РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2020Справа № 910/6791/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Уманьгаз"

до Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

про визнання договору недійсним

Представники сторін:

від позивача: Сидоренко І.О.,

від відповідача: Онищенко І.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Уманьгаз" до Акціонерного товариства "Укртрансгаз" про визнання недійсним договору транспортування природного газу від 17.12.2015 № , укладеного між позивачем та відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону та є неукладеним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 № 910/6791/20 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

09.06.2020 до суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2020 відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 13.07.2020.

30.06.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов.

В підготовче засідання 13.07.2020 з`явився представник відповідача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відкласти підготовче засідання на 12.08.2020, встановити позивачу у строк до 31.07.2020 надати відповідь на відзив.

13.07.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

22.07.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення.

В підготовче засідання 12.08.2020 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 14.09.2020.

14.09.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 14.09.2020 з`явився представник відповідача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив задовольнити клопотання представника позивача, відкласти судове засідання на 05.10.2020.

В судове засідання 05.10.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, застосувати строк позовної давності.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 05.10.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" (оператор) та Публічним акціонерним товариством "Уманьгаз" (замовник) укладено договір транспортування природного газу № (надалі також - договір), за умовами п.2.1 якого оператор надає замовнику послуги транспортування природного газу (далі - послуги) на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлену в цьому договорі вартість таких послуг.

Згідно з п. 2.3 договору, послуги, які можуть бути надані замовнику за цим договором: послуга замовленої потужності в точках входу та виходу до/з газотранспортної системи (далі - розподіл потужності); послуги фізичного транспортування: природного газу газотранспортною системою на підставі підтверджених номінацій (далі - транспортування); послуги балансування обсягів природного газу, які подаються до газотранспортної системи і відбираються з неї (далі - балансування).

Відповідно до п. 2.4 договору, обсяг послуг, що надаються за цим Договором, визначається підписанням додатка 1 (розподіл потужності) та/або додатка 2 (транспортування) до цього Договору.

Додатки 1, 2, 3 є невід`ємною частиною цього Договору. При цьому додаток 3 укладається у випадку, коли Замовником Послуг є оператор газорозподільної системи, прямий споживач, газодобувне підприємство або виробник біогазу. (п. 2.8 договору)

Згідно з п. 5.4 договору, окремим додатком 3 до цього Договору між Оператором та Замовником, який є оператором газорозподільної системи/прямим споживачем/ газовидобувним підприємством/виробником біогазу, інших видів газу з альтернативних джерел, визначається Перелік комерційних вузлів обліку газу, встановлених всіх фізичних точках входу/виходу до відповідногоЗамовника.

В п.17.1 договору передбачено, що останній набирає чинності з дня його укладення на строк до 31.12.2017, умови Договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01.12.2015. Цей Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії цього Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним указаного договору транспортування природного газу № від 17.12.2015, позивач зазначає, що всупереч умовам договору сторонами не підписувалось будь-яких додатків до нього, у зв`язку з чим договір є недіючим, оскільки не визначені істотні умови розподілу потужності, послуг транспортування, а саме: кількості, обсягів, ціни, в порушення вимог статей 180, 184 ГК України, статті 638 ЦК України. Також позивач зазначає, що ПАТ "Укртрансгаз" звернувся до нього з вимогою укласти спірний договір, погрожуючи відключити від газопостачання, що порушує його права на вільне укладення договору, передбачене статтями 203, 627 ЦК України.

За твердженнями позивача, відсутність вказаних додатків 1 та 2, і зокрема додатку 3, свідчить про те, що договір транспортування природного газу № від 17.12.2015в силу вимог ч. 8 181 Господарського Кодексу є неукладеним.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що спірний договір містить всі істотні умови та відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, затвердженій постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2497, що встановлено у постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 925/352/18. Крім того, спірний договір виконувався сторонами, оскільки позивачу надавались послуги балансування. Також відповідач заяви про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно з частиною 1 статті 626, частиною 1 статті 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Як предмет договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому, значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, до яких, серед іншого, віднесено умови про предмет договору.

Крім того, частинами 2, 3 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Отже, предмет договору визначається у момент його укладення, без нього не може існувати договору, а тому не може виникати зобов`язання; предмет договору має відображати головну сутність договору даного виду.

Відповідно до частини 1 статті 306 ГК транспортування продукції трубопроводами є окремим видом господарської діяльності, що регулюється зокрема нормами цього Кодексу.

Статтею 32 Закону «Про ринок природного газу» визначено, що транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому КГТС та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор ГТС зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору ГТС встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу. Типовий договір транспортування природного газу затверджується регулятором (НКРЕКП).

НКРЕКП як регулятор ГТС затвердила постановою від 30.09.2015 № 2493 Кодекс газотранспортної системи (надалі також - КГТС), яким визначено правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування ГТС України та передбачено, що лише оператор ГТС здійснює її експлуатацію (пункт 4 глави 3 розділу 1 КГТС).

При цьому, договір транспортування укладається між оператором ГТС та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого регулятором, за яким оператор надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу (замовлення розподілу потужності, замовлення транспортування природного газу, послуга балансування) на період та умовах, визначених договором, а замовник оплачує оператору вартість отриманих послуг (пункт 5 глави 3 розділу 1 КГТС).

У п. 2.3 договору сторони погодили послуги, які можуть бути надані замовнику за цим договором: послуга замовленої потужності в точках входу та виходу до/з газотранспортної системи (далі - розподіл потужності); послуги фізичного транспортування: природного газу газотранспортною системою на підставі підтверджених номінацій (далі - транспортування); послуги балансування обсягів природного газу, які подаються до газотранспортної системи і відбираються з неї (далі - балансування).

При цьому, відповідно до п. 2.4 договору, обсяг послуг, що надаються за цим Договором, визначається підписанням додатка 1 (розподіл потужності) та/або додатка 2 (транспортування) до цього Договору.

Разом з тим, пунктом 5.4 договору визначено, що окремим додатком 3 до цього Договору між Оператором та Замовником, який є оператором газорозподільної системи/прямим споживачем/ газовидобувним підприємством/виробником біогазу, інших видів газу з альтернативних джерел, визначається Перелік комерційних вузлів обліку газу, встановлених всіх фізичних точках входу/виходу до відповідногоЗамовника.

Суд зазначає, що укладений сторонами договір транспортування природного газу № від 17.12.2015 відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, затвердженій постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2497, що також встановлено у постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 925/352/18.

Водночас, а ні положення КГТС, а ні умови типового договору, текст якого продубльований в оспорюваному, не свідчать про обов`язок оператора надавати за договором усі складові послуг транспортування природного газу, серед яких замовлення розподілу потужності, замовлення транспортування природного газу, послуга балансування.

При цьому, послуги розподілу потужності та транспортування природного газу, які за договором передбачають укладення додатків 1 і 2, замовником фактично не замовлялися та не надавались.

Судом встановлено та сторонами не спростовано, що додатки 1, 2 до договору не підписувались, однак, всупереч твердженням позивача, поданими відповідачем документами підтверджується підписання сторонами додатку 3 до спірного договору - «Перелік комерційних вузлів обліку газу, фактично встановлених у пунктах приймання-передачі газу», а також виконання сторонами договору його умов.

Водночас, факти та обставини надання послуг балансування та їх оплати за спірним договором встановлені у рішенні господарського суду Черкаської області від 12.11.2019 у справі № 925/1014/19 за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз» до Публічного акціонерного товариства «Уманьгаз» про стягнення 786 849,74 грн та у постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 925/352/18 за позовом Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" до Публічного акціонерного товариства "УМАНЬГАЗ" про стягнення 110 101 385,24 грн.

Як вказано в ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, фактичні обставини, встановлені у вказаних судових рішеннях, які набрали законної сили, мають преюдиційне значення для даного спору та не можуть бути поставлені під сумнів.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України (частина восьма статті 181 ГК України).

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. Зазначена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 та Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №456/2946/17.

Отже, з огляду на викладене, доводи позивача про те, що спірний договір є неукладеним, суд визнає неспроможними та такими, що не відповідають дійсності, з огляду на встановлені судом обставини.

Разом з тим суд також враховує, що 29.11.2017, 20.12.2017, 17.04.2019 та 01.05.2019 сторони вносили зміни до договору відповідними додатковими угодами № 1, № 2, № 3, № 4.

Водночас, суд звертає увагу, що в будь-якому разі сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність, тому навіть у випадку встановлення обставин неукладеності договору транспортування природного газу №№ від 17.12.2015 можливість визнання судом такого правочину недійсним виключена, оскільки в такому випадку договір вважається таким, що не відбувся, а отже й не породжує для сторін будь-яких прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю (частина 1 статті 216 ЦК України).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

Суд зазначає, що в розумінні наведених положень інших обставин, які б обґрунтовано свідчили про недійсність договору транспортування природного газу № від 17.12.2015, позивач не навів та не довів. При цьому, його твердження про те, що ПАТ "Укртрансгаз" звернувся до позивача з вимогою укласти спірний договір, погрожуючи відключити від газопостачання, суд такими обставинами не вважає за браком відповідного доказового підтвердження відсутності вільного волевиявлення відповідно до статей 76-77 ГПК України.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що спірний договір транспортування природного газу № від 17.12.2015 був вчинений та виконувався сторонами, тобто є дійсним, реальним та таким, що спричинив взаємні права та обов`язки для сторін вказаного правочину

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Ураховуючи викладені обставини у своїй сукупності, суд зазначає, що позивач не довів перед судом відповідними засобами доказування наявності законних підстав для визнання недійсним договору транспортування природного газу № від 17.12.2015.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 12.10.2020

Суддя Т. Ю. Трофименко