ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"07" жовтня 2020 р. Справа № 5015/2286/12

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Скрипчук О.С.

Плотніцький Б.Д.

секретар судового засідання Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Об`єднання комітетів для євреїв колишнього Радянського Союзу вих№ 248-20 від 09.06.2020 (вх. № ЗАГС 01-05/1779/20 від 10.06.2020)

на рішення Господарського суду Львівської області від 01.08.2012 (суддя Долінська О.З., повний текст складено 06.08.2012)

у справі №5015/2286/12

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Краківський ринок» (надалі ТзОВ «Краківський ринок»), м. Львів

до відповідача-1: Комунальної 3-тьої міської клінічної лікарні міста Львова, м. Львів

до відповідача-2: Львівської міської ради, м. Львів

про визнання спільної часткової власності

за участю учасників справи:

від скаржника: Шейхет Мейлах керівник, Шумелда Р.Р. адвокат (довіреність НМХ285220 від 21.11.2017, свідоцтво ЛВ № 000681 від 14.08.2017)

від позивача: Крупник П.В. адвокат (ордер ВС № 1022468 від 30.06.2020, свідоцтво ЛВ № 001313 від 11.01.2019)

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: Шмотолоха О.П. представник (довіреність № 2901/вих-702 від 19.11.2019)

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ "Краківський ринок" звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Комунальної 3-ї міської клінічної лікарні міста Львова та Львівської міської ради та з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (а.с. 23 том IV) про:

- визнання права спільної часткової власності Львівської міської ради та Товариства обмеженою відповідальністю «Краківський ринок» на приміщення - окремо стоячу будівлю колишнього гінекологічного відділення, що позначена на плані літерою Б-2 за адресою: м. Львів, вул. Рапопорта, 6 загальною площею - 933,9 м2;

- здійснення розподілу часток в спільній частковій власності Львівської міської ради та Товариства на вказане приміщення в розмірі: за Товариством - 77/100, за Львівською міською радою - 23/ 100;

- визнання за Товариством право власності на частку в розмірі 77/100 в спірній будівлі.

Рішенням господарського суду Львівської області від 01.08.2012 (суддя Долінська О.З.) позов задоволено (а.с. 72-80 том IV).

Рішення місцевого суду мотивоване ст.ст. 774, 778 ЦК України, ст.23 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна». При вирішенні спору місцевий суд встановив, що предметом договору оренди були приміщення будівлі колишнього гінекологічного відділення, за адресою: м. Львів, вул. Рапопорта, 6, внаслідок проведення капітального ремонту яких створено нову річ. За здійсненим розрахунком частка змінених конструкцій покращення речі, здійсненої позивачем, становить 77% у загальній вартості спірної будівлі. Відтак, місцевий суд визнав наявність підстав для застосування до спірних відносин приписів ч.4 ст. 778 ЦК щодо набуття позивачем права власності на новостворену річ. Крім того, місцевий суд дійшов висновку, що після проведеного капітального ремонту спірні приміщення не потребували введення в експлуатацію технічною комісією, оскільки лікарня є установою, а не підприємством, тому право власності виникає з моменту створення; що міська рада була лише потенційним власником спірних приміщень, однак в право власності не вступила, оскільки не провела реєстрацію права власності, тому не могла розпоряджатися приміщеннями, не могла надавати згоду на здійснення позивачем поліпшення майна.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.01.2013 (Хабіб М.І. - головуючий, судді Гриців В.М., Якімець Г.Г.) рішення Господарського суду Львівської області від 01.08.2012 скасовано, прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 105-114 том V).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції встановив, що внаслідок проведення капітального ремонту будівлі позивач не створив нової речі, а здійснив поліпшення існуючої будівлі, яка йому була передана в оренду. Оскільки предметом договору оренди була окремо стояча будівля і капітальний ремонт був проведений всієї будівлі, а не окремих її приміщень, то згідно з Положенням про порядок введення в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів на території Львівської області, затверджене розпорядженням голови Львівської ОДА від 15.11.2000 №1330, після капітального ремонту, будівля підлягала введенню в експлуатацію. Однак спірна будівля не була введена в експлуатацію. Відтак, апеляційна інстанція визнала висновки місцевого суду про те, що право власності на спірні приміщення виникало з моменту їх створення, та що до спірних правовідносин застосовуються положення ч.4 ст. 778 ЦК такими, що суперечать чинному законодавству.

Постановою Вищого господарського суду від 10.04.2013 у справі № 5015/2286/12 задоволено касаційну скаргу ТзОВ "Краківський ринок". Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.01.2013 скасовано. Рішення господарського суду Львівської області від 01.08.2012 залишено в силі (а.с. 138-140 том V).

Касаційна інстанція визнала правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позову та застосування до спірних правовідносин ст. 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 4 ст. 778, ст. ст. 179, 181, 328 ЦК України.

Отже, постанова касаційної інстанції набрала законної сили та є чинною з квітня 2013 року.

10.06.2020 на адресу Західного апеляційного господарського суду на вказане рішення надійшла апеляційна скарга Об`єднання комітетів для євреїв колишнього Радянського Союзу. В обґрунтування права на апеляційне оскарження апелянт зазначає, що він не був учасником справи № 5015/2286/12, однак, вважає, що оскаржуване рішення безпосередньо впливає на його права та інтереси. Зокрема, стверджує, що об`єкт нерухомого майна, на який судом визнано право власності за ТзОВ «Краківський ринок» та Львівською міською радою, внаслідок невід`ємних покращень, збудований та розташований на земельній ділянці, яка знаходиться в межах території пам`ятки культурної спадщини «Старе єврейське кладовище, XIV століття 1855 рік». При розгляді даної справи, судом не було враховано та не досліджувалися обставини щодо земельної ділянки, а також не досліджувалося питання наявності чи відсутності дозвільних документів на проведення будівельних робіт органами охорони культурної спадщини. В зв`язку з наведеним, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 01.08.2012 у справі №5015/2286/12, прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представники скаржника в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали повністю. На підтвердження своїх доводів долучили до матеріалів справи клопотання про долучення додаткових доказів (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/4319/20 від 21.07.2020, вх№ 01-04/4356/20 від 23.07.2020, вх№ 01-04/5202/20 від 14.09.2020, вх№ 01-04/5771/20 від 06.10.2020) та письмові пояснення з долученням додаткових доказів (зареєстрвоані в канцелярії суду за вх№ 01-04/5788/20 від 07.10.2020).

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів скаржник заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/3842/20 від 25.06.2020), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак, просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-1 відзиву на апеляційну скаргу не подав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні проти доводів скаржник заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/3895/20 від 30.06.2020), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження слід закрити, виходячи з такого.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою.

Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають здійснюватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії», пп. 51 і 52).

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

Забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст. 129 Конституції України).

За змістом положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

За приписами п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічні положення містяться у ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Поряд з цим, попри визначені основні засади судочинства, що полягають у забезпеченні права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, Суд зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це може спотворити саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").

Тобто, ГПК України повинен містити імперативні норми про те, в яких випадках учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Приписами ч.1 ст.254 ГПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Проте, станом на час прийняття судових рішень у справі Господарський процесуальний кодекс України (у редакції, яка була чинною до 15.12.2017) не передбачав можливості повторного апеляційного чи касаційного перегляду судового рішення, в тому числі і за скаргою особи, яка не брала участі у справі, якщо господарський суд вирішив питання про її права та обов`язки.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів".

Розділом ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017) також не передбачено можливості повторного апеляційного чи касаційного перегляду судових рішень, перегляд яких у касаційному порядку було здійснено Вищим господарським судом України відповідно до розділу ХІІ-І Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Як зазначалося вище, оскаржуване рішення суду першої інстанції від 01.08.2012 вже було переглянуто в судах апеляційної та касаційної інстанціях, з прийняттям відповідних постанов.

Здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили, є чинним, а його законність перевірена судами апеляційної та касаційної інстанції з прийняттям відповідних постанов, більше ніж через сім років після його прийняття є порушенням принципу правової певності, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

Цей висновок узгоджується із висновками Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 922/765/15 від 02.04.2019, у справі № 20/5007/101/11 від 17.09.2019, а також у постанові Верховного Суду у справі № 12/5007/135/11 від 20.09.2019.

Приписами п.1 ч.1 ст. 261 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню.

В даному випадку колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню, то відповідно до приписів норм чинного ГПК України, апеляційний суд повинен був відмовити у відкритті апеляційного провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 261 ГПК України. Проте, ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.06.2020 було помилково відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Об`єднання комітетів для євреїв колишнього Радянського Союзу на рішення Господарського суду Львівської області від 01.08.2012 у справі №5015/2286/12.

Хоча стаття 264 ГГПК України не містить такої підстави для закриття провадження, як помилково відкрите, проте, колегія суддів вважає, що в даному випадку процесуально вірними є дії щодо закриття апеляційного провадження, оскільки апеляційне провадження у даній справі було відкрите з перегляду рішення суду першої інстанції, яке не підлягає оскарженню, і в разі апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції буде діяти не як "суд встановлений законом" в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 5002-17/2743-2009, від 08.01.2019 у справі № 922/1906/18.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для закриття апеляційного провадження у даній справі за апеляційною скаргою Об`єднання комітетів для євреїв колишнього Радянського Союзу поданої на рішення Господарського суду Львівської області від 01.08.2012 у справі №5015/2286/12.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що скаржник не позбавлений можливості звернутися за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів в окремому провадженні.

Керуючись, ст.ст. 234, 235, 264, 281 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

У Х В А Л И В :

1. Закрити апеляційне провадження по перегляду апеляційної скарги Об`єднання комітетів для євреїв колишнього Радянського Союзу вих№ 248-20 від 09.06.2020 (вх. № ЗАГС 01-05/1779/20 від 10.06.2020) на рішення Господарського суду Львівської області від 01.08.2012 у справі № 5015/2286/12.

2. Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та з урахуванням положень ст. 287 ГПК України може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288, 289 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді О.С. Скрипчук

Б.Д. Плотніцький