РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.09.2020Справа № 910/17030/19

За позовом Фізичної особи-підприємця Савченка Олега Анатолійовича

до Міністерства інфраструктури України

про стягнення 97 713, 80 грн

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Вовчик О.В.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Савченко Олег Анатолійович (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства інфраструктури України (надалі - відповідач) про стягнення грошових коштів у розмірі 133 194,87 грн як компенсацію за здійснення пільгових перевезень громадян автомобільним транспортом на автобусному маршруті загального користування сполученням Київ-Прилуки (рейси 813/814, 815/816) за період з 01.01.2016 по 15.11.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/17030/19. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 16.12.2019 представник відповідача подав письмовий відзив, в якому проти позову заперечував, зазначивши, що у відносинах з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути) Мінінфраструктури як центральний орган, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, визначає форму дозволу, порядок його видачі та анулювання. У рамках спірних правовідносин Укртрансінспекція організувала та проводила конкурси з перевезення пасажирів на міжнародних та міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласних маршрутах) та встановлювала відносини з переможцями конкурсу шляхом видачі дозволу. Жодних договорів у рамках спірних правовідносин не укладалось, господарські правовідносини між позивачем та відповідачем відсутні. Крім того, у письмовому відзиві відповідач просив суд застосувати строк позовної давності.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 02.01.2020 представник позивача подав письмову відповідь на відзив та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

На адресу суду 11.01.2020 від представника відповідача надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив та заява про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2020 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено розгляд справи № 910/17030/19 на 26.02.2020.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 26.02.2020 позивач подав письмові пояснення, в яких просив суд стягнути з відповідача 97 713, 80 грн як компенсацію за здійснення пільгових перевезень громадян автомобільним транспортом на автобусному маршруті загального користування сполученням Київ-Прилуки (рейси 813/814, 815/816) за період з 26.11.2016 по 15.11.2018.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи наведене, суд прийняв подану позивачем заяву до розгляду.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 26.02.2020 представник відповідача подав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів та просив суд поновити строк на їх подання.

Відповідно до статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Суд зауважує, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій. Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду поновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, в кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює докази, що наведені в обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.

Враховуючи наявність підстав для поновлення процесуального строку, заявлене відповідачем клопотання задоволено судом.

У судовому засіданні 26.02.2020 протокольною ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/17030/19 до судового розгляду по суті на 25.03.2020.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 25.03.2020 представник відповідача подав письмове клопотання про відкладення розгляду справи після закінчення запровадженого карантину.

Крім того, 27.03.2020 представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи неможливістю забезпечити участь на період дії карантину

Ухвалою Господарського суду міста Києва розгляд справи призначено на 23.09.2020.

У судовому засіданні 23.09.2020 представник позивача позов з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог підтримав та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення вимог позивача заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 23.09.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.03.2014 Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті фізичній особі-підприємцю Савченко Олегу Анатолійовичу видано Дозвіл на перевезення пасажирів на міжміському, міжобласному автобусному маршруті Київ-Прилуки (рейси 813/814, 815/816), терміном дії Дозволу з 10.03.2014 по 15.11.2018.

Відповідно до пункту 1 Дозволу перевізник забезпечує безпечне користування послугами пасажирського автомобільного транспорту, належну якість послуг з перевезення, культуру обслуговування пасажирів в автобусах, своєчасність перевезень пасажирів та зберігання їх багажу, пільгові перевезення в установленому законодавством порядку, дотримання порядку перевезення пасажирів на маршрутах, розкладу руху, схеми руху.

За твердженням позовної заяви (з урахуванням заяви від 26.02.2020), позивач, здійснюючи перевезення пільгових категорій громадян у загальній кількості 1384 осіб на автобусному маршруті загального користування сполученням Київ-Прилуки (рейси 813/814, 815/816) зазнав втрат на загальну суму 97 713, 80 грн, у зв`язку з чим просив суд компенсувати їх за рахунок позивача.

Відповідно до частини третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, саме на фізичну особу-підприємця Савченка Олега Анатолійовича як позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач до позовної заяви долучив копії відомостей автостанцій у період з січня 2016 року по листопад 2018 року як докази, що підтверджують здійснення ним перевезення пільгових категорій громадян.

Згідно статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Підпункт 10 Пункту 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 № 176 зобов`язує автомобільного перевізника здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд.

Позивач звертає увагу на порушення вимог законодавства, оскільки на автобусному маршруті загального користування Прилуки - Київ, рейси 813/814, 815/816, на період з 26.11.2016 по 15.11.2018 не було визначено обсягів пільгових перевезень та порядку компенсації збитків від їх здійснення. Означене питання залишилось неврегульованим дозволом, а також щодо нього не укладались жодні інші угоди.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що з моменту видачі дозволу між ним та відповідачем виникли господарські зобов`язання, оскільки з одного боку, у позивача виникли права і зобов`язання щодо здійснення перевезень пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування, в тому числі обов`язок здійснювати пільгові перевезення, а з іншого - у відповідача відповідно до вимог частини другої статті 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» виникло зобов`язання надати позивачу, як перевізнику, що здійснює пільгові перевезення пасажирів, компенсацію відповідно до закону.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначаються Законом України «Про автомобільний транспорт». Цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (стаття 3 означеного Закону).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про автомобільний транспорт» надання соціально значущих послуг автомобільного транспорту здійснюється відповідно до законодавства з питань поставки продукції для державних потреб. Соціально значущими послугами автомобільного транспорту є послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за визначеними уповноваженими органами тарифами та на пільгових умовах відповідно до законодавства.

Статтею 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» унормовано, що засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Посилання позивача на норми частини другої статті 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» не приймаються судом до уваги, оскільки вказана норма регулює засади діяльності автоперевізника на договірних умовах, у даному ж випадку має місце здійснення перевезень на підставі дозволу.

В матеріалах справи відсутні та суду не надано доказів, які підтверджують існування договірних відносин між позивачем та відповідачем, що регулюють пасажирські перевезення.

Як передбачено частиною третьою статті 35 «Про автомобільний транспорт» перевезення пасажирів автобусами в режимі регулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах загального користування на договірних умовах із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Частинами першою, четвертою статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Перевіряючи наявність у відповідача повноважень, які стосуються предмету спору, суд зазначає, що статтею 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено систему органів державного регулювання та контролю, до якої входить також і центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту; він забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту. Реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною другою статті 7 Закону України "Про автомобільний транспорт" забезпечення організації пасажирських перевезень на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Відповідно до Положення про Міністерство інфраструктури України (Мінінфраструктури України), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2015 року № 460, Мінінфраструктури є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінінфраструктури є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту, надання послуг поштового зв`язку, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, розвитку, будівництва, реконструкції та модернізації інфраструктури авіаційного, морського та річкового транспорту, дорожнього господарства, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості).

Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 370/2011 «Питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті (Укртрансінспекцію).

Відповідно до Положення Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2014 р. № 299, Укртрансінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті.

Укртрансінспекція відповідно до покладених на неї завдань організовує та проводить конкурси з перевезення пасажирів на міжнародних та міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласних маршрутах); видає, позбавляє чи анулює дозвіл на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах загального користування - підпункти 21, 22 пункту 4 Положення.

Статтею 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. При цьому стаття розмежовує ці відносини в залежності від території, охопленої автобусними маршрутами загального користування (міські, приміські та міжміські маршрути, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), та приміські та міжміські, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути)).

Відповідно до частини другої вказаної статті відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються дозволом органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування автобусних маршрутів, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування (рейсів), які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника. Форму дозволу, порядок його видачі та анулювання визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Отже, з наведеного випливає, що у відносинах із автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути) відповідач як центральний орган, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, визначає форму дозволу, порядок його видачі та анулювання. В свою чергу, Укртрансінспекція безпосередньо організовує та проводить конкурси з перевезення пасажирів на міжнародних та міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласних маршрутах) та встановлює відносини з переможцями конкурсу шляхом видачі дозволу.

Такі відносини характерні у випадку із позивачем. Характер таких відносин підтверджується виданим йому дозволом на здійснення відповідних перевезень. Дозволом встановлено умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування, умови анулювання та переоформлення дозволів. Порядок та умови проведення компенсації перевізнику за надані послуги з перевезення пільгових категорій пасажирів дозволами не визначений.

В свою чергу чинним законодавством України не визначено обов`язку (повноважень), способу і порядку для проведення відповідачем компенсації перевізнику за надання послуги з пільгових перевезень пасажирів на автобусних міжобласних маршрутах.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач не є органом відповідальним за здійснення компенсації перевізнику за надання послуги з пільгових перевезень пасажирів на автобусних міжобласних маршрутах.

З приводу посилання відповідача, наведеного у письмовому відзиві, що стосується неналежного відповідача, суд зазначає наступне.

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. (Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частини перша та друга статті 48 ГПК України). Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі.

Встановивши відсутність правових та фактичних підстав заявлених вимог, суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд відзначає, що за змістом статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права.

При застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача у даному випадку не порушені, позовна давність та наслідки її спливу не застосовуються.

У відповідності до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Савченка Олега Анатолійовича до Міністерства інфраструктури України про стягнення 97 713, 80 грн відмовити повністю.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку і строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 12.10.2020 р.

Суддя Н.І. Зеленіна