РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.09.2020Справа № 910/2802/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ."

до 1. Публічного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ОРАНТА"

2. Приватного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІНГО УКРАЇНА"

3. Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЕРША"

4. Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС"

5. Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ АСКА"

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - "МОТОРНЕ (ТРАНСПОРТНЕ) СТРАХОВЕ БЮРО УКРАЇНИ"

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Публічне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО"

про визнання недійсними змін до договору

представники сторін:

від позивача: Риков О.О.

від відповідачів 1-5: Коханчук Г.В.

від третьої особи 1: Роменський Р.Ю.

від третьої особи 2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Українська транспортна страхова компанія." звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "Оранта", Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна", Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" про визнання недійсними зміни до договору облігаторного квотно-пропорційного перестрахування власного утримання за договором зовнішнього перестрахування від 28.12.2012 року, внесені протоколом № 9/2019 (ПВП) від 19.12.2019.

25.02.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали.

18.03.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 30.04.2020, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - "МОТОРНЕ (ТРАНСПОРТНЕ) СТРАХОВЕ БЮРО УКРАЇНИ", Публічне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО", Приватне акціонерне товариство "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС".

15.04.2020 через відділ діловодства суду від МТСБУ надійшли пояснення по справі.

24.04.2020 через відділ діловодства суду від відповідачів 1-3 надійшли відзиви на позовну заяву.

29.04.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про продовження строку розгляду та відкладення підготовчого засідання.

29.04.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про залучення співвідповідачів, а саме: ПрАТ "УКРАЇНСЬКА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ АСКА", ПрАТ "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС".

Господарський суд міста Києва ухвалою від 30.04.2020 задовольнив клопотання ПрАТ "УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ", про залучення співвідповідачів у справі №910/2802/20, залучив до участі у справі №910/2802/20 відповідача 4 - Приватне акціонерне товариство "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС", відповідача 5 - Приватне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ АСКА", змінено процесуальний статус третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ПрАТ "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС" на відповідача 4 - ПрАТ "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС", відклав підготовче засідання у справі №910/2802/20 на 21.05.2020 та витребував у "МОТОРНОГО (ТРАНСПОРТНОГО) СТРАХОВОГО БЮРО УКРАЇНИ" документи по справі.

20.05.2020 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання та заява на виконання вимог ухвали суду.

21.05.2020 через канцелярію суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшли документи по справі.

Протокольною ухвалою від 04.06.2020 суд відклав підготовче судове засідання на 04.06.2020.

04.06.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення.

Протокольною ухвалою від 04.06.2020 суд продовжив підготовче провадження на 30 днів та відклав підготовче судове засідання на 23.06.2020.

09.06.2020 через канцелярію суду від відповідача-5 надійшов відзив на позов.

22.06.2020 через канцелярію суду від відповідачів 1-4 надійшли доповнення до відзиву на позов.

23.06.2020 через канцелярію суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшли документи по справі.

У судовому засіданні 23.06.2020 суд, розглянувши клопотання позивача від 04.06.2020 позивача про витребування доказів, враховуючи надану третьою особою-1 інформацію щодо розгляду запиту позивача про надання документів, які останній просив суд витребувати, суд відмовив у задоволенні відповідного клопотання позивача, про що постановив протокольну ухвалу.

Протокольною ухвалою від 23.06.2020 суд відклав підготовче судове засідання на 02.07.2020.

02.07.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на доповнений відзив.

Протокольною ухвалою від 02.07.2020 суд відклав підготовче судове засідання на 16.07.2020.

Протокольною ухвалою від 16.07.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 03.09.2020.

Протокольною ухвалою від 03.09.2020 суд відклав розгляд справи по суті на 29.09.2020.

У судове засідання 29.09.2020 з розгляду справи по суті представник третьої особи-2 не з`явився. Про розгляд справи третя особа-2 була повідомлена ухвалою суду від 03.09.2020.

Представник позивача у судовому засіданні 29.09.2020 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідачів 1-5 надав пояснення по суті заперечень на позов, проти позову заперечив.

Представник третьої особи-1 проти позову заперечив, надав пояснення по суті заперечень.

У судовому засіданні 29.09.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 між страховиками, які зазначені у Реєстрі страховиків цього договору (додаток 1), кожен з яких виступає перестрахувальником у відношенні до укладених ними договорів міжнародного страхування та як перестраховик у відношенні до договорів міжнародного страхування, укладених іншими страховиками - сторонами цього договору (надалі - страховики або, відповідно перестрахувальник, перестраховик) та Моторним (транспортним) страховим бюро України (надалі - МТСБУ) було укладено договір облігаторного квотно-пропорційного перестрахування з лімітом відповідальності до 500 тис. євро включно (надалі - договір), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з перестрахуванням відповідальності за договорами міжнародного обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

24.12.2015 до договору внесено зміни та змінено назву договору на договір облігаторного квотно-пропорційного перестрахування власного утримання за договором зовнішнього перестрахування.

Згідно додатку №1 до договору до складу страховиків-учасників договору входять: ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО", ПАТ "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ОРАНТА", ПрАТ "УКРАЇНСЬКА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ АСКА", ПрАТ "АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІНГО УКРАЇНА", ПрАТ "УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ", ПрАТ "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС", ПрАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЕРША".

У відповідності до п..2.1. договору сторони погодили, що терміни вживаються у такому значенні: договір зовнішнього перестрахування - договір перестрахування ексцеденту збитку за договорами міжнародного страхування з лімітом відповідальності понад 500 тис. євро, або з нижчим лімітом відповідальності, укладений страховиками повними членами МТСБУ з перестраховиками, які не є членами МТСБУ, відповідно до вимог Порядку забезпечення платоспроможності страховиків-повних членів (шляхом перестрахування) та Бюро як члена міжнародної системи автострахування "Зелена карта", затвердженому загальними зборами повних членів МТСБУ;

пул внутрішнього перестрахування - об`єднання страховиків-повних членів МТСБУ з метою перестрахування відповідальності за договорами міжнародного страхування серед членів пулу, утворене у відповідності до вимог, затверджених Загальними зборами страховиків-повних членів МТСБУ.

За цим договором здійснюються перестрахові виплати за страховими з випадками, що настали в перестраховий період. Першим перестраховим періодом є 2013 календарний рік, з 01.01.2013 по 31.12.2013, обидві дати включно. Кожним наступним перестраховим періодом є кожен календарний рік з 1 січня до 31 грудня, обидві дати включно (п.3.1., 3.2., 3.3. договору).

Цей договір набирає чинності з 1 січня 2013 року (п.4.1. договору).

Пунктом 12.3. договору визначено, що цей договір може бути доповнений або змінений за взаємною згодою усіх його сторін. Така згода може бути оформлена у формі додаткової угоди або протокольним рішенням зборів сторін.

19.12.2019 року на зборах сторін договору були прийняті рішення про внесення змін до договору.

Позивач вважає прийняті на зборах сторін договору від 19.12.2019 зміни до договору є незаконними, у зв`язку із чим позивач, посилаючись на ст. 15, 203, 207, 215, 216, ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України, ст. 10 Закону України "Про страхування", ст.7, п.39.1 ст. 39, п.43.4 ст.43 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", п. 1.5 статті 1, п.8.4 ст.8, п.13.4 ст.13 Статуту МТСБУ, пунктом 12.3 договору від 28.12.2012 року, звернувся до суду із позовом про визнання недійсними змін до договору облігаторного квотно-пропорційного перестрахування власного утримання за договором зовнішнього перестрахування від 28.12.2012 року, внесені протоколом № 9/2019 (ПВП) від 19.12.2019.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на наступні обставини:

порушення відповідачами умов пункту 12.3 договору в частині порядку внесення змін до зазначеного договору;

не залучалась та не отримувалась згода ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" на внесення змін до договору від 28.12.2012 року, згідно умов додатку №1 до договору від 28.12.2012 року;

позивач (сторона договору) проголосував проти внесення змін до договору;

порушення пункту 12.4 договору за умовами якого в голосуванні мали рахуватися голоси сторін договору, які мали бути зазначені в додатку № 2 до договору, проте перелік осіб для голосування на час проведення зборів не був затверджений додатком №2, яким мав бути невід`ємною частиною договору від 28.12.2012 року;

пул внутрішнього перестрахування не має статусу юридичної особи та в порушення вимог чинного законодавства є незареєстрованим об`єднанням обмеженого кола страховиків (не всіх повних членів МТСБУ);

згода МТСБУ (сторони договору) на внесення змін до договору не була отримана;

проєкти документів, які стосувалися змін до договору від 28.12.2012 року надсилалися в останній момент та не містили більшості інформації до проєктів запропонованих змін;

прийняті рішення мають ознаки нікчемності правочинів та їх зміст суперечить вимогам чинного законодавства, правосуб`єктності;

з внесенням відповідних змін до договору від 28.12.2012 року погодились страховики, більшість представників з яких на момент зборів не мали належним чином оформлених довіреностей, а номери та дати довіреностей надавались виключно в телефонному режимі головуючому зборів.

Відповідачі проти позову заперечили, посилаючись на наступні обставини:

Пул внутрішнього перестрахування - не є та не може бути окремою юридичною особою, державної реєстрації не потребує, а тому відповідно, твердження позивача про порушення законодавства України в цій частині є протизаконним та таким, що не відповідає договірним правовідносинам, що склались між сторонами Договору облігаторного перестрахування;

МТСБУ, користуючись диспозитивністю норми статті 651 ЦК України, визначив особливий порядок внесення змін у Договір облігаторного перестрахування, що не потребує згоди усіх учасників договору, а також згоди МТСБУ;

доводи позивача про те, що станом на час прийняття спірного рішення про внесення змін не існувало Додатку 2 до договору не відповідає дійсним обставинам справи та не підтверджено жодними доказами;

оскільки ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" втратило статус асоційованого члена МТСБУ з 2014 року, то відповідно вказана особа припинила свою участь у договорі облігаторного перестрахування;

порушення позивачем умов чинного законодавства та договору в частині внесення страховиком інформації про укладені ним договори міжнародного страхування до зазначеної бази даних має наслідком недоплати його додаткового гарантійного внеску до фонду страхових гарантій, заниження розміру його перестрахового платежу та зменшення суми перестрахових премій інших страховиків-учасників Договору облігаторного перестрахування. При цьому, відсутність у єдиній централізованій базі даних МТСБУ інформації про договір міжнародного страхування не звільняє інших перестраховиків від участі у витратах, понесених для виплати страхового відшкодування за страховими випадками за таким не прозвітованим договором міжнародного страхування. Збільшення додаткового гарантійного внеску до фонду страхових гарантій страховика збільшення власного утримання перестрахувальника і, відповідно, зменшення фінансового навантаження на інших страховиків-учасників Договору облігаторного перестрахування у відшкодуванні збитків за таким договором міжнародного страхування не є штрафними санкціями у розумінні статті 230 Господарського кодексу України, а є грошовими сумами, що мають статус перестрахових премій;

позивачем не надано жодних доказів порушення Закону України "Про захист економічної конкуренції" внаслідок внесення змін до Договору облігаторного перестрахування, оформленим протоколом № 9/19 від 19.12.2019.

МОТОРНЕ (ТРАНСПОРТНЕ) СТРАХОВЕ БЮРО УКРАЇНИ проти позову також заперечило, посилаючись на те, що порушення позивачем умов чинного законодавства та договору в частині внесення страховиком інформації про укладені ним договори міжнародного страхування до зазначеної бази даних має наслідком недоплати його додаткового гарантійного внеску до фонду страхових гарантій, заниження розміру його перестрахового платежу та зменшення суми перестрахових премій інших страховиків-учасників Договору облігаторного перестрахування. МОТОРНЕ (ТРАНСПОРТНЕ) СТРАХОВЕ БЮРО УКРАЇНИ зазначає, що для запобігання фактам невнесення (несвоєчасне внесення) страховиком до єдиної централізована база даних МТСБУ інформації про укладений договір міжнародного страхування та зменшення негативних фінансових наслідків від такого діяння для інших страховиків-учасників Договору внутрішнього перестрахування передбачені наступні коригування у розрахунках: збільшення власного утримання перестрахувальника (страховика - емітента договору міжнародного страхування) на суму добутку еквівалентну 2 тис. євро та порядкового номеру страхового випадку протягом перестрахового періоду (п. 12.2 Договору внутрішнього перестрахування) і, відповідно, зменшення фінансового навантаження на інших страховиків-учасників Договору внутрішнього перестрахування у відшкодуванні збитків за таким договором міжнародного страхування; збільшення ДГВ ФСГ страховика - емітента договору міжнародного страхування на відповідну суму (п. 1.1 протоколу №114/2013 засідання Загальних зборів повних членів МТСБУ від 25.01.2013).

Оскільки страховики-учасники договору внутрішнього страхування не досягли взаємної згоди у вирішенні питань щодо того чи можуть бути здійсненні зазначені коригування після завершення перестрахових періодів та чи підлягає розподілу сума на яку збільшено ДГВ ФСГ у якості перестрахових премій, то більшість з них (93,07% голосів) прийняли рішення про внесення змін до договору внутрішнього перестрахування (протокол №9/2019 (ПВП) засідання учасників договору внутрішнього перестрахування від 19.12.2019).

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу(ч.2 ст.509 ЦК України).

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як встановлено судом, спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору від 28.12.2012 облігаторного квотно-пропорційного перестрахування власного утримання за договором зовнішнього перестрахування (у редакції від 24.12.2015).

Відносини у сфері страхування регулюються нормами Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про страхування".

Згідно з ч. 1 ст. 354 Господарського кодексу України за договором страхування за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

У частині першій статті 2 Закону України "Про страхування" визначено, що страховиками (страховиками-резидентами), є: фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно із Законом України "Про господарські товариства", з урахуванням того, що учасників кожної з таких фінансових установ повинно бути не менше трьох, та інших особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Згідно з частиною 1 ст.3 Закону України "Про страхування" страхувальниками визнаються юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України.

Згідно з частинами 2, 16 ст. 9 Закону України "Про страхування" страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з:

1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування);

2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування);

3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України, ст. 4 Закону України "Про страхування").

За договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником. Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі, відповідно до договору страхування (ст. 987 ЦК України).

Частина 1 ст.12 Закону України "Про страхування" визначає, що перестрахування - це страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

Отже, предметом договору перестрахування є страхування страховиком, який уклав договір страхування, у іншого страховика (перестраховика) ризику виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником. У порядку перестрахування страхуються ризики страховика, пов`язані з його основною діяльністю і які полягають у необхідності здійснити страхову виплату. Майновий інтерес перестрахувальника полягає у тому, щоб перестраховик повністю або частково компенсував йому виплату за договором страхування, яка може бути здійснена.

Спір у даній справі виник у зв`язку із наявністю, на думку позивача, підстав для визнання недійсними змін до договору облігаторного квотно-пропорційного перестрахування власного утримання за договором зовнішнього перестрахування від 28.12.2012 року, внесені протоколом № 9/2019 (ПВП) від 19.12.2019.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано главою 53 ЦК України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів визначено главою 20 ГК України.

Процедурний порядок розгляду сторонами пропозицій щодо внесення змін до договору та передачі спору на розгляд суду у випадку недосягнення сторонами згоди щодо внесення змін до договору визначений нормами статті 188 ГК України, відповідно до частин 1 - 4 якої, зміна господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно із статтею 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Отже, чинне законодавство України, що регулює договірні відносини, надає сторонам договору можливість врегулювати умови договору, у тому числі щодо внесення змін та доповнень до них на власний розсуд.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норма статті 651 Цивільного кодексу України надає можливість сторонам договору встановити в договорі порядок внесення до нього змін на власний розсуд.

При цьому суд зазначає, що згідно із ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Якщо вимога про зміну або розірвання договору пред`явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв`язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору.

Відповідно до п.5 ч.4 ст.179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Порядок укладення договору облігаторного перестрахування зазначений у пункті 12.8 договору, згідно із яким цей договір укладається у наступному порядку:

попередньо схвалений Дирекцією МТСБУ та страховиками, які відповідно до рішення Загальних зборів повних членів МТСБУ визначені учасниками цього договору, підписується МТСБУ та надсилається таким страховикам з пропозицією про приєднання відповідно до статті 634 ЦК України;

страховик протягом 10 днів з дня надходження до нього пропозиції МТСБУ надає МТСБУ два примірники Акту про приєднання за формою, визначеною в додатку 3 до цього Договору, які підписані страховиком та скріплені його печаткою;

МТСБУ протягом 5 днів з дня отримання примірників Акту від страховика підписує їх, скріплює своєю печаткою, повертає один примірник страховику, який зазначений у такому акті, вносить записи у Реєстр страховиків-учасників цього договору (додаток 1) та направляє копію такого Реєстру всім Страховикам, які сторонами цього договору.

Договір облігаторного перестрахування укладений сторонами з урахуванням положень ст.634 ЦК України шляхом приєднання страховика до умов цього договору згідно з акту про приєднання, що є додатком 1 до цього договору.

Отже, договір облігаторного перестрахування є договором приєднання в розумінні статті 634 Цивільного кодексу України.

Як підтверджено матеріалами справи, позивач приєднався до договору облігаторного перестрахування шляхом підписання акту про приєднання від 28.12.2012 (додаток №3 до договору).

Наведені обставини щодо визначення договору облігаторного перестрахування як договору приєднання спростовують доводи позивача про те, що вказаний договір не може розцінюватися як договір приєднання. Водночас посилання позивача на постанови Верховного Суду від 19.12.2019 у справі № 922/970/19 та від 23.10.2019 у справі №136/695/17 суд відхиляє, оскільки правові відносини у справах №922/970/19, №136/695/17 виникли за кредитними договорами та є відмінними від спірних правовідносин, що виникли між сторонами у цій справі.

МТСБУ як сторона договору, яка встановила умови договору облігаторного перестрахування, у пунктах 12.3 та 12.4 визначила порядок внесення змін у такий договір.

Так, у пункті 12.3 договору визначено, що договір може бути доповнений або змінений за взаємною згодою усіх його сторін. Така згода може бути оформлена у формі додаткової угоди або протокольним рішенням зборів сторін.

Пунктом 12.4 договору передбачено, що рішення зборів сторін є прийнятим, якщо за нього проголосували сторони, які мають разом частку участі (квоту) в ризиках за договором не менше 60% у поточному перестраховому періоді згідно із додатком 2 до договору. Такі рішення можуть бути прийняті з будь-яких питань, що стосуються цього договору, окрім питань: припинення цього договору; та виключення страховика зі складу учасників цього договору. Опитування страховиків може бути проведено шляхом листування.

Зазначені умови договору відповідають статті 651 ЦК України, згідно із якою, як зазначено судом вище, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, у відповідності до умов договору облігаторного перестрахування, договір може бути змінений за взаємною згодою усіх його сторін протокольним рішенням зборів сторін, порядок прийняття якого (рішення) встановлений пунктом 12.4 договору.

Згідно із п.12.4. договору для внесення змін у договір необхідним є проведення зборів сторін договору та наявності кворуму для голосування - участь сторін, які мають разом частку участі (квоту) в ризиках за договором не менше 60% у поточному перестраховому періоді згідно із додатком 2 до договору.

Відповідно до додатку №2 до договору розмір власного утримання часток (квот) участі страховиків-повних членів МТСБУ в договорі від 28.12.2012 облігаторного перестрахування (перестраховий період 2019 календарний рік) становив:

ПАТ "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ОРАНТА" - 10,828345%;

ПрАТ "УКРАЇНСЬКА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ АСКА" - 7,054916%;

ПрАТ "АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІНГО УКРАЇНА" - 18,106241%;

ПрАТ "УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ" - 6,932343%;

ПрАТ "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС" - 30,548181%;

ПрАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЕРША" - 26,529974%.

Згідно із протоколу №9/2019 (ПВП) від 19.12.2019 на засіданні учасників договору облігаторного перестрахування прийняло участь шість страховиків, у тому числі позивач.

За внесення змін до договору проголосували 5 страховиками - учасниками договору, частка голосів яких становила 93,067657%; позивач проголосував проти внесення змін до договору (частка квоти позивача ставить 6,932343%).

Отже, рішення про внесення змін до договору було прийнято страховиками - учасниками договору у відповідності до визначеного у п.12.4. договору порядку.

Посилання позивача на порушення представником ПАТ "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ОРАНТА" вимог ч.2 ст.188 ГК України щодо направлення пропозиції про внесення змін до договору суд відхиляє, оскільки за змістом повідомлення від 16.12.2019, ОСОБА_1 , який діяв як голова зборів Пулу внутрішнього перестрахування, було направлено страховикам-учасникам договору пропозицію щодо доповнення порядку денного засідання членів Пулу внутрішнього перестрахування, а не пропозицію (оферту) про внесення змін до договору. Більш того, як встановлено судом вище договір облігаторного перестрахування є договором приєднання та містить визначений порядок внесення до нього змін та доповнень, у зв`язку із чим, доводи позивача про застосування до спірних правових відносин порядку внесення змін до договору, передбаченого нормами ст.188 ГК України, суд вважає помилковими.

Також суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача про те, що першочергово порядок денний засідання членів Пулу внутрішнього перестрахування не містив питання щодо внесення змін до договору, оскільки умови договору не містять умов формування порядку денного та повідомлення членів Пулу внутрішнього перестрахування про проведення зборів, а заперечення у позивача щодо включення питання про внесення змін до договору були відсутні.

Щодо посилань позивача на відсутність згоди ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" та МТСБУ на внесення змін до договору, то суд зазначає наступне.

Згідно із протоколу №9/2019 (ПВП) від 19.12.2019 на засіданні учасників договору облігаторного перестрахування ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" не брало участі у засіданні страховиків - учасників договору облігаторного перестрахування.

Разом з тим з 23 грудня 2014 року Публічне акціонерне товариство «"УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" втратило статус асоційованого члена Моторного (транспортного) страхового бюро України. Підставою припинення членства ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" стала заборгованість по сплаті відрахувань до фондів МТСБУ понад два місяці.

Також з 21 листопада 2014 року у зв`язку з наявністю заборгованості щодо сплати коштів до Фонду страхових гарантій МТСБУ, ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" втратило статус повного члена МТСБУ та не має права укладати договори міжнародного страхування "Зелена картка".

19 лютого 2015 року Нацкомфінпослуг було прийнято розпорядження про анулювання ліцензії на провадження обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО".

У травні 2016 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про визнання банкрутом Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО".

Постановою Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №910/9445/16 Публічне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, підприємницька діяльність банкрута завершена.

У той же час згідно із пунктом 11.3 договору облігаторного перестрахування у випадку несплати страховиком цільових додаткових гарантійних внесків до ФСГ за підсумками звітного періоду у визначений строк частка участі в ризиках страховика, який має таку заборгованість перерозподіляється між іншими страховиками.

Отже, частка участі у ризиках за договором облігаторного перестрахування ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" дорівнювала "0" та фактично ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" після втрати статусу повного члена МТСБУ перестав бути стороною договору облігаторного перестрахування.

Неприйняття ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" участі у договорі облігаторного перестрахування станом на час прийняття рішень про внесення змін до договору на засіданні 19.12.2019 також підтверджується відсутністю ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" у переліку страховиків - повних членів МТСБУ - учасників договору облігаторного перестрахування (додаток №2 до договору).

Також умови договору облігаторного перестрахування не містять такої обов`язкової умови для внесення змін у договір як наявність погодження таких змін зі сторони МТСБУ, а тому твердження позивача про те, що для внесення змін у договір облігаторного перестрахування необхідна згода МТСБУ, є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та укладеному сторонами договору.

З урахуванням наведеного, доводи позивача про відсутність згоди ПАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ-АВТО" та МТСБУ на внесення змін до договору суд вважає необґрунтованими.

Посилання позивача на відсутність додатку №2 до договору станом на час прийняття страховиками-учасниками договору рішення про внесення змін до договору суд відхиляє, з огляду на таке.

Так, Додаток 2 до договору є переліком страховиків - повних членів МТСБУ - учасників договору облігаторного перестрахування із зазначенням розміру власного утримання та частки (квоти) участі кожного із страховиків.

Як встановлено судом вище, наявний у матеріалах справи додаток №2 до договору містив розмір власного утримання часток (квот) участі страховиків-повних членів МТСБУ в договорі від 28.12.2012 облігаторного перестрахування на перестраховий період 2019 року.

Згідно із матеріалами справи та як не заперечується сторонами, електронна форма додатку 2 була направлена листом №8.1/43228 від 27.12.2019 на адресу страховиків - учасників договору облігаторного перестрахування, у тому числі позивача.

Жодних доказів на підтвердження відсутності станом на час проведення 19.12.2019 засідання страховиків - учасників договору облігаторного перестрахування позивачем суду не надано.

Правова оцінка (висновок) начальника юридичного департаменту Моторного (транспортного) страхового бюро України від 25.01.2019, на яку посилається позивач, не спростовує встановлених вище судом обставини та у відповідності до приписів процесуального закону не є обов`язковим для суду.

Суд також вважає необґрунтованими доводи позивача про порушення вимог чинного законодавства при здійсненні діяльності Пулом внутрішнього перестрахування внаслідок відсутності реєстрації Пулу як юридичної особи - об`єднання всіх страховиків - повних членів МТСБУ, з огляду на таке.

У відповідності договору облігаторного перестрахування визначено поняття Пулу внутрішнього перестрахування як об`єднання страховиків - повних членів МТСБУ з метою перестрахування відповідальності за договорами міжнародного страхування серед членів пулу, утворене у відповідності до вимог, затверджених Загальними зборами страховиків - повних членів МТСБУ.

З аналізу змісту договору облігаторного перестрахування не передбачено, що до Пулу внутрішнього перестрахування мають входити всі страховики-повні члени МТСБУ; єдиною вимогою для створення Пулу внутрішнього перестрахування є те, що Пул утворюється відповідно до вимог, затверджених Загальними зборами страховиків - повних членів МТСБУ.

Так, відповідно до Порядку фінансових взаємовідносин між страховиками - повними членами МТСБУ для забезпечення безумовного виконання зобов`язань за договорами міжнародного страхування, затвердженого Загальними зборами повних членів МТСБУ (протокол № 110/2012 від 29.11.2012) встановлено, що Пулом внутрішнього перестрахування є група страховиків - учасників договорів внутрішнього перестрахування на визначений календарний рік.

За змістом наведеного, умовою для створення Пулу Загальні збори повних членів МТСБУ визначили те, що до Пулу входять страховики - учасники відповідного договору внутрішнього перестрахування, з одного боку, а з іншого - сторони - учасники відповідного договору внутрішнього перестрахування утворюють відповідний Пул внутрішнього перестрахування. При цьому кількість таких договорів перестрахування Загальними зборами повних членів МТСБУ не обмежувалась.

Отже, Пул внутрішнього перестрахування за Договором облігаторного перестрахування та в розумінні цього договору - це група страховиків - повних членів МТСБУ, які уклали між собою договір облігаторного перестрахування або приєднались до нього. У той же час нормами чинного законодавства не передбачено обов`язку реєстрації Пулу внутрішнього перестрахування як окремої юридичної особи. У зв`язку із вище наведеним суд вважає відповідні доводи позивача необґрунтованими та такими, що не відповідає дійсним правовідносинам, що виникли між сторонами договору облігаторного перестрахування.

Щодо доводів позивача про невідповідність пункту 2 протоколу №9/2019 (ПВП) від 19.12.2019 вимогам чинного законодавства, судом встановлено наступне.

Так, позивач зазначає, що відповідно до змісту підпункту 1.4 пункту 1 протоколу зборів повних членів МТСБУ № 114/2013 від 25.01.2013 учасники прирівняли передбачені ст.230 ГК України санкції одночасно до страхових та перестрахових платежів.

Згідно із п.2 протоколу №9/2019 (ПВП) від 19.12.2019 страховики-учасники Пулу внутрішнього перестрахування вирішили доповнити п.12.2 договору від 28.12.2012 пунктом 12.2-1 наступного змісту:

"12.2-1. МТСБУ як оператору взаєморозрахунків між сторонами Договору облігаторного квотно-пропорційного перестрахування власного утримання за Договором зовнішнього перестрахування від 28 грудня 2012 року (надалі - договір) у строк до 10 робочих днів з моменту набуття чинності цих змін до договору, провести зарахування страховикам - учасникам договору у якості перестрахових платежів за договором коштів, що надійшли від страховиків - учасників договору у період з 1 січня 2013 року до 12 грудня 2018 року відповідно до підпункту 1.4 пункту 1 протоколу Загальних зборів повних членів МТСБУ № 114/2013 від 25.01.2013 у якості додаткового гарантійного внеску до фонду страхових гарантій (надалі - ФСГ) в наступних розмірах"

Згідно із підпункту 1.4 пункту 1 протоколу Загальних зборів повних членів МТСБУ №114/2013 від 25.01.2013, не міститься посилання в запропонованих змінах до договору від 28.12.2012, кошти страховиків, які є учасниками договору внутрішнього перестрахування, що надійшли у якості додаткового гарантійного внеску до фонду страхових гарантій у зв`язку із застосуванням санкцій відповідно до п.п 1.1 цього рішення, мають статус страхових та перестрахових платежів за договорами внутрішнього перестрахування відповідного страховика, згідно з Порядком фінансових взаємовідносин між страховиками-повними членами МТСБУ для забезпечення безумовного виконання зобов`язань за договорами міжнародного страхування.

Згідно із ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України "Про страхування" перестрахування визнано як страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

Згідно із ст.10 Закону України "Про страхування" страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування.

Відповідно до п.7.3 ст.7 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для договорів міжнародного обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Кабінет Міністрів України встановлює максимальні розміри страхових платежів, у межах яких МТСБУ встановлює обов`язкові для своїх повних членів єдині розміри страхових платежів за такими договорами.

У відповідності до пункту 40.1 статті 40 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ є гарантом відшкодування шкоди, зокрема, на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", заподіяної власниками та/або користувачами транспортних засобів, якщо такі власники та/або користувачі надали іноземним компетентним органам страховий сертифікат "Зелена картка", виданий від імені страховиків - членів МТСБУ.

Згідно із пп. 43.1.1. п.43.1. ст. 43 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", для забезпечення виконання зобов`язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому створюються такі централізовані страхові резервні фонди: фонд страхових гарантій, призначений для забезпечення платоспроможності МТСБУ під час взаєморозрахунків з уповноваженими організаціями інших країн у галузі страхування цивільно-правової відповідальності, з якими МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування та взаємне врегулювання питань стосовно відшкодування шкоди. Мінімальний розмір фонду страхових гарантій встановлюється на рівні встановленого Законом України "Про страхування" мінімального розміру статутного фонду страховика, що займається видами страхування іншими, ніж страхування життя.

Пунктом 43.2. ст.43 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що джерелами формування централізованих страхових резервних фондів є: базовий та додаткові гарантійні внески у розмірі, визначеному МТСБУ; відрахування страховиків з премій обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності у розмірі, визначеному Координаційною радою МТСБУ; повернені МТСБУ в регресному порядку кошти за заподіяну у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкоду; добровільні внески та пожертвування.

Пунктом 43.4. ст.43 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що кошти централізованих страхових резервних фондів, створених при МТСБУ, розміщуються з урахуванням безпечності, прибутковості та ліквідності і мають бути представлені активами таких категорій: грошові кошти на банківських рахунках, банківські депозити (вклади), цінні папери, що емітуються державою.

Рішення про використання коштів централізованих страхових резервних фондів відповідно до встановленої мети приймає дирекція МТСБУ відповідно до положення про централізовані страхові резервні фонди МТСБУ, що затверджується президією МТСБУ за погодженням з Координаційною радою МТСБУ.

Кошти, сплачені страховиками як базовий гарантійний внесок до фонду захисту потерпілих, використовуються виключно для здійснення регламентних виплат, передбачених підпунктом "ґ" пункту 41.1 статті 41 цього Закону. У першу чергу використовується гарантійний внесок того страховика, для виконання зобов`язань якого він здійснюється.

Кошти, сплачені страховиком як додатковий гарантійний внесок до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, використовуються для виконання зобов`язань такого страховика перед МТСБУ. Кошти, сплачені страховиком як додатковий гарантійний внесок до фонду захисту потерпілих, також можуть використовуватися для виконання зобов`язань такого страховика за внутрішніми договорами страхування перед членами МТСБУ, а сплачений як додатковий гарантійний внесок до фонду страхових гарантій - для виконання зобов`язань цього страховика за договорами міжнародного страхування та правочинами, пов`язаними з перестрахуванням його відповідальності за договорами міжнародного страхування.

У випадку настання страхового випадку за чинним договором міжнародного страхування "Зелена картка" укладеним у відношенні до транспортного засобу з іноземними реєстраційними номерами, власне утримання перестрахувальника стосовно такого збитку збільшується на суму, еквівалентну 30 тис. евро. При цьому частки (квоти) участі перестраховиків в такому збитку відповідно зменшуються (п.12.1. договору).

У випадку отримання протягом одного перестрахового періоду повідомлень про настання страхових випадків за договорами міжнародного страхування "Зелена картка" не внесеними в інформаційну систему МТСБУ до настання строку звітності за місяць, в якому почав діяти такий договір, власне утримання перестрахувальника стосовно кожного такого випадку збільшується на суму добутку еквіваленту 2 тис. євро та порядкового номеру такого страхового випадку (за простроченими для внесення в інформаційну систему МТСБУ договорами міжнародного страхування) протягом перестрахового періоду. При цьому частки (квоти) участі перестраховиків в такому збитку відповідно зменшується (п.12.2. договору).

Договір внутрішнього перестрахування передбачає наступний механізм формування перестрахових платежів (премій): кошти щомісячного додаткового гарантійного внеску кожного страховика-учасника договору облігаторного перестрахування перерозподіляються між усіма страховика-учасниками такого договору у частці відповідно до Додатку 2 зазначеного Договору.

У відповідності до п.6.2.1. договору, перестрахувальник зобов`язаний оперативно вносити інформацію про укладені договори міжнародного страхування "Зелена картка", отримані повідомлення про страхові випадки та вимоги на компенсацію (дебет-ноти) від іноземних врегулювальників, а також інформацію про здійснені страхові відшкодування в інформаційну систему МТСБУ.

Стаття 11 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначає, що страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Отже, законодавством та умовами договору встановлена обов`язковість внесення страховиком інформації про укладені ним договори міжнародного страхування до зазначеної бази даних.

За змісту наведених норм Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та умов договору, наслідками невнесення інформації страховиком щодо укладених договорів міжнародного страхування є недоплата його додаткового гарантійного внеску до фонду страхових гарантій, заниження розміру його перестрахового платежу та зменшення суми перестрахових премій інших страховиків-учасників Договору облігаторного перестрахування.

За змістом договору та протоколів засідань учасників-страховиків договору, для запобігання фактам невнесення (несвоєчасне внесення) страховиком до єдиної централізована база даних МТСБУ інформації про укладений договір міжнародного страхування та зменшення негативних фінансових наслідків від такого діяння для інших страховиків-учасників Договору облігаторного перестрахування передбачені наступні коригування у розрахунках:

збільшення власного утримання перестрахувальника (страховика - емітента договору міжнародного страхування) на суму добутку еквівалентну 2 тис. евро та порядкового номеру страхового випадку протягом перестрахового періоду (пункт 12.2 Договору внутрішнього перестрахування) і, відповідно, зменшення фінансового навантаження на інших страховиків-учасників договору облігаторного перестрахування у відшкодуванні збитків за таким договором міжнародного страхування;

збільшення додаткового гарантійного внеску до фонду страхових гарантій страховика - емітента договору міжнародного страхування на відповідну суму (пункт 1.1 протоколу №114/2013 засідання Загальних зборів повних членів МТСБУ від 25.01.2013).

З урахуванням наведеного вище, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що зазначені грошові суми є штрафними санкціями у розумінні ст.230 Господарського кодексу України. Окрім того, заперечення позивача з приводу перерозподілу грошових коштів, що надійшли як додаткові гарантійні внески до фонду страхових гарантій не створюють підстав для визнання недійсними змін до договору.

З приводу посилань позивача на порушення рішенням про внесення змін до договору облігаторного перестрахування, оформленим протоколом № 9/19 від 19.12.2019, Закону України "Про захист економічної конкуренції", суд зазначає наступне.

Так, позивач обґрунтовуючи позовні вимоги стверджує, що п. 2 протоколу №9/2019 (ПВП) від 19.12.2019 ставить в нерівне конкурентне становище позивача, по відношенню до повних членів МТСБУ, які не є сторонами договору від 28.12.2012, оскільки надає таким компаніям додаткові преференції на ринку надання страхових послуг з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, так як кошти таких страховиків Бюро не розподіляються, і рахуються за таким страховиками.

Позивач стверджує, що внесені відповідно до п. 2 протоколу №9/2019 (ПВП) зміни до договору від 28.12.2012 зменшать розмір загальних коштів внесених до централізованих фондів МТСБУ, які до грудня 2019 року рахувались за позивачем і відображались у звітах МТБСУ, в той час як кошти, які сплачувались вигляді санкцій іншими повними членами МТСБУ, які не є членами Пулу внутрішнього перестрахування, залишаться рахуватися у централізованих фондах Бюро за такими повними членами МТСБУ.

Оцінюючи наведені доводи позивача, суд зазначає, що згідно з приписами ч.1 ст.6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції.

У відповідності до п.6 ч.2 ст.6 Закону України "Про захист економічної конкуренції"антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються: застосування різних умов до рівнозначних угод з іншими суб`єктами господарювання, що ставить останніх у невигідне становище в конкуренції; укладення угод за умови прийняття іншими суб`єктами господарювання додаткових зобов`язань, які за своїм змістом або згідно з торговими та іншими чесними звичаями в підприємницькій діяльності не стосуються предмета цих угод.

Виходячи із змісту даного положення, вбачається, що обов`язковими ознаками складу такого правопорушення як антиконкурентні узгоджені дії є: факт вчинення узгоджених дій; наслідки у вигляді негативного впливу чи можливого впливу на економічну конкуренцію (у вигляді недопущення, усунення чи обмеження конкуренції); причинно-наслідковий зв`язок між вчиненими діями та негативними наслідками.

Однак, позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження порушення рішенням про внесення змін до договору облігаторного перестрахування, оформленим протоколом № 9/19 від 19.12.2019, приписів Закону України "Про захист економічної конкуренції" та порушення відповідачами законодавства про захист економічної конкуренції.

Водночас суд зазначає, що зміни, внесені у Договір облігаторного перестрахування, оформлені протоколом № 9/19 від 19.12.2019, стосуються всіх страховиків - учасників договору облігаторного перестрахування, а не тільки позивача.

Більш того, як встановлено судом вище, договір облігаторного перестрахування відповідно до статті 634 ЦК України є договором приєднання. У той же час, згідно із ч.2 ст.634 ЦК України, договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Отже, з огляду на наведені приписи цивільного законодавства, враховуючи, що участь у договорі облігаторного перестрахування є добровільною, позивач не позбавлений права за власною ініціативою припинити свою участь у договорі облігаторного перестрахування, якщо на його думку, внесені у договір зміни позбавляють позивача його прав або ставлять позивача у невигідне становище.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

У порушення визначеного процесуальним законом принципу змагальності учасників судового процесу, позивачем не підтверджено наявності передбачених чинним законодавством підстав для визнання недійсними змін до договору облігаторного квотно-пропорційного перестрахування власного утримання за договором зовнішнього перестрахування від 28.12.2012 року, внесені протоколом № 9/2019 (ПВП) від 19.12.2019.

Разом з тим посилання позивача на незаконність розподілу коштів внаслідок внесених у договір змін суд відхиляє, оскільки питання наявності чи відсутності заборгованості позивача за договором, порядок розподілу коштів не входить у предмет дослідження у цій справі за позовними вимогами про визнання недійсними змін до договору та можуть бути досліджені у межах окремого позовного провадження.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

З урахуванням наведеного, заявлена позивачем вимога у співвідношенні із обґрунтуваннями позивача щодо неправомірності перерозподілу грошових коштів, що надійшли як додаткові гарантійні внески до фонду страхових гарантій, щодо неможливості здійснення коригування після завершення перестрахових періодів, доводами про відсутність заборгованості позивача за договором, не відповідає належному способу захисту прав позивача, які на його думку, порушені.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених обставин, відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ".

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішення даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129-130, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 12.10.2020.

Суддя С. О. Турчин