ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2020 справа № 914/2140/20

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В. за участю секретаря судового засідання Марінченко Р.І., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Акціонерного товариства «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Підприємства теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго», м. Самбір, Львівська область

про стягнення 5 378,88 грн.

Представники сторін:

від позивача: Орел Сергій Сергійович;

від відповідача: Сливка Василь Васильович адвокат;

Представникам сторін роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.46 ГПК України. Заяв про відвід судді не надходило. У відповідності до ст.222 ГПК України здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою програмно-апаратного комплексу "Акорд".

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Акціонерне товариство «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Підприємства теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» про стягнення заборгованості на суму 5 378,88 грн. Суд постановив здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 22.09.2020 року судове засідання відкладено на 13.10.2020 року.

В ході розгляду справи відповідачем подано відзив на позовну заяву №27360/20 від 21.09.2020 року.

Позивачем за №28842/20 від 06.10.2020 року подано відповідь на відзив на позовну заяву.

Відповідачем за №29370/20 від 09.10.2020 року подано заперечення на відповідь на відзив.

Судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів.

Враховуючи те, що норми ст. 81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п. 4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав позивача на своєчасне вирішення спору, суд вважає за можливе ухвалити рішення в цій справі.

Враховуючи, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, в судовому засіданні 13.10.2020 року, відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів.

Враховуючи те, що норми ст. 81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п. 4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав позивача на своєчасне вирішення спору, суд вважає за можливе ухвалити рішення в цій справі.

Враховуючи, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, в судовому засіданні 13.10.2020 року, відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Аргументи позивача

Між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Підприємством теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» 11.10.2018 року укладено договір №6607/18-ТЕ-21 постачання природного газу.

На виконання умов Договору, Позивач передав у власність Відповідача природній газ на загальну суму 770 367,04 грн., що підтверджується актами приймання передачі природного газу.

Оплату за природний газ Відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 6.1 договору (з 01.12.2018 пункту 5.1 Договору в редакції додаткової угоди від 26.11.2018 №4).

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу Відповідача перед Позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання Відповідачем умов Договору складає 4 176,71 грн., згідно детального розрахунку.

Розмір нарахованих 3% річних від основного боргу складає 1 202,17 грн., згідно детального розрахунку.

Загальна сума боргу Відповідача перед Позивачем, що підлягає стягненню згідно цього позову складає 5 378,88 грн.

У відповіді на відзив Позивач зазначив, що умови договору не містять жодної відкладної обставини щодо проведення розрахунків з Позивачем в інші строки, ніж визначені Договором. З посиланням на Порядок №256 та рішення Верховного суду зазначив, що застосування такого до даних правовідносин не звільняє Відповідача від обов`язку сплатити на користь Позивача платежі відповідно до ст. 625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.

Позивач описав, що нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні зобов`язанням за Договором зі сплати поставленого природного газу в розмірі 770 367,04 грн., яке виконувалось неналежним чином протягом дії Договору.

Враховуючи вищевикладене просив позовні вимоги задоволити повністю.

Аргументи відповідача

Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. N 256.

Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

Відповідно до Постанови КМУ від 04.03.2002 р. N 256 як Позивач, так і Відповідач є учасниками розрахунків за спожитий природний газ з 01 січня 2018 року.

Згідно Постанови КМУ від 04.03.2002 р. N256, змінився порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений за Договором постачання природного газу №6159/1718-ТЕ-21 від 21.09.2017 року, а саме, щодо тих сум заборгованості, які становили предмет їх регулювання.

З посиланням на рішення Верховного суду відповідач зазначив, що нарахування сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат за порушення відповідачем строків оплати за Договором має бути здійснено на суму боргу, яку відповідач сплатив власними коштами, з порушенням строків оплати, поза межами дії Постанови N 256.

Відповідно до контррозрахунку проведеного Відповідачем загальна сума пені складає 3565,33 грн., а 3 % річних 598,73 грн.

Відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій на підставі ст. 233 ГК України та описав обставини, які змусили Відповідача просити зменшення всіх штрафних санкцій є соціально значимими та винятковими, особливо в період карантину, на час дії якого на Законодавчому рівні заборонено нараховувати штрафні санкції за несплату комунальних послуг, що в свою чергу також негативним чином відображається на фінансовому становищі Відповідача.

В запереченні на відповідь на відзив Відповідач зробив акцент на тому, що рішення Верховного суду на які посилається Позивач не можуть братись до уваги, оскільки такі відправлено на новий розгляд.

З урахуванням викладеного просив відмовити в позові.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Підприємством теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» 11.10.2018 року укладено договір №6607/18-ТЕ-21 постачання природного газу.

На виконання умов Договору, Позивач передав у власність Відповідача природній газ на загальну суму 770 367,04 грн., що підтверджується актами приймання передачі природного газу.

Відповідно до пункту 6.1 Договору (з 01.12.2018 пункт 5.1 Договору в редакції Додаткової угоди від 26.11.2018 №4), оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Оплату за природний газ Відповідач здійснив несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 6.1 договору (з 01.12.2018 пункту 5.1 Договору в редакції додаткової угоди від 26.11.2018 №4).

Пунктом 8.2 Договору (з 01.12.2018 пунктом 7.2 Договору в редакції додаткової угоди від 26.11.2018 №4) визначено, що у разі прострочення Відповідачем оплати згідно п. 6.1 Договору, Відповідач зобов`язується сплатити Позивачу пеню у розмірі 15.3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

З урахуванням порушень умов Договору утворилась заборгованість, а тому Позивачем на суму заборгованості нараховано пеню та 3% річних.

ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до вимог ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 ЦК України що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 ЦК України).

Згідно із ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 2 ст.218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 8.2 Договору (з 01.12.2018 пунктом 7.2 Договору в редакції додаткової угоди від 26.11.2018 №4) визначено, що у разі прострочення Відповідачем оплати згідно п. 6.1 Договору, Відповідач зобов`язується сплатити Позивачу пеню у розмірі 15.3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Так, згідно п.8.2. Договору., позивач нарахував відповідачу за зобов`язаннями пеню у розмірі 4 176,71 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач, на підставі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання зобов`язання нарахував відповідачу 3% річних в розмірі 1 202,17 грн.

Суд здійснивши системний аналіз розрахунку боргу, з урахуванням наявного факту здійснення оплат частково за рахунок власних коштів та решта за рахунок субвенції з державного бюджету, розрахунок Позивача є невірним, оскільки в ньому містяться нарахування 3% річних та пені на субвенційні кошти:

- сплачена 05.02.2019 року субвенційними коштами (ПКМУ №256) сума у розмірі 110 870, 21 грн. була зарахована Позивачем в погашення заборгованості за грудень 2018 року;

- сплачена 28.03.2019 року субвенційними коштами (ПКМУ №256) сума у розмірі 91 180, 61 грн. була зарахована Позивачем в погашення заборгованості за січень 2019 року;

- сплачена 29.03.2019 року субвенційними коштами (ПКМУ №256) сума у розмірі 29 668, 86 грн. була зарахована Позивачем в погашення заборгованості за лютий 2019 року;

- сплачена 30.05.2019 року субвенційними коштами (ІІКМУ №256) сума у розмірі 21 446, 32 грн. була зарахована Позивачем в погашення заборгованості за березень 2019 року.

Вищевикладене підтверджується випискою по операціях за Договором № 6607/18-ТЕ-21 з 01.01.2018 року по 31.03.2020 року, яка долучена до позовної заяви та завірена печаткою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

З огляду на те, що розрахунок за природний газ за договором №6607/18-ТЕ-21 від 11.10.2018 р. за рахунок коштів, отриманих з Державного бюджету України на надання пільг, субсидій та компенсацій населенню був здійснений між сторонами в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002р., правові підстави для нарахування відповідачу трьох відсотків та інфляційних у цій частині відсутні.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 року у справі № 908/885/18, у постанові Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі №904/1210/18 викладені правові висновки, що підставою для нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України є несвоєчасне здійснення оплат боргу, поза межами встановленого порядку, за рахунок власних коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, субвенційними коштами сплачено за грудень 2018 року березень 2019 року на суму 253 166,00 грн. за спожитий газ згідно договору №6607/18-ТЕ-21 від 11.10.2018 року. Так, із врахуванням погоджених умовами договору строків оплати, визначених позивачем періодів нарахувань, наведених у розрахунках, підставними є вимоги позивача щодо стягнення 3% річних в розмірі 598,73 грн., пені в розмірі 3 565,33 грн. В іншій частині позовні вимоги є недоведеними та з огляду на встановлені судом обставини та наявність відповідних доказів спростованими.

Суд звертає увагу, що заявлені до стягнення санкції не є надмірно великими в порівнянні із збитками кредитора в розумінні статті 233 ГК України, а тому відсутні підстави для задоволення зменшення розміру останніх.

Станом на день прийняття рішення, доказів оплати проведених позивачем нарахувань пені, 3% річних та доказів в спростування наведених обставин суду не надано.

Згідно із ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини які є предметом доказування у справі судом визнаються встановленими та позовні вимоги до відповідача щодо 3% річних у розмірі 598,73 грн. та пені у розмірі 4 164,06грн. є обґрунтованими, не спростованими, підтвердженими належними доказами та підлягають задоволенню. В решті позовних вимог щодо стягнення пені та 3% річних належить відмовити у зв`язку необґрунтованістю та безпідставністю заявлення.

На підставі положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України з відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати в розмірі судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 74, 76, 77, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Підприємства теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» (81400, Львівська область, місто Самбір, вулиця С. Крушельницької, буд. 9, ідентифікаційний код 05506477) на користь Акціонерного товариства «Нафтогаз України» (01601, м. Київ,вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 4 164,06 грн., з яких 3% річних 598,73 грн., пеня 3565,33 грн. та 1627,26 грн. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 15.10.2020 року.

Суддя З.В. Горецька