РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.10.2020Справа № 826/11912/17

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ", м. Київ

до відповідача: Київської міської ради, м. Київ,

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста "КИЇВЗЕЛЕНБУД", м. Київ

за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Солом`янського району міста Києва, м. Київ

про визнання протиправним та скасування рішення,

За участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Подоляк Р.Ю.;

від третьої особи 1: не з`явився;

від третьої особи 2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення №263/2485 від 25.04.2017 року про визнання протиправним та скасування рішення №263/2485 від 25.04.2017 "Про надання статусу скверу земельній ділянці у пров.Ковальському, 2 та на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі м.Києва".

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав на те, що спірне рішення є протиправним, оскільки позивач визначену у рішенні земельну ділянку декілька років намагається отримати у власність, оскільки за тією ж адресою знаходиться нежитлове приміщення, яке належить позивачу на праві власності. Відтак вважає, що відповідач не мав підстав для прийняття рішення щодо надання статусу скверу земельній ділянці загальною площею 0,3665 га на вул. Смоленській, 17 у Солом`янському районі м.Києва (кадастровий номер :69:035:0004), на якій розташований об`єкт нерухомого майна, що перебуває у власності позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.07.2018 по справі № 826/11912/17 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2018 рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 26 липня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 21.05.2020 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.07.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2018 скасовано. Закрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" до Київської міської ради, треті особи: Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста "Київзеленбуд", Комунальне підприємство по утриманню зелених насаджень Солом`янського району міста Києва, про визнання протиправним та скасування рішення. Роз`яснено позивачеві, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

30.06.2020 матеріали справи № 826/11912/17 отримано Господарським судом міста Києва.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 30.06.2020 справу передано для розгляду судді Князькову В. В.

Ухвалою від 06.07.2020 прийнято справу № 826/11912/17 до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами господарського судочинства; призначено підготовче засідання на 29.07.2020.

29.07.2020 судом було відкладено підготовче засідання на 09.09.2020.

31.08.2020 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення відповідача по суті спору, згідно змісту яких вказаний учасник судового процесу надав заперечення проти задоволення позову, оскільки позивачем не було доведено обставин порушення його прав та законних інтересів внаслідок ухвалення Київською міською радою спірного рішення, оскільки згідно протоколу №16 від 18.07.2017 постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради ухвалено повернути проект рішення "Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісного центру на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва" до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на доопрацювання для коригування меж земельної ділянки, а саме: продажу земельної ділянки виключно під майном заявника, тобто, виключити з меж земельної ділянки ділянку, якій рішенням Київської міської ради Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" надано статус скверу та присвоєно назву "Імені Мирослава Мисли".

09.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.10.2020.

У судове засідання 07.10.2020 представники позивача та третіх осіб не з`явились, проте, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

З огляду на неявку вказаних учасників судового процесу, суд зазначає таке.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка представників позивача та третіх осіб не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні 07.10.2020.

Представником відповідача у судовому засіданні 07.10.2020 було надано усні пояснення по суті справи, згідно змісту яких проти задоволення позову надано заперечення.

В судовому засіданні 07.10.2020 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 № 105, з метою раціонального використання і збереження зелених насаджень Київською міською радою прийнято рішення №263/2485 від 25.04.2017 "Про надання статусу скверу земельній ділянці у пров. Ковальському, 2 та на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі м. Києва".

Згідно з пунктом 1 вказаного рішення земельній ділянці загальною площею 0,3665 га у пров. Ковальському, 2 та на вул. Смоленській, 17 у Солом`янському районі м. Києва (коди :69:035:022 та частина :69:035:004) вирішено надати статус скверу згідно з додатком до рішення.

У підпункті 1.1 вирішено присвоїти скверу на земельній ділянці, зазначеній у пункті 1 цього рішення, назву "Імені Мирослава Мисли".

Відповідно до пункту 2 внесено зміни до Програми комплексного розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затверджених рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381 та продовжених на період до 2015 року рішенням Київської міської ради від 27.11.2009 № 714/2783, та до 31.12.2017 рішенням Київської міської ради від 07.07.2016 № 572/572, включивши до переліку озеленених територій загального користування міста Києва, що відповідають типологічним ознакам та планувальним вимогам (таблиця № 2), земельну ділянку, зазначену в пункті 1 цього рішення.

Згідно з пунктом 3.1 рішення №263/2485 від 25.04.2017 Комунальне підприємство по утриманню зелених насаджень Солом`янського району м. Києва зобов`язано здійснити організаційно-правові заходи щодо оформлення права постійного користування земельною ділянкою, визначеною пунктом 1 цього рішення.

Наразі, за твердженнями позивача, відповідач не мав підстав для прийняття рішення щодо надання статусу скверу земельній ділянці загальною площею 0,3665 га на вул. Смоленській, 17 у Солом`янському районі м.Києва (кадастровий номер :69:035:0004), на якій розташований об`єкт нерухомого майна, що перебуває у власності позивача. Позивачем зазначено, що рішення №263/2485 від 25.04.2017 прийнято відповідачем з порушенням процедури погодження розміщення скверу із власником об`єкту нерухомого майна, без попередньої зміни цільового призначення земельної ділянки, без погодження у встановленому чинним законодавством порядку проекту землеустрою та проведення його державної експертизи.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 12 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із ст.ст.13, 41 Конституції України передбачено, що від імені українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до ст.ст.142, 143 Основного Закону України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Пунктом 34 ч.1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Частиною 1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 22.01.2019 по справі №906/753/17.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради повинно бути доведено невідповідність такого рішення нормам чинного законодавства, порушення внаслідок видання такого рішення прав та законних інтересів позивача, а також ефективність обраного способу захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що відповідач не мав підстав для прийняття рішення щодо надання статусу скверу земельній ділянці загальною площею 0,3665 га на вул. Смоленській, 17 у Солом`янському районі м.Києва (кадастровий номер :69:035:0004), на якій розташований об`єкт нерухомого майна, що перебуває у власності позивача. Позивачем зазначено, що рішення №263/2485 від 25.04.2017 прийнято відповідачем з порушенням процедури погодження розміщення скверу із власником об`єкту нерухомого майна, без попередньої зміни цільового призначення земельної ділянки, без погодження у встановленому чинним законодавством порядку проекту землеустрою та проведення його державної експертизи.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" не підлягає задоволенню з урахуванням наступного.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

В контексті наведеного, суд зазначає, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідачів; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Проте, за висновками суду, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів порушення прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" внаслідок прийняття Київською міською радою рішення №263/2485 від 25.04.2017 "Про надання статусу скверу земельній ділянці у пров.Ковальському, 2 та на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі м.Києва".

З приводу посилання позивача в якості обґрунтування позовних вимог на те, що спірним рішенням порушено майнові права Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ", оскільки на підставі договору від 05.11.2007 останнім було набуто право власності на нежитлове приміщення, розташоване на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі м.Києва, суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.11.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гарант Сервіс" (продавець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за умовами п.1.1 якого продавець продає, а покупець купує нежиле приміщення загальною площею 266,40 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Смоленська, буд.17.

Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами Земельного кодексу України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 Земельного кодексу України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 Земельного кодексу України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 Цивільного кодексу України.

За частиною першою статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (частина друга статті 377 Цивільного кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 наголосила на імперативному характері цього законодавчого припису.

Принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки, на якій це майно розміщене, закріплений наведеними законодавчими нормами, зумовлений невіддільністю нерухомого майна від земельної ділянки, на якій воно розміщене, і яка фактично є його частиною, та має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.

Як свідчать матеріали справи, 16.02.2010 Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" звернулось до Київської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою (відомості про земельну ділянку: м.Київ, Солом`янський район, вул.Смоленська, 17, орієнтовний розмір 828,68 м2).

07.06.2010 Київською міською радою було видано Товариству з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" дозвіл №Д-4727 на розроблення документації із землеустрою.

21.03.2012 комісією з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою зазначено, що за наслідками розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м.Київ, Солом`янський район, вул.Смоленська, 17, площею 0,08 га, кадастровий номер №69:035:004, цільове призначення: для будівництва, експлуатації, обслуговування будівлі офісного центру з вбудованими приміщеннями торговельно-побутового призначення та підземним паркінгом, вид права на землю: оренда на 1 рік; та погоджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з урахуванням вимог, викладених у висновках (листах), які є невід`ємною частиною цього висновку.

16.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" та Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було укладено договір №6/36/2 про сплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки, розташованої на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва, за умовами п.1.1 якого товариство, відповідно до п.8 ст.128 Земельного кодексу України та рішення Київської міської ради від 19.07.2005 №810/3385 "Про врегулювання питань продажу земельних ділянок у місті Києві", сплачує в рахунок оплати ціни продажу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" (кадастровий номер :69:035:0004) площею 0,0829 га, згідно із нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки, яка відповідно до довідки про розмір нормативно грошової оцінки земельної ділянки №РЮ-00264/2014 від 10.09.2013 становить 2 262 220,93 грн, авансовий внесок у розмірі 20% від суми нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 452 444,19 грн.

Згідно змісту протоколу №10 від 19.04.2016 постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради ухвалено підтримати проект рішення "Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісного центру на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва".

Проте, як вбачається з матеріалів справи, станом на момент ухвалення оспорюваного рішення, Київською міською радою рішення "Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісного центру на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва" прийнято не було, відповідно земельну ділянку позивачу у власність чи в оренду не передано.

Наразі, суд погоджується із посиланнями відповідача на те, що вчинення позивачем дій щодо розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, "Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісного центру на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва (кадастровий номер :69:035:0004) не вказує на те, що останнім набуто відповідне майнове право на останню у відповідності до вимог ст.120 Земельного кодексу України та ст.377 Цивільного кодексу України, яке з ухвалення оспорюваного рішення було порушено.

В контексті наведеного суд вважає за доцільне повторно акцентувати увагу на тому, що принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки, на якій це майно розміщене, закріплений наведеними законодавчими нормами, зумовлений невіддільністю нерухомого майна від земельної ділянки, на якій воно розміщене, і яка фактично є його частиною, та має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.

Тобто, набуття позивачем у власність нежитлового приміщення площею 266,40 кв.м не вказує на те, що площа земельної ділянки у розмірі 0,0829 га є площею, яка зайнята будівлею та частиною земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування, а отже, підстави достеменно вважати, що оспорюваним рішенням порушено права позивача також відсутні.

До того ж, суд звертає увагу позивача на те, у постановах від 21 березня 2018 року (справа № 536/233/16-ц), 24 квітня 2018 року (справа № 401/2400/16-ц), 30 травня 2018 року (справа № 826/5737/16), 19 червня 2018 року (справа № 922/864/17), від 11 вересня 2019 (справа №924/174/18) Велика Палата Верховного суду дійшла висновку про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування.

Аналогічні висновки слід зробити також щодо посилань позивача на договір №6/36/2 про сплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки, оскільки останній у даному випадку не засвідчує обставин виникнення у Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" речового права на земельну ділянку.

В контексті надання оцінки порушеного права позивача, судом також прийнято до уваги, що згідно протоколу №16 від 18.07.2017 постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради ухвалено повернути проект рішення "Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісного центру на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва" до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на доопрацювання для коригування меж земельної ділянки, а саме: продажу земельної ділянки виключно під майном заявника, тобто, виключити з меж земельної ділянки ділянку, якій рішенням Київської міської ради Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" надано статус скверу та присвоєно назву "Імені Мирослава Мисли".

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо доказової необґрунтованості та юридичної неспроможності тверджень позивача стосовно порушення внаслідок прийняття відповідачем спірного рішення прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" як власника нежитлового приміщення загальною площею 266,40 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Смоленська, буд.17.

Одночасно, суд звертає увагу, що позивачем не враховано, що згідно п. 1 рішення Київської міської ради №263/2485 від 25.04.2017 "Про надання статусу скверу земельній ділянці у пров.Ковальському, 2 та на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі м.Києва" вирішено надати статус скверу земельній ділянці загальною площею 0,3665 га у пров. Ковальському, 2 та на вул. Смоленській, 17 у Солом`янському районі м. Києва (коди :69:035:022 та частина :69:035:004).

Проте, яким чином означене рішення в частині земельної ділянки у пров. Ковальському, 2 міста Києва порушує права та законні інтереси позивача, останнім взагалі не наведено та не обґрунтовано.

Судом вище вказувалось, що обов`язковою складовою предмету доказування у справі є доведення ефективності обраного способу захисту.

В контексті наведеного суд звертає увагу суду на те, що способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Слід зазначити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Проте, виходячи з фактичних обставин справи та дійсної стадії правовідносин сторін стосовно набуття позивачем майнових прав на земельну ділянку, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог взагалі ніяким чином не вплинуло б на законний інтерес позивача, як власника об`єкта нерухомого майна, щодо отримання земельної ділянки, на якій такий об`єкт розміщено та необхідній для його обслуговування.

Отже, відсутність таких складових предмету доказування як порушене право та ефективність обраного способу захисту нівелює наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин, з огляду на вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення №263/2485 від 25.04.2017 "Про надання статусу скверу земельній ділянці у пров.Ковальському, 2 та на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі м.Києва".

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

За такихз обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним рішення тендерного комітету Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії «Панютинський вагоноремонтний завод», яке оформлене протоком №172 від 05.05.2020, зобов`язати тендерний комітет Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії «Панютинський вагоноремонтний завод», вчинити дії - прийняти рішення про скасування рішення тендерного комітету Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії «Панютинський вагоноремонтний завод», яке оформлене протоком №172 від 05.05.2020, та провести процедуру закупівлі за оголошенням UA-2020-03-23-000759-a, задоволенню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови задоволенні позову.

Згідно приписів ст.129 Господарского процесуального кодексу України, з огляду на висновки суду щодо відмови в задоволенні позову, судовий збір, сплачений до державного бюджету за подачу позовної заяви, залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОММАШ" до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення №263/2485 від 25.04.2017 "Про надання статусу скверу земельній ділянці у пров.Ковальському, 2 та на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі м.Києва".

2. Залишити за позивачем судовий збір, сплачений до державного бюджету за подачу позовної заяви.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.10.2020.

Суддя В.В. Князьков