УХВАЛА

12 жовтня 2020 року

м. Київ

Справа № 44/258-б

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковський О.В. - головуючий, Білоус В.В., Погребняк В.Я.

розглянувши матеріали касаційної скарги керуючого санацією Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" арбітражного керуючого Сєрєбрєннікова Д.В.

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2020 (про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 року)

у справі № 44/258-б

за заявою Дочірнього підприємства "Київський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

до Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

22.09.2020 керуючий санацією Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" арбітражний керуючий Сєрєбрєнніков Д.В. звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2020 у справі №44/258-б в порядку статей 286, 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №44/258-б визначено колегію суддів Верховного Суду у складі Васьковського О.В. - головуючого, Білоуса В.В., Погребняка В.В., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 24.09.2020.

З аналізу змісту статей 55, 129 Конституції України вбачається, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Суд зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").

Як вбачається з прохальної частини касаційної скарги, скаржником предметом касаційного оскарження визначено ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2020, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 року у справі №44/258-б.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 у справі №44/258-б задоволено клопотання керуючого санацією боржника арбітражного керуючого Вершиніна О.А. про затвердження плану санації та затверджено план санації ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України". Повний текст зазначеної ухвали місцевого суду оприлюднено в Єдиному державному реєстру судових рішень 16.07.2013.

Підпунктом 13 пункту 1 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017, чинній з 15.12.2017, передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 93 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п`яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Звертаючись до апеляційного суду 07.08.2020 з апеляційною скаргою на ухвалу місцевого суду від 08.08.2012, скаржник заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження навівши в його обґрунтування наступні аргументи: що його було призначено керуючим санацією боржника лише 02.12.2019, а враховуючи значний обсяг судової справи, про обставини, що стали підставою для звернення з даною апеляційною скаргою, останньому стали відомі лише 31.07.2020 року після ознайомлення з матеріалами справи. За твердженням скаржника, неможливість раніше довідатись про факти порушення прав боржника обґрунтована неналежним виконанням арбітражним керуючим Вершиніним О.А. своїх обов`язків керуючого санацією боржника.

Згідно з частиною третьою статті 3 ГПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017, чинній з 15.12.2017, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Отже, при вирішенні питання про можливість поновлення керуючому санацією строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 у справі №44/258-б підлягають застосуванню приписи процесуального закону, чинного на момент звернення скаржника з апеляційною скаргою серпень 2020 року, тобто ГПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017.

Згідно з частиною першою статті 119 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Зі змісту наведеної правової норми убачається, що законодавець не передбачив обов`язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.

Таким чином, для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню зі скаргою на судове рішення, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 11 ГПК України, в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень ("що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності").

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків".

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справах "de Rada Cavanilles v. Spain" від 28.10.1998, "Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine" від 21.12.2010).

Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ у справі "Diya 97 v. Ukraine" від 21.10.2010).

У справі "Устименко проти України" ЄСПЛ зазначив, що сама концепція "поважних причин" не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ у справі "Рябих проти Росії" від 03.12.2003).

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі "Нешев проти Болгарії" від 28.10.2004).

Отже в контексті наведеного необхідність перегляду судового рішення, що набрало законної сили та чинне понад 3 роки, має бути зумовлена виключними обставинами (оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення), наявність яких є очевидною та безспірною, що обґрунтовувало би порушення принципу правової визначеності, який вимагає поваги до остаточного рішення суду, та виправдовувало таке порушення необхідністю відновлення прав та охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулася до суду за таким переглядом, а також неможливістю цієї особи відновити свої права шляхом використання передбачених законом інших способів захисту.

Фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватися як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється суть чіткого встановлення законодавцем кожного з процесуальних строків (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 5/452/06).

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 261 ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Відповідно до правового висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладеного у постанові від 12.11.2018 у справі № 54/239, положення частини другої статті 261 ГПК України про відмову у відкритті апеляційного провадження після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення поширюються і на судові рішення, які були прийняті відповідно до ГПК України, в редакції до 15.12.2017.

Відтак, при вирішенні питання про можливість поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження судових рішень, пропущеного зі спливом значного періоду часу (більше одного року з дня складення повного тексту судового рішення), апеляційним судам слід враховувати, що національним законодавством встановлено присічний строк на апеляційне оскарження судових рішень відповідно до частини другої статті 261 ГПК України, положення якої за висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 12.11.2018 у справі № 54/239, поширюються і на судові рішення, які були прийняті відповідно до ГПК України, в редакції до 15.12.2017.

У пункті 24 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ у справах "Олександр Шевченко проти України" від 26.04.2007, "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 та "Трух проти України" від 14.10.2007).

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

При прийнятті ухвали від 31.08.2020, що є об`єктом касаційного оскарження, суд апеляційної інстанції розглянувши клопотання керуючого санацією Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" арбітражного керуючого Сєрєбрєннікова Д.В. про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду від 04.07.2013 у справі № 44/258-б встановив, що апеляційну скаргу на оскаржувану ухвалу подано після спливу більш, ніж семи років з дня складення повного тексту ухвали Господарського суду міста Києва від 04.07.2013.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження суд апеляційної інстанції також зазначив про те, що представник ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" за довіреністю Середа Ю.В. та керуючий санацією боржника арбітражний керуючий Вершинін О.А., якого було призначено на відповідну посаду ухвалою суду від 18.06.2013 року, були присутні та приймали участь в судовому засіданні 04.07.2013 року, що підтверджується відповідним протоколом судового засідання та зазначено у вступній частині ухвали, а тому боржник, як учасник провадження у справі, був обізнаний про прийняття господарським судом міста Києва оскаржуваної ухвали.

Також апеляційний суд зазначив, що неодноразова заміна арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) у справі про банкрутство та призначення нового, в даному випадку Сєрєбрєннікова Д.В., не є підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження після спливу значного періоду часу, оскільки стороною у справі є ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", як юридична особа, а дії її керівника та арбітражного керуючого (прирівняного до службової особи підприємства-боржника) у цій справі є здійсненням прав і обов`язків цієї юридичної особи відповідно до положень Закону про банкрутство та норм Глави 17 Цивільного кодексу України.

Верховний Суд зазначає, що суб`єктом прав є саме Боржник, а не арбітражний керуючий (керуючий санацією, ліквідатор), а тому, визначаючи строк для поновлення у разі оскарження у цій справі, слід враховувати, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись саме Боржник в особі уповноваженого органу. Тому при визначенні пропущеного процесуального строку у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування як обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство та дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), оскільки ні Закон про банкрутство (положення якого втратили чинність), ні чинний Кодекс України з процедур банкрутства не встановлюють спеціальних норм про поновлення пропущеного строку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначає, що суд апеляційної інстанції приймаючи оскаржувану ухвалу діяв відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України та у межах повноважень, передбачених процесуальним законом.

Частиною другою статті 293 ГПК України визначено як підставу для відмови у відкритті касаційного провадження у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) визнання судом касаційної скарги необґрунтованою, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Верховний Суд вважає, що правильне застосування апеляційним господарським судом норм процесуального права (статей 119, 261 ГПК України) є очевидним та не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування при прийнятті ухвали від 31.08.2020 у справі №44/258-б про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 року у справі №44/258-б, яку подано зі спливом строку на апеляційне оскарження за умов недоведення скаржником належними доказами поважності підстав для поновлення апеляційним судом пропущеного процесуального строку.

Приймаючи дану ухвалу судом було взято до уваги висновки Верховного Суду про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження при очевидно правильному застосуванні частини другої статті 261 ГПК України у випадку оскарження в касаційному порядку ухвал апеляційного господарського про відмову у відкритті апеляційного провадження мотивованих значним пропуском (два роки і більше) строку на оскарження рішень судів першої інстанції, які викладені в ухвалах Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 910/23467/16, від 15.08.2019 у справі № 916/4747/15, від 20.09.2019 у справі № 906/1028/15, від 07.10.2019 у справі № 915/566/16, від 02.12.2019 у справі № 916/4747/15, від 13.08.2020 у справі №01/500 тощо.

З огляду на таке, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою керуючого санацією Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" арбітражного керуючого Сєрєбрєннікова Д.В. на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2020 у справі №44/258-б необхідно відмовити на підставі пункту 2 частини 2 статті 293 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись статями 119, 234, 235, 258, 261, частиною 1 статті 287, пунктом 2 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою керуючого санацією Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" арбітражного керуючого Сєрєбрєннікова Д.В. на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2020 (про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 року) у справі №44/258-б.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Васьковський

Судді В.В. Білоус

В.Я. Погребняк