ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

07.10.2020 Справа № 914/2333/19

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі колегії суддів Сухович Ю.О. (головуюча), Запотічняк О.Д., Король М.Р. за участі секретаря судового засідання Пришляк Ю.М.-В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Заступника Генерального прокурора України керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, м.Київ

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітіпарк Львів», м.Львів

до відповідача-2 Львівської міської ради, м.Львів

про 1) Визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради.

2) Визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

За участю представників:

від прокуратури: Сидоренко В.А. прокурор (довіреність б/н від 16.12.2019 р. посвідчення №3926 від 08.11.2016 р.);

від позивача: Ониськів А.С. представник (повноваження підтверджені витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наказ від 16.01.2020 р. №482/К);

від відповідача-1: Руденко О.В. адвокат (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧК №001120 від 15.04.2019 р.; довіреність б/н від 05.12.2019 р.);

від відповідача-2: Кубай Ю.Г. представник (довіреність №2901-вих-14 від 10.01.2020 р.); Кохан О.І. - представник (довіреність №2901/вих-1 від 03.01.2020 р.).

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Львівської області перебуває позовна заява Заступника Генерального прокурора України керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітіпарк Львів», до відповідача-2 Львівської міської ради про 1) Визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради від 17.12.2015 р. № 24, якою прийнято рішення про продаж земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Львів, вул. Т. Шевченка, промислова зона «Рясне-2», ділянка 1-1, Товариству з обмеженою відповідальністю «Сітіпарк Львів»; 2) Визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 23,4913 га, кадастровий номер :12:003:0006, розташованої за адресою: вул. Т. Шевченка, м. Львів, укладеного між Львівською міською радою Львівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сітіпарк Львів», посвідченого приватним нотаріусом Пелех О.З. 28.12.2015 р. та зареєстрованого в Державному реєстрі № 128.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Представники прокуратури та сторін у справі в підготовче судове засідання 07.10.2020 р. з`явилися, заяви, клопотання не подавали.

Згідно п. 10 ч. 2 ст. 182 ГПК України, у підготовчому засіданні суд вирішує заяви та клопотання учасників справи.

В судовому засіданні представники відповідача-2 підтримали клопотання про залишення позову без розгляду, просили його задовольнити.

Представники прокуратури та позивача заперечили проти вказаного клопотання, просили відмовити у його задоволенні з підстав викладених у запереченнях.

Представник відповідача-1 підтримав вказане клопотання просив його задовольнити.

Відповідач-2 з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у ряді прийнятих рішень (у томі числі постанові від 21.12.2018 у справі №922/901/17, постанові від 06.02.2019 у справі № 927/246/18, постанові від 16.04.2019 у справі № 925/650/18 та ін.), зазначив, що у прокурора відсутні підстави для представництва інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України, так як прокурор безпідставно діє як альтернативний суб`єкт звернення до суду, замінивши собою належного суб`єкта владних повноважень - позивача.

В обгрунтування клопотання відповідач-2 також посилається на положення ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст.53, 174 ГПК України, практику Європейського суду з прав людини.

Зокрема, відповідач-2 зазначає, що саме лише посилання в позовній заяві прокурора на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, не достатньо для прийняття судом цієї заяви та рішення такого спору по суті.

Таким чином, нормами чинного законодавства (ч.ч.3,4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 53 ГПК України прямо передбачено імперативний обов`язок прокурора при поданні позову обґрунтувати як наявність підстав для представництва в суді законних інтересів держави, так і неможливість здійснення або фактичне нездійснення захисту цих інтересів, в даному випадку Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у ч. 2 ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Водночас, прокурором не зазначено причин неможливості позивачем, як самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, самостійно здійснювати захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів у судовому порядку.

При цьому доводи прокурора про те, що Кабінетом Міністрів України та Державною службою з питань геодезії, картографії та кадастру як уповноваженим суб`єктом з управління об`єктами державної власності не вжито будь-яких заходів по поверненню належного державі майна не спростовують наявність у позивача об`єктивної можливості самостійно звернутись з позовом до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, зокрема «Салов проти України» від 06.09.2005 р., «Надточій проти України» від 15.05.2008 р., «Менчінська проти Росії» від 15.01.2009 р., відповідач-2 зазначає, що практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору.

Посилаючись на практику Верховного суду відповідач-2 зазначає, що саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Одночасно відповідач-2 наголошує, що обставини дотримання прокурором встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом не залежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави.

З огляду на вказане, відповідач-2 просить залишити позов без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.226 ГПК України.

Розглянувши подане відповідачем-2 клопотання про залишення позову без розгляду, заслухавши думку представників прокуратури, позивача, відповідачів, суд дійшов висновку відмовити у його задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Законом України від 02.06.2016 р. № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30.09.2016 р., до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України врегульовано Законом України «Про прокуратуру».

Згідно ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Однією з функцій, що покладаються на прокуратуру є представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом України «Про прокуратуру».

Зокрема, п. 3 ч. 5 ст. 8 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в Генеральній прокуратурі України утворюється (на правах самостійного структурного підрозділу) Спеціалізована антикорупційна прокуратура, на яку, зокрема, покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, передбачених цим Законом і пов`язаних із корупційними або пов`язаними з корупцією правопорушеннями.

Представництво прокуратурою інтересів держави в суді врегульовано ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Так, зокрема згідно ч.1 ст.23 вказаного закону представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до абзацу першого та другого частини третьої ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Згідно абзацу першого та другого частини четвертої ст.23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч.4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким центральним органом виконавчої влади є Державна служба з питань геодезії, картографії та кадастру.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 р. № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» на вказаний орган покладено функції контролю за додержанням земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості

ґрунтів.

Відповідно до п.п. 30 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 29.09.2016 р. за № 333 (далі - Положення), Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; використанням земельних ділянок відповідно до цільового призначення.

Водночас, згідно з п. 6 Положення посадові особи Головного управління в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Однак не передбачено повноважень вказаного органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі на звернення до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності.

Тобто Держгеокадастр та його територіальні органи не наділені повноваженнями щодо звернення до суду з позовами про визнання незаконними (недійсними) та скасування розпорядчих рішень органів виконавчої влади та місцевого самоврядування щодо передачі земель, договорів оренди землі.

У зв`язку з цим позов пред`явлено прокурором в інтересах держави, оскільки в органу державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, відсутні повноваження щодо захисту інтересів держави в судовому порядку, що зумовлює необхідність звернення з цим позовом прокурора.

При цьому варто зауважити, що при подачі вказаної позовної заяви прокурор діє також на захист інтересів держави, а саме безпосередньо в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, які полягають у забезпеченні використання земель, які перебувають у державній власності, у порядку та спосіб, що визначені законом, а тому таке втручання здійснюється в інтересах держави та відповідно до вимог закону.

В матеріалах справи міститься лист Спеціалізованої антикорупційної прокуратури від 01.07.2019 р. вих.№ 06-18297017 адресований Кабінету Міністрів України про те, що прокуратура в ході досудового розслідування кримінального провадження виявила факти порушення земельного законодавства, у зв`язку з чим встановила наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру в інтересах держави в суді. Кабінет Міністрів України, як суб`єкт визначених законодавством владних повноважень в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлявся про вжиття прокуратурою з користуванням процесуальними повноваженнями позивача заходів представництва, шляхом подання до суду позовної заяви.

Як вказано у позовній заяві, Кабінет Міністрів України з моменту прийняття спірних ухвали Львівської міської ради та договору купівлі-продажу земельної ділянки не вживав заходів щодо захисту інтересів держави та повернення ділянок у її власність. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Враховуючи положення ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», даним фактом підтверджується не здійснення захисту інтересів держави Кабінетом Міністрів України або уповноваженими ним суб`єктами, що виявляється в усвідомленій пасивній поведінці.

Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 06.02.2019 р. у справі № 927/246/18.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 р. у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19).

Відкриваючи провадження у цій справі, суд встановив відповідність поданої прокурором позовної заяви вимогам статей 162, 164 ГПК України.

Щодо посилання відповідача-2 на практику Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що є категорія справ, де ЄСПЛ зазначив, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Порушення принципу справедливого балансу може мати місце виключно у випадку коли обидві сторони у справі - відповідач та позивач відповідно до норм матеріального права мають однакові можливості скористатися підтримкою, що надається прокуратурою.

На думку суду прокурором дотримано встановлену ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» процедуру, що в силу положень ст. ст. 44, 53 ГПК України наділяє прокурора процесуальною дієздатністю, відтак підстави для залишення позову без розгляду відсутні.

З огляду на вищенаведені обставини суд дійшов висновку відмовити у задоволенні клопотання відповідача-2 про залишення позову без розгляду.

Керуючись ст. ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання відповідача-2 про залишення позову без розгляду.

2. Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua.

Повний текст ухвали

складено 12.10.2020 р.

Суддя Ю.О. Сухович

Суддя О.Д.Запотічняк

Суддя М.Р.Король