ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/2582/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справ

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом фізичної особи - підприємця Волковської Яни Олександрівни, місто Київ,

до фізичної особи - підприємця Грішакова Максима Володимировича, місто Харків,

про стягнення 208 403,64 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа - підприємець Волковська Яна Олександрівна, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, фізичної особи - підприємця Грішакова Максима Володимировича, про стягнення заборгованості за договором найму (оренди) будинку від 26 березня 2019 року у розмірі 208 403, 64 грн., з яких 201 401,36 грн. основний борг, 5 424,16 грн. пеня, 442,79 грн. інфляційні витрати, 1135,33 грн. 3% річних за прострочення зобов`язання. Одночасно, з поданням позовної заяви, позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в порядку статей 136-137 Господарського процесуального кодексу України (вх. № 2582/20 від 14 серпня 2020 року), в якій просить накласти арешт на 1/2 (одну другу) частину квартири, що належить на праві приватної власності Грішакову М.В .

17 серпня 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити спрощене позовне провадження у справі № 922/2582/20. Ухвалено розгляд справи № 922/2582/20 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

17 серпня 2020 року заяву про забезпечення позову (вх. № 2582/20 від 14 серпня 2020 року) - задоволено. Вжито заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на 1/2 (одну другу) частину квартири, яка належить на праві приватної власності Грішакову М.В.

01 вересня 2020 року до суду від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 19959) про долучення до матеріалів справи копії акту приймання-передачі наданих послуг від 28 серпня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 05 серпня 2020 року. 03 вересня 2020 року прийнято до розгляду із залученням до матеріалів справи клопотання представника позивача, фізичної особи-підприємця Волковської Яни Олександрівни (вх. № 19959 від 01 вересня 2020 року).

Пунктами 4, 6 частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок учасників справи подавати всі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Статтею 251 Господарського процесуального кодексу України передбачено строк на подання відповідачем відзиву на позов - п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Згідно з частиною 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений статтею 251 ГПК України, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів по справі покладено на сторони, суд, враховуючи ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, згідно частини 9 статті 165 ГПК України вирішує справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

26 березня 2019 року між фізичною особою - підприємцем Волковською Я.О. (орендодавець, позивач у справі) та фізичною особою підприємцем Грішаковим М.В. (орендар, відповідач у справі) укладено договір найму (оренди) будинку (далі за текстом - договір) за умовами якого орендодавець передає орендарю в тимчасове платне користування частину житлового будинку, що належить йому на праві приватної власності, а саме приміщення 1-1, 1-3, 1-8-1.11, 1-13 та 1-16 згідно технічного паспорту, загальною площею 94 кв. м. та земельну ділянку площею 6 соток, що знаходиться за адресою: місто Харків, вулиця Авіаційна, будинок 40 (пункт 1.1 договору).

Оплата за орендований будинок за перший і останній місяць у сумі 108 696,00 грн. вноситься на розрахунковий рахунок орендаря в день підписання договору. Оплата за наступні місяці вноситься орендарем щомісячно в національній валюті України, що еквівалентній 2 000 доларів США за курсом продажу Приватбанку на дату платежу. Оплата за орендований будинок вноситься щомісяця передоплатою не пізніше 05 числа поточного місяця. Орендодавець залишає за собою право в односторонньому порядку, але не частіше одного разу на 12 місяців з початку строку дії цього договору, переглядати розмір орендної плати на свій власний розсуд, попередивши орендаря за 30 календарних днів до зміни орендної плати (пункт 4.1, 4.2, 4.4, 4.5 договору).

Сторонами обумовлено у пункті 4.3 договору, що у разі прострочення оплати орендар платить орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Договір набуває чинності з моменту отримання грошових коштів згідно пункту 4.1, а термін оренди визначений - з 01 квітня 2019 року по 28 лютого 2022 року включно (пункт 6.1, 6.2 договору).

27 березня 2019 року за актом прийому-передачі до договору, орендодавець передав, а орендар прийняв в тимчасове платне користування частину житлового будинку, що належить йому на праві приватної власності, а саме приміщення 1-1, 1-3, 1-8-1.11, 1-13 та 1-16 згідно технічного паспорту, загальною площею 94 кв. м. та земельну ділянку площею 6 соток, що знаходиться за адресою: місто Харків, вулиця Авіаційна, будинок 40.

02 березня 2020 року, електронним листом орендар був попереджений про зростання орендної з 01 квітня 2020 року та становить 2300 доларів США, але не менше 57 500,00 грн. у місяць.

У відповідь, орендар сповістив про те, що у нього відсутні грошові кошти на сплату орендної плати у передбачені договором строки.

За свідченням позивача, 07 липня 2020 року орендар з`їхав з житлового будинку та в присутності свідків передав ключі від будинку позивачу.

Як зазначає позивач, з огляду на виконання ним необхідного алгоритму в частині перегляду розміру орендної плати, попередження орендаря за 30 календарних днів, розмір орендної плати з квітня 2020 року становить 2 300 доларів США. Однак саме з даного місяця (квітень 2020 року) відповідач припинив виконувати покладені на нього обов`язки в частині вчасної та повної оплати орендних платежів, що послугувало підставою для звернення із даним позовом до суду з метою захисту законних прав та інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано Главою 53 Цивільного кодексу України та Главою 20 Господарського кодексу України

Пунктом 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 3 статті 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язанні у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зі змісту статті 632 Цивільного кодексу України вбачається, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною, за виключенням випадків визначених законом, у яких ціни (тарифи, ставки тощо) встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, істотними вважаються насамперед ті умови договору, які названі такими за законом.

Частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частинами 1, 3 та 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно статті 773 Цивільного кодексу України, наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

У відповідності до статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Статтею 284 Господарського кодексу України визначено, що істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Частиною 2 статті 632 Цивільного кодексу України регламентовано, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

В силу приписів частини 1 статті 188 Господарського кодексу України, статтями 525, 651 Цивільного кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

В свою чергу, як вбачається з умов договору оренди, сторонами було погоджено таку істотну умову договору оренди, як орендна плата.

Так, згідно пункту 4.2, 4.5 договору оплата за наступні місяці вноситься орендарем щомісячно в національній валюті України, що еквівалентній 2 000 доларів США за курсом продажу Приватбанку на дату платежу. Оплата за орендований будинок вноситься щомісяця передоплатою не пізніше 05 числа поточного місяця. Орендодавець залишає за собою право в односторонньому порядку, але не частіше одного разу на 12 місяців з початку строку дії цього договору, переглядати розмір орендної плати на свій власний розсуд, попередивши орендаря за 30 календарних днів до зміни орендної плати (пункт 4.1, 4.2, 4.4, 4.5 договору).

Таким чином, сторонами договору оренди було узгоджено розмір орендної плати з визначенням її у сумах на місяць та з встановленням порядку подальшого перегляду її розміру шляхом повідомлення за 30 календарних днів до зміни орендної плати.

Позивачем додержано алгоритм дій в частині повідомлення орендаря про зміну орендної плати. Жодних обґрунтувань щодо невідповідності розміру орендної плати відповідачем не зазначено. Напроти, відповідач вказав, що на період дії карантину відсутня можливість вносити в строк, обумовлений договором, орендну плату.

При цьому суд зазначає, що електричний лист, який міститься в матеріалах справи містить всі необхідні реквізити, з даних яких можливо достовірно встановити кому він відправлявся, яка інформація містилася в листі та якого вона змісту та об`єму.

За змістом наведених обставин та умов договору оренди, орендар зобов`язаний з квітня 2020 року сплачувати орендну плату за користування орендованим майном в розмірі 2 300 доларів США.

07 липня 2020 року, зі слів позивача, орендар з`їхав з орендованого приміщення. Тобто, саме з даної дати (07 липня 2020 року) договірні правовідносини позивача та відповідача на підставі договору оренди припинили свої існування. Право контрагентів у будь-який час розірвати договір оренди, узгоджується як із пунктом 5.2 договору, так і з частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України.

Однак, всупереч умовам пункту 5.4 договору, який передбачає проведення взаємних розрахунків після розірвання договору, відповідач не здійснив повного розрахунку з орендодавцем, заборгувавши орендну плату за період, який визначен позивачем з квітня по липень 2020 року (з 01 липня 2020 року по 07 липня 2020 року).

При цьому, за умовами пункту 4.1 договоу визначено, що оплата за перший і останній місяць вноситься оредарем на розрахунковий рахунок орендодавця в день підписання догоовру у сумі 108 696,00 грн.

Тобто сторонами обумовлений фіксований платіж за перший та останній місяць оренди, який не може бути скорегований у відповідності до курсу ПриватБанку, та який орендар зобо"язанй внести в день підписання договору. Враховуючи, що доказів протилежного позивачем не надано, а за змістом позовної заяви не вбачаєть, що позивач рахує за відповідачем суму, яка підлягала оплати за умовами пукнту 4.1. договору, суд рахує, що орендар здійснив визначений договором обов"язок та сплатив за перший та останній місяць оренди суму в розмірі 108 696 грн. Тобто, орендна плата за останній місяць оренди є такою, що сплачена орендарем в повному обсязі, що зумовлює відсутність правових підстав для стягнення з відповідача орендної плати за останній місяць оренди.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вчасної та повної оплати орендних платежів відповідачем у строки, які обумовлені сторонами в договорі, за квітень 2020 року, травень 2020 року та з 01 червня по 06 червня 2020 року (період з 07 червня 2020 року по 07 липня 2020 року охоплюється останнім місяцем оренди та є сплачем орендарем на виконання умови пункту 4.1. договору).

Як-то визначено об"єднаною палато КГС ВС у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Здійснивши власний перерахунок розміру орендної плати, з урахуванням коливання іноземної валюти та даних із офіційного сайту ПриватБанк та пункту 4.1. договору, який визначає фіксовану суму орендної плати за останінй місяц оренди, судом встановлено, що арифметично вірною сумою основної заборгованості за період з квітня по червень 2020 року (з 01 червня 2020 року по 06 червня 2020 року), є сума, яка складає 138 207,00 грн. і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Водночас, суд враховуючи, що відповідач у встановлений договором строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України) і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Сторонами у пункті 4.3 договору передбачено, що у разі прострочення оплати орендар платить орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає його невірним та таким, що не повністю відповідає приписам чинного законодавства в силу допущених арифметичних та методологічних помилок.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що основна заборгованість позивачем вирахувана за період з квітня 2020 по 07 липня 2020 року, однак під час розрахунку похідних вимог (в тому числі і пені), останнім було допущено технічну помилку та здійснено розрахунки із кінцевою датою 17 липня 2020 року. Заяв про збільшення розміру позовних вимог не надходило, інших заяв або клопотань з боку позивача також не було.

Також суд зазначає, що позивачем за червень та липень 2020 року визначений наступний період розрахунку штрафної санкції:

- за червень 2020 року - період з 06 червня 2020 року по 07 липня 2020 року (вірна дата закінчення правовідносин між сторонами),

- за липень 2020 року - з 01 липня 2020 року по 07 липня 2020 року (вірна дата закінчення правовідносин між сторонами).

Як - то зазначено вище, за останінй місяць орендар вносить фіксований платіж, в день підписання договору (пункт 4.1. договору). Враховуючи, що 07 липня 2020 року між сторони припинились договірні правовідносини, то з 06 червня 2020 року по 07 липня 2020 року відсутні правові підстави для застосування штрафної санкції, оскільки даний період охоплюється умовами пункту 4.1 договору.

Здійснивши перерахунок штрафної санкції, з урахуванням пункту 4.3 договору, приписів статті 231 Господарського кодексу України та дати закінчення між сторонами договірних відносин (07 липня 2020 року) та сум орендних платежів, які коригуются із урахуванням курсу продажу ПриватБанку, суд встановив, що арифметично вірною та такою, що повністю відповідає положенням чинного законодавства є сума пені в розмірі 4 067,59 грн. Розрахунок пені судом був здійснений за період з квітня по 06 червня 2020 року.

Виходячи із положень статті 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні втрати та річні, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16.

Позивачем за червень та липень 2020 року визначений наступний період розрахунку 3% річних:

- за червень 2020 року - період з 06 червня 2020 року по 07 липня 2020 року (вірна дата закінчення правовідносин між сторонами),

- за липень 2020 року - з 01 липня 2020 року по 07 липня 2020 року (вірна дата закінчення правовідносин між сторонами).

Як - то зазначено вище, за останінй місяць орендар вносить фіксований платіж, в день підписання договору (пункт 4.1. договору). Враховуючи, що 07 липня 2020 року між сторони припинились договірні правовідносини, то з 07 червня 2020 року по 07 липня 2020 року відсутні правові підстави для застосування нарахування річних, оскільки даний період охоплюється умовами пункту 4.1 договору, а орендар не є таким, що прострочив виконання обов"язку в частині вчасної сплати орендних платежів.

Судом перераховано надані розрахунки 3 % річних, та встановлено, що з урахуванням умов пункту 4.1. договору, а також порядку розрахунків, погодженого сторонами, вірний період нарахування 3% річних є квітень, травень 2020 року, а арифметично вірна сума до стягнення складає 808,51 грн. 3 % річних.

Що стосується індексу від інфляції, то оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма Цивільного кодексу України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції (стаття 625) поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

В даній справі, умовами договору передбачено, що розмір орендної плати визначений у доларах США за курсом продажу ПриватБанку на дату платежу (пункт 4.2 договору).

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Наведений висновок не був змінений і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18.

Отже позивні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань з урахуванням їх правової природи не можуть бути задоволені, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США.

Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 5 565 грн., суд зазначає наступне.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 Кодексу).

У частині 3 статті 126 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи 05 серпня 2020 року між адвокатським об`єднанням "АртКейс" в особі голови адвоката Велічковіча М.П. (адвокатське об`єднання) та фізичною особою - підприємцем Волковською Я.О. (позивач у справі, клієнт) укладено договір про надання правової допомоги у відповідності до якого адвокатське об`єднання бере на себе обов`язок по наданню правової допомоги клієнту, а клієнт зобов`язується виплатити адвокатському об`єднанню винагороду за надання правової допомоги.

Сторонами договору у пункті 4.1 договору визначено, що за надання правової допомоги клієнт повинен виплатити адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі 5 565, 00 грн.

В підтвердження вартості послуг, пов`язаних з наданням правової допомоги адвокатським об`єднанням було надано суду акт приймання-передачі наданих послуг від 28 серпня 2020 року на суму 5 565,00 грн.

Крім того, надано меморіальний ордер № 290 від 11 серпня 2020 року у відповідності до якого клієнт оплатив грошову суму у розмірі 5 565,00 грн. за надані адвокатським об`єднанням послуги по наданню правової допомоги.

Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатом Велічковічем М.П. професійної правничої допомоги позивачу у даній справі.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають розподілу.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Витрати, понесені позивачем в даній справі на професійну правничу допомогу адвоката, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже розмір таких витрат має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, при розподілі судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу адвокатом, має виходити з конкретних особливих обставин справи, з доказів, поданих заявником клопотання про розподіл судових витрат, які можуть свідчити про підставність різних сум коштів, що потрачені заявником на правничу допомогу.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 стаття 126 Кодексу). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Кодексу).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (частина 6 статті126 Кодексу).

Тобто, за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача, відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 у справі № 922/445/19 сформувала правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат та зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Зазначена позиція суду щодо застосування статті 129 Господарського процесуального кодексу України узгоджується із позицією Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, та позицією касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1785/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 908/374/19, від 25 червня 2019 року.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 910/8682/18 від 14 листопада 2018 року від якого об"єднана палата у постанові від 03 листопада 2019 року у справі № 922/445/19 не відступила через відмінність у нормативно-правовому регулюванні.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Так, з наданого позивачем акту приймання-передачі наданих послуг від 28 серпня 2020 року, слідує, що для представництва інтересів клієнта адвокатським об`єднанням надано наступний перелік послуг: - аналіз документів, розробка правової концепції, формування доказової бази з приводу стягнення грошових котів - витрачений час 2,5 години, сума 1065,00 грн.; - складання позовної заяви до господарського суду Харківської області, витрачений час 5 годин, сума 2 500,00 грн.; - складання заяви про вжиття заходів забезпечення господарського позову, витрачений час 4 години, сума 2 000,00 грн.

Як вже було зазначено вище, між позивачем та адвокатом досягнута домовленість щодо розміру винагороди за надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції у розмірі 5 565,00 грн.

Разом з тим, акт приймання-передачі наданих послуг не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат (додаткова постанова Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18).

З огляду на складність справи, наданий адвокатом обсяг послуг у суді першої інстанції, затрачений ним час на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось), на думку суду у даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 565,00 грн., стосовно якої подано заяву про розподіл, не відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а їх стягнення з відповідача становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат, через що суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 4 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Даний правовий висновок суд обґрунтовує наступним.

Даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності та фактично є спором про стягнення заборгованості за договором із застосуванням пункту договору щодо наслідків построчення (пеня) та статті 625 ЦК України, до якого наявна стала практика Верховного Суду у подібних правовідносинах. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Крім того, судом перевірені розрахунки в частині основного боргу та похідних вимог (пеня, інфляційні нарахування та 3% річних) та встановлено помилки у їх розрахунках.

Враховуючи конкретні обставини справи, суд, детально проаналізувши всі докази, зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тощо, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат і стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, пунктом 2 частини 1 статті 129, статтями 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252, господарський суду Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця Грішакова Максима Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи - підприємця Волковської Яни Олександрівни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) основну заборгованість в розмірі 138 207,00 грн., пеню в розмірі 4 067,59 грн., 3% річних в розмірі 808,51 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 2 146,24 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "13" жовтня 2020 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/2582/20