РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.10.2020Справа № 910/12999/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Князькова В.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна"

про стягнення 187 421,33 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" про стягнення 187 421, 33 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем грошового зобов`язання, внаслідок відмови виконувати вимоги позивача про компенсацію виплаченої позивачем суми страхового відшкодування в розмірі 582 071, 15 грн, з урахуванням чого у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 187 421, 33 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/12999/20. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження.

Ухвалою від 07.09.2020р. встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, які нараховано до 28.08.2017. До того ж, за твердженнями відповідача, позивачем неправомірно включено до періоду нарахування дату сплати страховиком суми страхового відшкодування в порядку суброгації.

Відповіді на відзив позивачем подано у строки, що встановлені ухвалою від 07.09.2020р., не було.

З огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/2503/17 за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" про стягнення страхового відшкодування в сумі 582 071,15 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.05.2017 у справі №910/2503/17 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" грошові кошти у сумі 582 071,15 грн та судовий збір у сумі 8 731,07 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне підприємство "Автотранспортна компанія "Гарант" як особу, що фактично здійснювала перевезення втраченого вантажу за замовленням відповідача-експедитора.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2017 у справі №910/2503/17 залишено без змін.

Постановою Верхового Суду від 27.02.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2017 у справі №910/2503/17 скасовано, справу №910/2503/17 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі №910/2503/17, яке залишено без змін постановою від 18.02.2019 Північного апеляційного господарського суду та постановою від 21.03.2019 Верховного Суду, позовні вимоги задоволено у повному обсязі, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" 582 071,15 грн суми страхового відшкодування та 8 731,07 грн судового збору.

Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказану правову позицію підтримано Верховним Судом у постанові від 23.07.2020 по справі 910/5315/19.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Христов проти України", no. 24465/04, від 19.02.2009, "Пономарьов проти України", no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №910/2503/17, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доведення не потребують.

У рішенні Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі №910/2503/17, яке залишено без змін постановою від 18.02.2019 Північного апеляційного господарського суду та постановою від 21.03.2019 Верховного Суду, встановлено, що 31.12.2015 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" (страховик) та Приватним акціонерним товариством "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки" (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування вантажів №40-0105-15-00011, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим вантажем, а страховим ризиком (випадком) є, зокрема, втрата, знищення або пошкодження застрахованого вантажу внаслідок подій, передбачених пунктом 3.1.1. Правил "З відповідальністю за всі ризики" у відповідності до Institute Cargo Clauses (A) ICC 252 (1/182), включаючи проміжне зберігання вантажів на складах (п.п. 3.1., 7 договору добровільного страхування).

Строк дії договору визначено з 00 год. 00 хв. 01.01.2016 до 24 год. 00 хв. 31.12.2016 (п. 9 договору добровільного страхування).

Судом у межах справи №910/2503/17 також встановлено, що 01.01.2016 між Приватним акціонерним товариством "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" (виконавець) було укладено договір про надання послуг транспортного експедирування №0116В, за змістом п. 1.1. якого виконавець надає транспортно-експедиційні послуги по перевезенню вантажів замовника, які належать замовнику, або стосовно яких є заявка на перевезення від замовника, а замовник приймає та оплачує надані послуги.

Пунктом 1.5. вказаного договору передбачено, що виконавець має право для виконання заявки на перевезення від замовника здійснювати самостійний добір перевізників, агентів, інших третіх осіб та укладати відповідні правочини з такими третіми особами від свого імені. При цьому, виконавець несе повну матеріальну відповідальність перед замовником за збереження вантажу та за дії таких третіх сторін, включаючи, але не обмежуючись діями, що можуть призвести до матеріальних збитків.

Відповідно до п. 5.2. договору експедирування в редакції додатку про внесення змін та доповнень №1 від 01.02.2016 до договору експедирування, у випадку втрати або пошкодження продукції виконавець повинен довести та надати замовнику всі необхідні підтверджуючі документи про те, що дана втрата, нестача або пошкодження сталася не з вини виконавця, а з причин, які можна кваліфікувати як страховий випадок відповідно до договору страхування замовника. Тільки за таких умов замовник самостійно звертається за відшкодуванням до своєї страхової компанії. В разі отримання замовником відповідного страхового відшкодування від страхової компанії, що покриває зазначені втрати, замовник не висуватиме фінансових претензій виконавцю щодо згаданих сум, окрім суми франшизи, яку виконавець має виплатити замовнику у повному обсязі. Сума франшизи становить 178 138,50 грн. Сума франшизи може бути змінена відповідно до страхового договору замовника.

У п. 5.5 договору експедирування передбачено, що виконавець повинен застрахувати свою відповідальність за даним договором.

У судовому рішенні по справі №9102503/17 також встановлено, що 06.11.2015 між Приватним акціонерним товарист "Страхова компанія "Юнісон Страхування" (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" (страхувальник) було укладено договір страхування цивільної відповідальності експедитора №0703.000401.120, предметом якого є майновий інтерес, пов`язаний з цивільною відповідальністю страхувальника при здійсненні останнім експедирування вантажів на умовах нормативних актів, зазначених в таблиці 1, а саме, Конвенції "Про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів", Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" від 01.07.2004 №1955-ІV, Закону України "Про транспорт" від 10.11.1994 №232.

Згідно з п. 1.3 договору страхування відповідальності, вигодонабувачами за цим договором є особи, що мають право на одержання страхового відшкодування відповідно до чинного законодавства України.

У п. 1.4 договору страхування відповідальності сторони погодили територію дії договору - Україна, Грузія, Європа, країни СНД.

За умовами п.п. 2.1.-2.3. договору страхування відповідальності страховим ризиком є, зокрема, відповідальність за втрату вантажу, страхова сума (на один страховий випадок та загальна страхова сума) - 2 000 000,00 грн, безумовна франшиза - 10 000,00 грн на один страховий випадок. Страховий випадок за цим договором вважається таким, що наступив, якщо претензія, яка надійшла від третьої сторони, має всі підстави згідно умов договору між страхувальником (відповідачем) та третьою стороною, що надіслала претензію, та не суперечить чинному законодавству України.

Пунктом 2.6 договору страхування відповідальності сторони погодили, що договір набирає чинності з 00 годин 11.11.2015, але не раніше дня, наступного за днем надходження страхової премії на розрахунковий рахунок страховика і діє до 10.11.2016.

У рішенні Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі №910/2503/17 встановлено, що 15.02.2016 між Товариством з обмежено ю відповідальністю "Вєста Україна" (експедитор) та Приватним підприємством "Автотранспортна компанія "Гарант" (перевізник) було укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні №15/02/16, згідно з п. 1.1. якого перевізник зобов`язався виконати перевезення вантажів автомобільним транспортом за замовленням експедитора у міжнародному та/або міжміському та/або місцевому сполученні і надати додаткові послуги, необхідні для поставки вантажу.

Судом було також встановлено, що 28.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вєста" та Приватним підприємством "Автотранспортна компанія "Гарант" було підписано заявку-доручення на перевезення вантажу № 2391, яка є додатком до договору перевезення та в якій сторони погодили наступні умови: маршрут м. Прилуки - м. Умань - м. Одеса, перевізником є Приватним підприємством "Автотранспортна компанія "Гарант", відправником - Приватним акціонерним товариством "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки", одержувачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс Україна" згідно товарно-транспортної накладної, вид вантажу - тютюнові вироби до 20 т., дата і час завантаження - 28.04.2016 о 8:00 год., дата і час розвантаження - 29.04.2016, згідно ТТН: 1) 9:00-9:30, 2) 14:00-14:30, марка і номер транспортного засобу - Скания НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , водій - ОСОБА_1 .

Як встановлено господарським судом у рішенні по справі №910/2503/17, на виконання умов договору експедирування, 28.04.2016 відповідачем було прийнято до перевезення вантаж Приватного акціонерного товариства "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки" - тютюнові вироби для транспортування за маршрутом: м. Прилуки - м. Умань, що підтверджується товарно-транспортною накладною № від 28.04.2016.

29.04.2016 під час розвантаження автомобіля у місці призначення було виявлено нестачу вантажу, про що представниками Приватного акціонерного товариства "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки", вантажоодержувача та водієм було складено акт про прийняття продукції від 29.04.2016.

Загальна вартість втраченого вантажу, який перевозився згідно з товарно-транспортною накладною № від 28.04.2016 становила 760 209,65 грн, що підтверджується довідкою Приватного акціонерного товариства "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки".

Нестача вантажу сталася у зв`язку з викраденням невідомими особами частини завантаженого товару під час перебування 29.04.2016 автомобіля, яким здійснювалося перевезення, на стоянці в м. Умань по вул. Ленінградське шосе (С.Бандери), 23.

У рішенні Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі №910/2503/17, яке залишено без змін постановою від 18.02.2019 Північного апеляційного господарського суду та постановою від 21.03.2019 Верховного Суду, встановлено, що 10.05.2016 за фактом викрадення майна (вантажу) було відкрито кримінальне провадження №0000796, про що свідчить витяг з вказаного кримінального провадження.

Власником вантажу, викраденого при наданні послуг з його перевезення відповідачем (експедитором), було пред`явлено останньому претензію за вих. №945/16 ПО від 04.05.2016 про сплату 760 209,65 грн збитків, завданих Приватному акціонерному товариству "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки" порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" зобов`язань за договором експедирування щодо забезпечення збереження вантажу, прийнятого до перевезення згідно з товарно-транспортною накладною № від 28.04.2016.

Приватним акціонерним товариством "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки" було скеровано Товариству з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" претензію за вих. №2848/16 ПО від 14.12.2016 про сплату 178 138,50 грн франшизи на підставі пункту 5.2. договору експедирування.

За результатами розгляду вказаної претензії, на виконання п. 5.2. договору експедирування, Товариством з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" було сплачено на користь Приватним акціонерним товариством "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки" зазначену суму франшизи, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення № 31734 від 16.12.2016.

Судом було встановлено, що 12.05.2016 Приватне акціонерне товариство "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки" звернулося до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група", як страховиком за договором добровільного страхування, вказану подію визнано страховим випадком, складено страховий акт №ДКЦВ-11731 від 03.11.2016 та розрахунок до нього, згідно з якими розмір страхового відшкодування за вищевказаним страховим випадком становить 582 071,15 грн.

Судом також встановлено, що Приватним акціонерним товариством "Українська страхова група" перераховано на рахунок Приватного акціонерного товариства "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т.-Прилуки" суму страхового відшкодування у розмірі 582 071,15 грн.

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" з вимогою №632/УСГ від 07.12.2016 про сплату страхового відшкодування у розмірі 582 071,15 грн, у відповідь на яку останній листом вих. № 2298 від 18.01.2017 повідомив про те, що останнім не надано доказів виплати своєму страхувальнику страхового відшкодування на вказану суму.

У зв`язку з тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна", як особа, відповідальна за заподіяний збиток, у добровільному порядку не відшкодувала позивачу, до якого перейшло право вимоги після виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування №40-0105-15-00011 від 31.12.2015р. на користь Приватного акціонерного товариства "А/Т Тютюнова компанія "В.А.Т. - Прилуки", Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" звернулось до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" страхового відшкодування в сумі 582 071,15 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі №910/2503/17, яке залишено без змін постановою від 18.02.2019 Північного апеляційного господарського суду та постановою від 21.03.2019 Верховного Суду, згідно якого стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" 582 071,15 грн. сплаченого страхового відшкодування, Господарським судом було видано наказ від 05.03.2019.

Примусове виконання судового рішення по справі №910/2503/17 здійснювалось в межах виконавчого провадження №58868665 у відповідності до приписів Закону України "Про виконавче провадження".

За поясненнями позивача, які з боку відповідача підтверджені, судове рішення по справі №910/2503/17 Товариством з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" було виконано, грошові кошти сплачено стягувачу, з урахуванням чого 25.04.2019 виконавче провадження за наказом від 05.03.2019 Господарського суду міста Києва по справі №910/2503/17 було закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження".

З урахуванням вказаних вище обставин, позивач на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за період з 19.01.2017 по 24.04.2019 здійснив нарахування 3% річних 39517,05 грн. та інфляційні втрати в розмірі 147 904,28 грн. та звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, які нараховано до 28.08.2017. До того ж, за твердженнями відповідача, позивачем неправомірно включено до періоду нарахування дату сплати страховиком суми страхового відшкодування в порядку суброгації.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтю 625 Цивільного кодексу України розміщено у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України. Отже, положення розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України ).

Таким чином, дія ст. 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт). Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі №14-16цс18 та постановах Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 908/2552/17, від 04.12.2019 по справі №910/13238/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц дійшла висновку, що за змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Правовідносини, в яких страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, а тому правовідносини з відшкодування шкоди в порядку суброгації, які склалися між сторонами у справі, також є грошовим зобов`язанням. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 20.04.2018 по справі №910/12028/17.

У даному випадку первісно між сторонами виник спір стосовно виплати суми страхового відшкодування в порядку суброгації, тобто, право на вимоги сплати грошових коштів, порушення строків виконання якого може бути підставою для застосування наслідків, що визначені ст.625 Цивільного кодексу України.

При цьому, судом враховано, що позивачем визначено початковою датою періоду нарахування календарну дату відмови Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" у задоволенні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про сплату страхового відшкодування в досудовому порядку.

Одночасно, суд вважає безпідставним нарахування 3% річних за 24.04.2019р., оскільки у вказаний день грошове зобов`язання було виконано.

Як вказувалось судом вище, відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності. З приводу вказаної заяви відповідача суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Аналогічну правову позицію підтримано Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016р. по справі №6-2469цс16.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 01.10.2019 по справі №910/12604/18.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Отже, з наведеного полягає, що питання стосовно порушення строку позовної давності застосовується судом саме до вимог, що є предметом спору у справі, проте, ніяким чином не до відносин, які передували відповідному спору.

Тобто, у даному випадку дослідженню підлягають обставини щодо того, чи порушено позивачем при зверненні до суду з позовом про стягнення за період з 19.01.2017 по 23.04.2019 3% річних та інфляційних втрат строк позовної давності.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто, у даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню загальний строк позовної давності.

Якщо предметом спору є стягнення нарахувань за кожний день прострочення виконання зобов`язання (як то стягнення пені, відсотків річних), позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо.

Як судом вище було встановлено, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період з 19.01.2017 по 24.04.2019. Одночасно, судом було встановлено неправомірність нарахування за 24.04.2019, з огляду на погашення в цей день грошового зобов`язання.

Одночасно, зі штампу реєстрації вхідної документації Господарського суду міста Києва вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 31.08.2020р.

Таким чином, виходячи з того, що до спірних правовідносин підллягає застосуванню загальний строк позовної давності у три роки, суд дійшов висновку, що за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втарт за період з 19.01.2017 по 30.01.2017 позивачем строк позовної давності пропущено, а отже в цій частині вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Здійснивши власний перерахунок, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнененя нарахувань, що визначені ст.625 Цивільного кодексу України, нарахованих за період з 31.08.2017 по 23.04.2019, а саме 3% річних на суму 28 752,72 грн. та інфляційних втрат (вересень 2017 - березень 2019) в розмірі 106 358,66 грн.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" про стягнення 187 421, 33 грн. - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" (04073, м.Київ, проспект Степана Бандери, будинок 6, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (03038, м.Київ, вул.Федорова Івана, будинок 32 ЛІТ.А, ) 3% річних в розмірі 28 752 (двадцять вісім тисяч сімсот п`ятдесят дві) грн 72 коп., інфляційні втрати в сумі 106 358 (сто шість тисяч триста п`ятдесят вісім) грн 66 коп. та судовий збір в сумі 2026 (дві тисячі двадцять шість) грн 67 коп.

3. Відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних в розмірі 10 764,33 грн, інфляційних втрат в сумі 41 545,82 грн.

4. Судовий збір в сумі 784,65 грн. залишити за позивачем.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст складено та підписано 12.10.2020р.

Суддя В.В. Князьков