ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Рішення

25.08.2020 р. м. Ужгород Справа № 907/741/18

За позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ

до Військової частини НОМЕР_1 , м. Мукачево

з участю у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , м. Сміла Черкаської області

про стягнення 13 352 грн. 41 коп. суми сплаченого страхового відшкодування,

Суддя господарського суду Пригара Л.І.

представники:
Позивача (в режимі відеоконференції)
Відповідача не з`явився

Третьої особи не з`явився

СУТЬ СПОРУ: Моторним (транспортним) страховим бюро України, м. Київ заявлено позов до Військової частини НОМЕР_2 , м. Мукачево про стягнення 13 352 грн. 41 коп. суми сплаченого страхового відшкодування. Ухвалою суду від 27.03.2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено ОСОБА_1 , м. Сміла Черкаської області. Ухвалою суду від 31.01.2020 року судом замінено первісного відповідача Військову частину НОМЕР_2 , м. Мукачево на належного відповідача Військову частину НОМЕР_1 , м. Мукачево.

Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди позивачем виплачено відшкодування власнику автомобіля марки ВАЗ-2109, державний номер НОМЕР_3 , а тому, позивачем в силу положень п.п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" отримано право звернення із регресним позовом до власника транспортного засобу. Оскільки, власником транспортного засобу УРАЛ, державний номерний НОМЕР_4 , водія якого визнано винним у скоєнні ДТП, є Військова частина НОМЕР_2 , найменування якої в подальшому анульовано та введено в дію військова частина НОМЕР_1 , позивач вказує, що обов`язок з відшкодування шкоди в порядку регресу покладається на відповідача.

Посилаючись на ст. ст. 1166, 1172, 1188, 1194 Цивільного кодексу України позивач вказує, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Вказує на те, що покладення на військову частину НОМЕР_1 відповідальності, нанесеної їхнім військовослужбовцем, підтверджується наявністю деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника/службовця, завданої шкоди, причинного зв`язку та вини), а також і спеціальними умовами. До таких спеціальних умов позивач відносить, зокрема: перебування водія ОСОБА_1 в трудових (службових) відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо; завдання шкоди під час виконання ОСОБА_1 своїх трудових (службових) обов`язків (виконання роботи, зумовленої трудовим договором чи контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, що доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу). З врахуванням викладеного, позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати щодо слати страхового відшкодування в розмірі 13 352 грн. 41 коп.

Відповідач відзивом на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечив. Зазначає про те, що водій транспортного засобу УРАЛ вчинив ДТП у стані алкогольного сп`яніння, а пригода сталася без повідомлення про її настання відповідача. Незважаючи на те, що вказана пригода сталася за участю автомобіля, що належить військовій частині НОМЕР_1 , що фактично відображено у повідомленні про ДТП та у схемі ДТП, військову частину НОМЕР_1 не було повідомлено про подію жодним чином. Відповідач вказує, що про ДТП дізнався лише з позовної заяви, тобто, зі спливом фактично трьох років, незважаючи на те, що вказаний факт був відомий позивачу з 23.12.2015 року. Наголошує на тому, що військовій частині НОМЕР_1 не було направлено жодних пропозицій про врегулювання спору, або повідомлення як зацікавленій особі, що б дало змогу визначити чи правомірно було використано транспортний засіб, та де він перебував і на якій правовій підставі, а також врегулювати спір в добровільному порядку та уникнути додаткових витрат.

Заперечує також відповідач і щодо правильності складення звіту в частині повідомлення відповідача, що є на його думку, суттєвим порушенням п. 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів та свідчить про неправомірність оцінки пошкоджень.

Відповідач стверджує, що не знав і не міг знати про вказану ситуацію, тобто, військова частина НОМЕР_1 була позбавлена можливості вчасно встановити можливе порушення своїх інтересів з боку ОСОБА_1 та підтвердити чи спростувати використання автомобіля відповідача водієм ОСОБА_1 на правовій основі, та встановити безпосередньо всі обставини, які б мали істотне значення для встановлення факту завдання шкоди під час виконання службових обов`язків, що не може відповідати дійсності, так як для покладення матеріальної відповідальності за завдану працівником шкоду на роботодавця згідно із частиною першою статті 1172 Цивільного кодексу України є доведеність перебування останніх у трудових відносинах та виконання особою, яку визнано винною, у цей час трудових обов`язків. Зазначає, що позовна заява не містить доказів виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків під час вчинення ДТП.

Зауважує, що у постанові суду від 13.01.2016 року власником автомобіля взагалі зазначено ВЧ 673, жодних інших доказів, які б свідчили, що в день ДТП робив ОСОБА_1 , немає.

Зазначає також про те, що шляховий лист за 16.12.2015 року відсутній на автомобіль УРАЛ 40-76 у зв`язку зі спливом терміну та тим, що військова частина перебувала протягом трьох років у постійних відрядженнях через виконання завдань пов`язаних з відбиттям збройної агресії проти суверенітету держави.

Крім того, відповідач наголошує, що ОСОБА_1 перебуває в самовільному залишенні військової частини з 01.12.2015 року та переховується, що зумовлено його протиправною поведінкою, і встановити його місцезнаходження не можливо, а отже військова частина позбавлена можливості отримати пояснення самого учасника зазначеної ДТП та відновити свої порушені права.

Відповіддю на відзив, позивач вказує на те, що чинним законодавством України не передбачена заборона звернення з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов`язань контрагентом без попереднього пред`явлення претензії, навіть якщо такий обов`язок прямо передбачений договором. Обрання певного засобу правового захисту, в тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його використовує. А тому, на думку позивача, претензія є засобом досудового спору, який дозволяє вирішити спірні питання з боржником без подання позовної заяви до суду. Надсилання претензії перед зверненням до суду з позовною заявою щодо захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів є правом, а не обов`язком.

Щодо посилання відповідача на не повідомлення останнього про час та дату огляду пошкодженого транспортного засобу, позивач наголошує на тому, що згідно пункту 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів передбачено, що у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТ3 (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. Вказує на те, що даним нормативно - правовим актом не визначена обов`язковість виклику заінтересованих осіб, а зазначена можливість такого виклику, якщо у експерта, який проводить такий огляд, виникне потреба в такому виклику.

Зазначає також позивач і про те, що експерт, який склав звіт № 1144/16 про оцінку автомобіля ВАЗ 2109, реєстраційний номер НОМЕР_3 , є фаховим спеціалістом в галузі оцінки транспортних засобів та має відповідне кваліфікаційне свідоцтво. На думку позивача, у разі незгоди відповідача із оцінкою пошкоджень транспортного засобу, у останнього є процесуальна можливість надати відповідні докази на спростування експертного висновку викладеного у звіт № 1144/16.

Щодо посилання відповідача на той факт, що водій, причетний до ДТП, перебуває у самовільному залишенні військової частини з 01.01.2016 року та переховується, позивач зазначає, що додані відповідачем докази на підтвердження такого факту у вигляді витягу із наказу командира військової частини, не є належними доказами, оскільки самовільне залишення військової частини є кримінальним злочином, передбаченим ст. 407 Кримінального кодексу України і повинно бути підтверджено відповідними доказами.

Позивачем також до матеріалів справи долучено постанову Смілянського міськрайонного суду Черкаської область від 05.08.2020 року про виправлення описки у постанові Смілянського міськрайонного суду Черкаської область від 13.01.2016 року.

Третя особа явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, письмові пояснення щодо позову та відзиву на позов, у відповідності до ст.168 Господарського процесуального кодексу України не подала, причин неявки суду не повідомила. Надіслана на адресу третьої особи кореспонденція повернута на адресу суду поштовим органом зв`язку з відміткою помер.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та відповідачем.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи,

суд встановив:

Моторне (транспортне) страхове бюро України (позивач) звернулося до суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_2 , найменування якої в подальшому анульовано та введено в дію військова частина НОМЕР_1 , у зв`язку з чим ухвалою суду замінено первісного відповідача на належного відповідача Військову частину НОМЕР_1 , м. Мукачево про стягнення 13 352 грн. 41 коп. суми сплаченого страхового відшкодування.

Як вбачається із постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13.01.2016 року у справі № 703/34/16-п 16.12.2015 року близько 18 год. 00 хв. в м. Жовква по вул. Л.Українки, 106, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем УРАЛ д/н НОМЕР_5 , порушив правила дорожнього руху України, що призвело до зіткнення з автомобілем ВАЗ-2109, д/н НОМЕР_3 та пошкодження транспортних засобів.

Вказаною постановою, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. штрафу.

Внаслідок зазначеної ДТП транспортний засіб ВАЗ-2109, реєстраційний номер НОМЕР_3 отримав механічні пошкодження.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на дату скоєння ДТП застрахована не була.

28.12.2015 року водій автомобіля ВАЗ-2109, реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ (позивача) з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду.

В подальшому, 18.05.2016 року водієм автомобіля ВАЗ-2109, реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_2 подано до МТСБУ заяву про виплату страхового відшкодування.

Згідно із Звітом № 1144/16 про оцінку автомобіля ВАЗ 2109 реєстраційний номер НОМЕР_3 вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ ВАЗ 2109, реєстраційний номер НОМЕР_3 , завданого вказаному автомобілю внаслідок ДТП, становить 12 981 грн. 17 коп.

Відповідно до наказу МТСБУ № 7070 від 13.09.2016 року, позивачем вирішено здійснити виплату ОСОБА_2 суми 12 622 грн. 41 коп. за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 16.12.2015 року.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач здійснив виплату ОСОБА_2 страхового відшкодування у повному обсязі в розмірі 12 622 грн. 41 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 7070рв від 13.09.2016 року.

Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05.08.2020 року у справі № 703/34/16-п було виправлено описки у постанові Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13.01.2016 року у справі № 703/34/16-п, а саме, у вступній частині замість водія ВЧ 673 вірно вказано водія військової частини польова пошта НОМЕР_2 ; у абзаці першому описової частини замість керуючи автомобілем Урал, д/н НОМЕР_5 вірно вказано керував автомобілем УРАЛ, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що виплативши страхове відшкодування особі, якій завдано шкоду внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, позивач в силу положень п.п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" отримав право звернення із регресним позовом до власника транспортного засобу та просить стягнути з відповідача суму 13 352 грн. 41 коп., яка складається із суми страхового відшкодування у розмірі 12 622 грн. 41 коп. та 730 грн. витрат на послуги аварійного комісара.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно із п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Застосування цього способу захисту здійснюється і в позадоговірних зобов`язаннях (гл. 82 Цивільного кодексу України), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду, призведено до збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Положеннями пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Факт наявності вини ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 16.12.2015 року, підтверджується постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13.01.2016 року у справі № 703/34/16-п, із внесеними до неї виправленнями описок відповідно до постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05.08.2020 року у справі № 703/34/16-п.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до реєстраційних даних транспортного засобу, автомобіль УРАЛ, шасі (рама) № НОМЕР_6 має реєстраційний номер НОМЕР_4 та належить військовій частині НОМЕР_7 .

Згідно із поданого відповідачем витягу з Книги обліку озброєння, військової техніки та іншого військового майна за номерами і технічним станом військової частини НОМЕР_1 по номенклатурі справ за 2018 рік № 18 ст33, вищевказаний автомобіль належить вказаній військовій частині.

Відповідно до довідки № 143 від 25.02.2019 року, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , з 01.07.2017 року умовне найменування військова частина польова пошта НОМЕР_2 анульовано та введено в дію військова частина НОМЕР_1 .

Зазначені вище обставини відповідачем не заперечуються, однак, ним заперечується факт виконання ОСОБА_3 службових обов`язків на час дорожньо-транспортної пригоди. Відповідач зазначає, що звертався до третьої особи ОСОБА_1 з листом № 3/1-05/24178 про необхідність відшкодування завданої шкоди внаслідок скоєння ДТП з вини третьої особи, однак, такий лист третьою особою проігнорований та залишений без відповіді.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України", організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Згідно із ч. 2 ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України", земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 1 ст. 133 Господарського кодексу України, основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України, правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Як підтверджено матеріалами справи, та не заперечується відповідачем, автомобіль УРАЛ, державний номерний знак НОМЕР_4 , належить Військовій частині НОМЕР_1 .

Цивільно-правова відповідальність власника даного автомобіля, як зазначено відповідачем, не застрахована. Протилежного судом не встановлено.

Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду завдану їхнім працівником під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно пункту 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В силу наведених положень законодавства, відповідальність за шкоду, заподіяну автомобілю ВАЗ - 2109, реєстраційний номер НОМЕР_3 , має нести відповідач як юридична особа, з винних неправомірних дій водія якої сталася ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються автомобілем УРАЛ, державний номерний знак НОМЕР_4 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб, на момент ДТП застрахована не була.

При цьому, наявність вини ОСОБА_1 при вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 16.12.2015 року, підтверджується постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13.01.2016 року у справі № 703/34/16-п, із внесеними до неї виправленнями описок відповідно до постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05.08.2020 року у справі № 703/34/16-п та у відповідності до ст. 75 ГПК України повторного доведення не потребує.

Доводи відповідача щодо порушення п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а саме, неповідомлення відповідача про огляд пошкодженого автомобіля, судом відхиляються, оскільки такі обставини не входять до предмету доказування в даній справі.

Разом з тим, суд зауважує, що відповідачем у відповідності до ст. ст. 73, 74 ГПК України, жодних доказів у спростування перебування ОСОБА_1 у службових чи трудових відносинах з відповідачем чи доказів у підтвердження вчинення вказаною особою ДТП поза виконанням службових обов`язків не подано та судом в ході розгляду даної справи не встановлено.

Вказані обставини встановлювались в ході розгляду адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення ДТП та підтверджуються постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13.01.2016 року у справі № 703/34/16-п, із внесеними до неї виправленнями описок відповідно до постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05.08.2020 року у справі № 703/34/16-п, а також матеріалами зазначеної справи (довідки про дорожньо-транспорту пригоду, протоколу огляду транспортного засобу).

Водночас, відповідач не заперечує того факту, що транспортний засіб УРАЛ д/н НОМЕР_4 дійсно на момент ДТП був власністю військової частини, у зв`язку з чим, безпосередньо нормою спеціального Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів встановлена відповідальність саме власників транспортних засобів, відповідно до якої МТСБУ звернулось до суду із даним позовом.

За таких обставин, суд констатує, що відповідач - Військова частина НОМЕР_1 є відповідальною за відшкодування позивачу понесених ним збитків.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за наступними правилами: шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого - відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден з них не має права на відшкодування (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди").

Матеріалами справи також підтверджено розмір страхового відшкодування в розмірі 12 622 грн. 41 коп., що сплачений позивачем водію автомобіля ВАЗ-2109, реєстраційний номер НОМЕР_3 згідно із платіжним дорученням № 7070рв від 13.09.2016 року. Вказаний розмір понесених позивачем витрат відповідачем не оспорений. Доводи ж відповідача щодо недотримання п.5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів не спростовують визначеного розміру страхового відшкодування.

Щодо суми відшкодування у розмірі 730 грн. витрат на послуги аварійного комісара, суд у задоволенні зазначеної суми відмовляє, як такої що не доведена та підтверджена позивачем документальними доказами. У матеріалах справи відсутні докази у підтвердження перерахування позивачем 730 грн. на послуги аварійного комісара (платіжне доручення, банківська виписка).

Враховуючи вищенаведене до задоволення підлягає сума сплаченого страхового відшкодування у розмірі 12 622 грн. 41 коп. В іншій частині позову належить відмовити.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідач доказів на спростування викладених позивачем обставин суду не надав.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у розмірі 1 665 грн. 67 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

За приписами частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 14, 73 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України, 02154, м. Київ, бульвар Русанівський, 8 () суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 12 622 (Дванадцять тисяч шістсот двадцять дві гривні) грн. 41 коп., а також суму 1 665 (Одну тисячу шістсот шістдесят п`ять гривень) грн. 67 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі (неявки) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

5. Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено 13.10.2020 року.

Суддя Пригара Л.І.