ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2020 р. Справа№ 910/5463/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Алданової С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2020

у справі № 910/5463/20 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова

до Приватного акціонерного товариства "Київстар"

про стягнення 8.880,27 грн,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 у справі №910/5463/20 відмовлено у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до Приватного акціонерного товариства "Київстар" про стягнення 8.880,27 грн заборгованості зі сплати орендної плати.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач правомірно не здійснював індексації орендної плати протягом у 2016 році за договором оренди № 77/2017/КЕВ від 07.03.2017, а донарахування орендної плати у розмірі 8.880,27 грн суперечить змісту укладеного між сторонами договору оренди, оскільки матеріали справи не містять доказів визнання договору оренди №77/2017/КЕВ від 07.03.2017 недійсним, зокрема в частині положень додатку № 6-а до договору, а відтак, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача донарахованої орендної плати у розмірі 8.880,27 грн.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 у справі №910/5463/20, розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Постанову прийнято та підписано 22.10.2020 після виходу судді Алданової С.О. з лікарняного.

Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що додатковою угодою №77-1/2020/КЕВ від 20.02.2020 було погоджено істотні умови, передбачені ч. 1 ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", в т.ч. щодо орендної плати з урахуванням її індексації (згідно з положеннями п. 3.1 розділу 3 договору оренди), а тому відповідач за спірний період на виконання взятих на себе зобов`язань за договором оренди повинен був сплачувати орендну плату з урахуванням щомісячного індексу інфляції. Також апелянт стверджує, що місцевий суд безпідставно застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки періодом, за який підлягає стягненню спірна сума орендної плати, є 07.03.2017 - 31.10.2019.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і просив залишити вказане рішення без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, 07.03.2017 між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Львова (далі - орендодавець) та Приватним акціонерним товариством "Київстар" (далі - орендар) укладено договір оренди №77/2017/КЕВ нерухомого військового майна, розташованого у Львівському гарнізоні за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Княгині Ольги, 1-5, військове містечко № 1, технічний майданчик.

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно - частину технічного майданчика площею 12,0 кв. м військового містечка №1, що знаходиться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова, розташоване за адресою: м. Львів, вул. Княгині Ольги, 1-5, вартість якого визначена на 30.09.2016 за незалежною оцінкою та становить згідно з актом оцінки 55.382,00 грн.

Зазначене в п. 1.1 нерухоме майно орендодавець передає орендарю для розміщення операторів телекомунікацій, які надають послуги рухомого (мобільного) зв`язку, операторів та провайдерів телекомунікацій, які надають послугу доступу до Інтернету (п. 1.3 договору).

Згідно з п. 3.1 договору орендна плата встановлена без ПДВ за базовий місяць (вересень 2016 року) на рівні 4.000,00 грн за результатами конкурсу з урахуванням моніторингу орендної плати на аналогічних об`єктах оренди, але не нижче орендної плати, визначеної на підставі Методики розрахунку орендної плати за держане майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), яка становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (вересень 2016 року) - 1.846,07 грн (додаток №5).

Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяця до останнього числа першого місяця оренди згідно із законодавством.

Пунктом 3.3 договору визначено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць згідно із законодавством.

Цей договір укладено строком до трьох років, він діє з 07.03.2017 по 05.03.2020 включно (п. 10.1 договору).

Відповідно до п. 10.2 договору його умови зберігають силу протягом усього строку дії договору, у тому числі у випадку, коли після його укладення законодавством установлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов`язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов`язань.

Пунктом 12.1 договору визначено, що додатки до цього договору є його невід`ємною складовою частиною. У вказаному пункті зазначено дванадцять додатків згідно з переліком.

На виконання умов договору оренди №77/2017/КЕВ від 07.03.2017 орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування частину технічного майданчика за адресою: м. Львів, вул. Княгині Ольги, 1-5, військове містечко №1, площею 12,0 кв. м, про що сторонами складено акт приймання-передачі нерухомого військового майна від 07.03.2017, що є додатком №2 до договору.

Відповідно до додатку №6 до договору оренди №77/2017/КЕВ від 07.03.2017:

- орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць оренди на індекс інфляції за період з базового до першого місяця оренди;

- з урахуванням протоколу засідання конкурсної комісії від 15.12.2016 розмір орендної плати за базовий місяць - вересень 2016 року становить 4.000,00 грн;

- враховуючи п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України за 2016 рік", індексація орендної плати на 2016 рік призупинена.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає що він протягом 2016 року не здійснював індексацію орендної плати за договором №77/2017/КЕВ від 07.03.2017 на підставі Закону України "Про Державний бюджет на 2016 рік", однак вказаний закон не містить прямої заборони на проведення індексації, а така індексація прямо передбачена положеннями договору оренди. З огляду на це позивач здійснив перерахунок розміру орендної плати за період з 07.03.2017 по 31.10.2019 та донарахував орендну плату у розмірі 8.880,27 грн.

Позивач на адресу відповідача направляв претензію №5317 від 21.11.2019, в якій, враховуючи індексацію за 2016 рік та з огляду на встановлення базовим місяцем оренди вересень 2016 року, просив відповідача протягом 5-ти днів з дня отримання претензії перерахувати на рахунок КЕВ м. Львова донараховану орендну плату у розмірі 8.880,27 грн.

Листом від 08.01.2020 №306/08 відповідач надав відповідь на цю претензію відповідача, в якій зазначив, що припинення індексації орендної плати на 2016 рік є істотною умовою договору оренди, погодженою сторонами відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, а відтак відповідач не вбачає підстав для задоволення претензії позивача.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору №77/2017/КЕВ від 07.03.2017, місцевий суд дійшов вірного висновку, що за своєю правовою природою він є договором оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно зі ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

За змістом статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" законодавство України про оренду державного та комунального майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим, складається з цього Закону, інших законодавчих актів. Галузеві особливості оренди державного та комунального майна можуть встановлюватися виключно законами. Відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв`язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, з наймача справляється плата за користування майном, розмір якої встановлюється договором оренди.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній станом на 2016 рік) однією із істотних умов договору оренди є орендна плата з урахуванням її індексації.

Законом України від 25.12.2015 "Про Державний бюджет України на 2016 рік" (п. 9 Прикінцевих положень) було зупинено на 2016 рік дію норми статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в частині індексації орендної плати.

Разом з тим відповідно до висновків, викладених у рішеннях Конституційного Суду України від 09.07.2007 № 6-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, законом про держаний бюджет не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві.

Таким чином прийняття Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" не було безумовною підставою для ненарахування індексу інфляції на орендну плату протягом 2016 року.

Однак договір оренди, на підставі якого заявлений позов, укладений і почав діяти в 2017 році.

Як вже зазначалось вище, згідно з п. 3.1 договору орендна плата встановлена без ПДВ за базовий місяць (вересень 2016 року) на рівні 4.000,00 грн за результатами конкурсу з урахуванням моніторингу орендної плати на аналогічних об`єктах оренди, але не нижче орендної плати, визначеної на підставі Методики розрахунку орендної плати за держане майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), яка становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (вересень 2016 року) 1.846,07 грн (додаток №5).

Додатком №6 до договору, який відповідно до пункту 12.1 договору є його невід`ємною складовою частиною, сторони чітко передбачили, що, враховуючи п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України за 2016 рік", індексація орендної плати на 2016 рік призупинена і з урахуванням протоколу засідання конкурсної комісії від 15.12.2016 розмір орендної плати за базовий місяць - вересень 2016 року становить 4.000,00 грн.

Таким чином сторони в укладеному договорі оренди врегулювали відносини з індексації орендної плати на 2016 рік та за домовленістю сторін погодили призупинення індексації орендної плати на 2016 рік, а розмір орендної плати за базовий місяць - вересень 2016 року визначили у сумі 4.000,00 грн (такий же розмір орендної плати сторони погодили і у п. 3.1 договору оренди).

Як вбачається з розрахунку суми до оплати за оренду нерухомого майна (згідно з договором оренди від 07.03.2017 №77/2017/КЕВ) за період 2017 - 2019 років (т. 1 а с. 41), позивач нараховував орендну плату, виходячи із того, що розмір орендної плати за базовий місяць - вересень 2016 року становив 4.000,00 грн.

Тобто такий базовий розмір (4.000,00 грн) як початкова база для нарахування орендної плати не був проіндексований, що узгоджується із положеннями додатку №6 до договору.

Однак починаючи уже з наступного місяця, який слідує за базовим, тобто з жовтня 2016 року до жовтня 2019 року включно позивач хоче визначити орендну плату з урахуванням індексації базового розміру орендної плати за 2016 рік.

Положеннями ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи викладене вище, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позивач початково правомірно не здійснював індексацію орендної плати за базовий місяць - вересень 2016 року за договором оренди №77/2017/КЕВ від 07.03.2017, починаючи з жовтня 2016 року, а донарахування орендної плати за період з 07.03.2017 по 31.10.2019 у розмірі 8.880,27 грн суперечить змісту укладеного між сторонами договору оренди, оскільки матеріали справи не містять доказів визнання договору оренди №77/2017/КЕВ від 07.03.2017 недійсним, зокрема в частині положень додатку № 6-а до договору, як і не містить доказів оскарження позивачем вказаного договору в судовому порядку, а відтак, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача донарахованої орендної плати у розмірі 8.880,27 грн.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що місцевий суд не надав оцінки тому, що додатковою угодою №77-1/2020/КЕВ від 20.02.2020 було погоджено істотні умови, передбачені ч. 1 ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", в т. ч. щодо орендної плати з урахуванням її індексації (згідно з положеннями п. 3.1 розділу 3 договору оренди), а тому відповідач у 2016 році повинен був сплачувати орендну плату з урахуванням щомісячного індексу інфляції.

Однак, як вбачається з тексту оскаржуваного рішення, твердження про те, що місцевий суд не надав оцінки додатковій угоді №77-1/2020/КЕВ від 20.02.2020 не відповідають дійсності.

Так місцевий суд встановив, що 20.02.2020 між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Львова (орендодавець) та Приватним акціонерним товариством "Київстар" (орендар) укладено додаткову угоду до договору оренди №77/2017/КЕВ нерухомого військового майна, відповідно до якої сторони вирішили п. 1.1 та п. 1.3 викласти у такій редакції.

Пункт 1.1 договору: "Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно - частина технічного майданчика площею 12,0 кв. м військового містечка №1, що знаходиться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова, розташоване за адресою: м. Львів, вул. Княгині Ольги, 1-5, вартість якого визначена на 31.10.2019 за незалежною оцінкою та становить згідно з актом оцінки 76.631,00 грн без ПДВ".

Пункт 1.3 договору: "Назване в п. 1.1 нерухоме майно орендодавець передає орендарю для розміщення технічних засобів і антен операторів телекомунікацій, які надають послуги рухомого (мобільного) зв`язку, операторів та провайдерів телекомунікацій, які надають послугу доступу до Інтернету".

Пункт 3.1 договору викладено в такій редакції: "Орендна плата встановлена без ПДВ за базовий місяць (листопад 2019 року) на рівні 4.111,03 грн з урахуванням конкурсної надбавки та моніторингу орендної плати на аналогічних об`єктах оренди, але не нижче орендної плати, визначеної на підставі Методики розрахунку орендної плати за держане майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), яка становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (листопад 2019 року) 1.150,61 грн (додаток №3).

Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяця до останнього числа першого місяця оренди згідно вимог чинного законодавства України. Орендна плата за перший місяць оренди після внесення змін, березень 2020 року, сплачується з 06.03.2020 року".

Пункт 10.1 договору викладено в такій редакції: "Даний договір укладено до трьох років, що діє з 06.03.2020 року по 28.02.2023 року включно".

Відповідно до п. 3 додаткової угоди інші умови договору оренди нерухомого військового майна № 77/2017/КЕВ від 07.03.2017 залишаються без змін та є обов`язковими до виконання сторонами договору.

Таким чином колегія суддів відзначає, що згідно зі змінами, внесеними додатковою угодою №77-1/2020/КЕВ від 20.02.2020, орендна плата підлягає визначенню шляхом коригування її розміру на індекс інфляції, починаючи з березня 2020 року. Однак додаткова угода №77-1/2020/КЕВ від 20.02.2020 не регулює порядок сплати орендної плати за спірний період з 07.03.2017 - 31.10.2019.

Колегія суддів також відзначає, що у відзиві на позовну заяву відповідач заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності у даній справі.

Перебіг позовної давності за змістом ст. 261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому за приписами ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, з огляду на відсутність підстав для задоволення позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності у даній справі, що спростовує твердження апелянта про те, що місцевий суд застосував до спірних правовідносин строк позовної давності.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 у справі №910/5463/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 у справі №910/5463/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5463/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова