2028/15, від 02.07.2019р. у справі №918/537/18, від 29.08.2019р. у справі №905/2245/17, від 26.02.2020р. у справі №915/400/18, від 29.04.2020р. у справі №915/641/19.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Приписами ч.2 ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Приписами п.2 ч.1 ст.231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 4.4. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент відкриття провадження та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.06.2020р. у даній справі суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначити судове засідання з розгляду справи по суті на 22.07.2020р.

Як вбачається із долучених Відповідачем до Відзиву (вх. №22145/20 від 20.07.2020р.) та Позивачем до Пояснень (вх. №28051/20 від 28.09.2020р.) копій Платіжного доручення від 18.06.2020р. №1600075, погашення Відповідачем суми основного боргу в розмірі 169000грн. відбулось 18.06.2020р., тобто до відкриття провадження у даній справі.

З підстав наведеного суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 169000грн. суми основного боргу є безпідставними та необґрунтованими у зв`язку із відсутністю такого боргу на момент відкриття провадження у даній справі (30.06.2020р.), оскільки Відповідачем до відкриття провадження у справі згідно Платіжного доручення від 18.06.2020р. №1600075 на суму 169000грн. здійснено погашення вказаного боргу. Відтак, в задоволенні позову в частині стягнення 169000грн. основного боргу слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини і видають відповідний сертифікат. Порядок посвідчення форс-мажорних обставин визначено в Регламенті.

При цьому, суд критично оцінює доводи Відповідача щодо неможливості виконання взятих на себе договірних зобов`язань з оплати поставленого Позивачем за Договором Товару з підстав зупинки діяльності Відповідача у зв`язку із законодавчими змінами і державною політикою в енергетичному комплексі, що на думку Відповідача, є форс-мажорними обставинами/обставинами непереборної сили, з огляду на те, що Сторонами суду не заявлено та не подано доказів підтвердження наявності таких обставин та впливу таких обставин на можливість виконання Відповідачем Договору, а також звернення до Позивача в порядку п.8.3. Договору із повідомленням про такі обставини та додання до такого звернення передбачених п.8.4. Договору доказів.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 13485грн. пені за період з 24.08.2019р. по 17.06.2020р. за порушення порядку і строку здійснення оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем Товару за Договором суд зазначає наступне.

Згідно з ст.ст.549, 611, ст.230 ГК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно положень ст. 229 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Частиною 1 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією (ч.ч. 6, 7 ст. 231 Господарського кодексу України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч.ч. 1 і 2 ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Окрім того, суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно п.7.14. Договору у разі прострочення оплати Товару, Покупець, за письмовою вимогою Постачальника, сплачує Постачальнику неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення оплати від вартості невчасно оплаченого Товару, однак не більше 5% від вартості невчасно оплаченого Товару.

Перевіривши правильність розрахунку пені за заявлений Позивачем період суд встановив, що такий проведено Позивачем вірно, сума належної до стягнення з Відповідача на користь Позивача пені за порушення порядку і строку оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем Товару за Договором за вказаний Позивачем період становить 13485грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 13485грн. пені є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення повністю.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 4659,97грн. 3% річних та 6496,70грн. інфляційних втрат за період з 24.08.2019р. по 17.06.2020р. суд зазначає наступне.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також постановах Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16, від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11.

Окрім того, суд зазначає і аналогічні правові позиції викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена, зокрема у п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж. У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 №62-97р.

Суд також зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Перевіривши правильність розрахунку трьох відсотків річних за заявлений Позивачем період суд встановив, що такий проведено Позивачем правильно, сума трьох відсотків річних за порушення порядку оплати поставленого за Договором Товару за вказаний Позивачем період становить 4659,97грн.

В той же час, Позивачем невірно проведено розрахунок інфляційних втрат, оскільки не враховано часу виникнення заборгованості, періоду її існування та приписів ч.5 ст.254 ЦК України щодо моменту виникнення прострочки оплати поставленого за Договором товару. Відтак, сума належних до стягнення з Відповідача на користь Позивача інфляційних втрат за порушення порядку і строку оплати поставленого за Договором товару за вказаний Позивачем період становить 7017,08грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 4659,97грн. трьох відсотків річних є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення повністю, позовні вимоги про стягнення 6496,70грн. інфляційних втрат - повністю в межах заявлених позовних вимог.

При цьому суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, а станом на момент вирішення спору по суті заяв про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача інфляційних втрат за порушення порядку і строку оплати поставленого за Договором Товару Позивачем не подавалось і не заявлялось, в матеріалах справи така заява відсутня.

Перевірка розміру заявлених до стягнення з Відповідача на користь Позивача пені, 3% річних та інфляційних втрат здійснювалась судом за допомогою програми «ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2020».

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Відповідачем порядку і строку виконання зобов`язання щодо оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем Товару за Договором, перевіривши розрахунок суми основного боргу, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат суд дійшов висновків про те, що позов слід задоволити частково, стягнути з Відповідача на користь Позивача 13485грн. пені, 4659,97грн. трьох відсотків річних та 6496,70грн. інфляційних втрат. В решті в позові слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2020 року для працездатних осіб в розмірі 2102 гривні.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 2904,64грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору та 10000грн. судових витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Як доказ сплати судового збору Позивач подав Платіжне доручення від 16.06.2020р. №5273 про сплату 2904,64грн. судового збору за подання позовної заяви до господарського суду. Оригінал вказаного Платіжного доручення є додатком №1 до позовної заяви.

При цьому, суд зазначає, що ціна позову при поданні Позивачем позовної заяви до господарського суду становила 193641,67грн., а відтак, сума належного до сплати за подання такої позовної заяви до господарського суду судового збору складає 2904,63грн.

Окрім того, станом на час виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення рішення Позивачем до матеріалів справи не долучено доказів понесення судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги, про які він зазначав в попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат та не заявлено клопотання про подання таких в порядку ч.8 ст.129 ГПК України.

При цьому суд бере до уваги, що в судовому засіданні 13.10.2020р. суд з`ясувавав чи має представник Позивача заяви або клопотання як перед вступним словом Позивача, так і після з`ясування обставин справи та дослідження доказів, та виходом до нарадчої кімнати.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2904,64грн., недоведення Відповідачем розміру понесених у справі судових витрат, суд дійшов висновків про те, що сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 2904,63грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 369,63грн. судового збору. В решті залишити сплачений за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір за Позивачем.

При цьому, з врахуванням доводів мотивувальної частини рішення щодо розміру належного до сплати судового збору за подання позовної заяви до господарського суду, а також здійсненого судом розподілу судових витрат судом встановлено, що Позивач наділений правом на повернення з Державного бюджету України 0,01грн. судового збору у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З підстав відсутності клопотання Позивача про повернення 0,01грн. сплаченого за подання позовної заяви до суду судового збору у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом суд зазначає про відсутність правових підстав для такого повернення.

Проте, вказане не позбавляє Позивача права на звернення до суду із відповідним клопотанням в майбутньому.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 123, 126, 129, 165, 205, 216, 222, 231, 235, 236, 238, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 193, 216, 218 Господарського кодексу України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 509, 526, 527, 530, 547, 549, 551, 610-612, 627, 629, 632, 655, 691, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» (79026, Львівська область, м.Львів, вул.Козельницька, буд.15; ідентифікаційний код: 23269555) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоформула Центр» (69104, Запорізька область, м.Запоріжжя, вул.Олімпійська, буд.7; ідентифікаційний код: 33921034) 13485грн. пені, 4659,97грн. 3% річних, 6496,70грн. інфляційних втрат та 369,63грн. судового збору.

3. В решті в позові відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 19.10.2020р.

Головуючий суддя Т.Б. Фартушок