ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2020 р. Справа№ 910/18286/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Владимиренко С.В.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Шубак М.І.

від відповідача: Яковенко О.О.

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс"

на рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2020 (повний текст рішення складено 06.08.2020)

у справі № 910/18286/19 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська кабельна мережа"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

В грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору поруки від 24.10.2016 № 4У13653И/П на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, відповідач, як недобросовісна сторона правочину, навмисно з метою виконання трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля ПАТ КБ «Приватбанк», ініційованої Національним банком України, ввів в оману ТОВ «Айлант Сервіс» щодо існування у Банку договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитним зобов`язанням Боржників у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукало ТОВ «Айлант Сервіс» до укладення з Банком пов`язаних між собою Кредитного Договору та оспорюваного Договору Поруки.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.07.2020 у справі №910/18286/19 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що твердження позивача про обман з боку відповідача є безпідставними, оскільки, порука є його (позивача) господарським ризиком при здійсненні підприємницької діяльності.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 30.07.2020, Товариство з обмеженою відповідальністю «АЙЛАНТ СЕРВІС» звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати згадане рішення, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального права та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Зокрема, скаржник зазначає, що судом не надано оцінки тій обставині, що у відповідача на момент укладення спірного договору поруки були відсутні договори, які підтверджують існування забезпечення кредитних договорів.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та явка представників сторін.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2020 справу №910/18286/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Владимиренко С.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" залишено без руху; надано строк десять днів з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків, шляхом подання до суду доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі, доказів надсилання апеляційної скарги іншим учасникам справи.

15.09.2020 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано платіжне доручення № 922 від 07.08.2020 про зарахування судового збору на реквізити Північного апеляційного господарського суду за подачу апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2020 у справі №910/18286/19 та докази надсилання апеляційної скарги відповідачу - Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк", третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача -Товариству з обмеженою відповідальністю "Українська кабельна мережа".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" на рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2020 у справі № 910/18286/19. Розгляд апеляційної скарги призначено на 21.10.2020.

У судове засідання 21.10.2020 з`явився представник позивача, який надав свої пояснення по суті спору та просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення про задоволення позову.

У судове засідання 21.10.2020 з`явився представник відповідача, який надав свої пояснення по суті спору, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Представник третьої особи у судове засідання 21.10.2020 не з`явився. Поштове відправлення третьою особою не отримано та повернуто до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Оскільки явка представників учасників справи в судове засідання не визнавалась обов`язковою, матеріали справи містять достатній обсяг відомостей, необхідний для розгляду апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що такий розгляд може бути здійснений й за відсутності представника третьої особи.

Позиції інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Третя особа не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скарну, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.

Як встановлено судом першої та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідно до умов кредитного договору від 16.11.2016 №4А16119Г, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (нова назва АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» останньому надано кредитні кошти у розмірі 295 000 000,00 грн. для фінансування своєї поточної господарської діяльності з метою отримання прибутку.

Згідно з п. 1.2 кредитного договору термін повернення кредиту - 10.11.2026.

Пунктами 2.2.1-2.2.3 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується використовувати кредит на цілі, зазначені у п. 1.1 договору; сплатити відсотки за користування кредитом; повернути кредит в строки/терміни, встановлені договором.

Договір в частині п. 4.4 набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором (п. 6.1 кредитного договору).

Також, 16.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" та Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" укладено договір поруки №4У13653И/П, за яким позивач виступив поручителем перед Банком як кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська кабельна мережа» своїх зобов`язань за кредитними договорами (п. 1 договору поруки).

Згідно з п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Відповідно до п. 4 договору поруки у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Пунктом 5 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником обов`язку п. 1 цього договору кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання.

Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, впродовж 5-ти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п. 5 цього договору (п. 6 Договору поруки).

За умовами п. 7 договору поруки у випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого п. 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках. Договірне списання оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті "призначення платежу" якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.

Пунктом 8 договору поруки встановлено, що до поручителя, який виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договорами застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.

За положеннями п. 10 Договору поруки кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

На виконання зазначеного вище договору поруки позивачем оплачено Банку:

- 328097767,13 грн. за платіжним дорученням від 17.11.2016 №20, в якому у графі "призначення платежу" вказано - виконання зобов`язання по кредитному договору від 09.10.2013 №4У13653И відповідно до договору поруки №4У13653И/П від 16.11.2016;

- 189412828,85 грн. за платіжним дорученням від 17.11.2016 №21, в якому у графі "призначення платежу" вказано - виконання зобов`язання по кредитному договору від 11.10.2013 №4У13654И відповідно до договору поруки №4У13653И/П від 16.11.2016;

- 12116685,69 грн за платіжним дорученням від 17.11.2016 №22, в якому у графі "призначення платежу" вказано - виконання зобов`язання по кредитному договору від 17.12.2014 №4У14131И відповідно до договору поруки №4У14131И/П від 16.11.2016.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач посилався на те, що Банк, володіючи повною фінансовою інформацією про позивача, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув позивачу пропозицію щодо можливості участі Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" у процедурі "трансформації" кредитного портфеля Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк".

За твердженням позивача, його дії з отримання кредитних коштів за Кредитним договором №4А16119Г від 16.11.2016 були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань "старих боржників" банку в зазначених рамках реалізації плану "трансформації" кредитного портфеля Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк", ініційованого НБУ.

Однак, хоча позивачем і були виконанні зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська кабельна мережа" за кредитними договорами, втім зобов`язання Приватбанку щодо передачі позивачу документів, що посвідчували права заставодержателя (Приватбанку) на активи боржників, якими були забезпечені зобов`язання за кредитними договорами, виконані не були.

Як зазначає позивач, протягом 2017-2018 років він намагався у судовому порядку отримати вказані документи від Приватбанку. Однак, як встановлено у рішеннях судів, Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" і не був зобов`язаний передавати такі документи Товариству з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс".

Така поведінка банку, на думку позивача, свідчить про відсутність намірів у банку виконувати свої зобов`язання за договором поруки від 16.11.2016 № 4У13653И/П ні в момент його укладення, ні протягом значного періоду після його укладення, що свідчить про введення в оману позивача відповідачем.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 910/1485/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст.ст. 230-233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто, обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст.230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 910/9879/18.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що спірний договір було укладено ним з ціллю отримання прибутку, проте, його було введено в оману щодо істотних умов договору.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою і заставою.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора в цьому зобов`язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Приписами ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав заміни кредитора у зобов`язанні, серед яких передбачено і виконання обов`язку боржника поручителем.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов`язанні після виконання ним обов`язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону.

В той же час, обсяг прав кредитора, які переходять до поручителя у такому випадку, повинен відповідати обсягу задоволених ним вимог кредитора за основним зобов`язанням.

За таких обставин, обґрунтованим є висновок господарського суду першої інстанції, що посилання позивача на укладення договору поруки з метою отримання прибутку суперечить суті забезпечувального заходу - поруці.

До того ж, спірний договір не містить будь-яких застережень щодо отримання позивачем прибутку.

Посилання скаржника на невиконання відповідачем положень п. 10 спірного договору щодо передачі йому документів на активи первісного боржника як на підставу його недійсності, не приймається судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки такі дії банку можуть свідчити лише про порушення, у разі доведеності, ним своїх зобов`язань за договором, що не є предметом розгляду у даній справі.

Твердження скаржника, що відповідач навмисно ввів в оману позивача про існування договорів, укладених в забезпечення виконання зобов`язань первісним боржником за кредитними договорами у розмірі, що значно перевищує розмір заборгованості за кредитом, спростовується п. 8 договору поруки, згідно з яким до поручителя, який виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договорами застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.

При цьому суд апеляційної інстанції зважає і на те, що матеріали справи містять усі необхідні докази для вирішення даної справи по суті і відсутність (наявність) у справі оригіналів кредитних договорів, а також доказів щодо їх виконання та забезпечення з боку первісного боржника жодним чином не вплинули б на результат вирішення спору про визнання недійсним договору поруки, укладеного в забезпечення таких договорів.

В той же час, будь - яких належних та допустимих доказів про укладення договору поруки, саме з метою отримання прибутку, як і в підтвердження наявності таких пропозицій від відповідача, а також навмисного введення товариства в оману під час укладення спірного договору, матеріали справи не містять.

З умов укладеного між сторонами кредитного договору вбачається, що останній укладений для фінансування поточної господарської діяльності позивача. Доказів укладення даного договору з метою залучення коштів для погашення заборгованості інших юридичних осіб, що є боржниками відповідача, та на виконання плану реструктуризації (трансформації) кредитного портфелю відповідача матеріали справи не містять.

До того ж, укладення зазначеного кредитного договору погоджено протоколом № 14/11/2016 від 14.11.2016 загальних зборів учасників ТОВ "Айлант Сервіс" - укласти з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір, ліміт цього кредитного договору 2 950 000 000,00 грн.

З врахуванням зазначеного вище, позивачем не доведено підстав з якими ст.ст. 215, 230 ЦК України пов`язують недійсність правочинів, а відтак вмотивованим є висновок суду про відмову в позові.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Європейського суду з прав людини з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Судові витрати.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати за її подання покладаються судом на скаржника відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2020 у справі №910/18286/19 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс".

Матеріали справи № 910/18286/19 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 26.10.2020.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді С.В. Владимиренко

А.М. Демидова