ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2020 р. м. Київ Справа № 911/1323/20

Господарський суд Київської області у складі судді Д.Г.Зайця, за участю секретаря судового засідання О.О.Стаднік, розглянувши матеріали справи

за позовом Фермерського господарства «Західний Буг» ОСОБА_1 , Волинська обл., м. Володимир-Волинський

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пьотінгер Україна», Київська область, м. Бориспіль

про визнання договору недійсним

представники:

від позивача - Р.І.Гопоненко

від відповідача - Р.В.Дідківський

вільний слухач- Л.В.Чадюк

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява №06-203 від 12.05.2020 року (вх. №1332/20 від 13.05.2020 року) Фермерського господарства «Західний Буг» ОСОБА_1 (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пьотінгер Україна» (далі відповідач) про визнання недійсним Договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року, зазначаючи при цьому, що такий Договір суперечить вимогам ч.1 ст. 227 ЦК України та ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, оскільки, позивачем при укладенні Договору не було отримано дозволу засновників (учасників), вищого органу управління та виконавчого органу для укладення цього Договору. Вказане, на думку позивача, свідчить про порушення умов даного Договору та про недійсність Договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року

Ухвалою суду від 09.06.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/1323/20 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 07.07.2020 року.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 30.06.2020 року (вх. №13510/20 від 03.07.2020 року), в якому відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні 07.07.2020 року повідомив, що ним не отримано відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 07.07.2020 року продовжено строк підготовчого провадження у справі №911/1323/20 на тридцять днів та відкладено розгляд справи на 04.08.2020 року.

До суду від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 13.07.2020 року (вх. 11444/20 від 15.07.2020 року).

До суду від відповідача надійшла заява б/н від 23.07.2020 року (вх. №15388/20 від 24.07.2020 року) про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Ухвалою суду від 04.08.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі, закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 06.10.2020 року.

До суду від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 18.09.2020 року (вх. №19852/20 від 18.09.2020 року).

Представник позивача у судовому засіданні 06.10.2020 року позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.10.2020 року проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов та просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору по суті у судовому засіданні 06.10.2020 року, відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пьотінгер Україна» (за договором - продавець) та Фермерським господарством «Західний Буг» ОСОБА_1 (далі - покупець) 27.03.2020 року укладено Договір купівлі-продажу №27032917/2 сільськогосподарської продукції (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець - оплатити та прийняти сільськогосподарську техніку, обладнання та аксесуари (далі - товар). Найменування, модель товару, найменування додатково обладнання, аксесуарів, кількість та ціна зазначені у Специфікації (Додаток №1), що є невід`ємною частиною цього Договору.

Пунктом п. 2.1. Договору, визначено, що загальна сума Договору становить гривневий еквівалент 144500,00 євро, що становить 4237404,70 грн., в тому числі ПДВ 706234,12 грн.

Згідно п. 3.3. Договору, передача товару продавцем покупцеві за кількістю, якістю і комплектністю відповідно до Специфікації (додаток №1) оформлюється видатковою накладною. Право власності на товар переходить до покупця з дати підписання видаткової накладної на товар.

Відповідно до п. 4.1. Договору, оплата ціни товару в гривнях на дату укладення Договору здійснюється покупцем шляхом виконання платежів: попередній платіж у розмірі 25% ціни товару в гривнях на дату укладення Договору, визначеної у п. 2.2. цього Договору з врахуванням умов п. 2.8. Договору; остаточний платіж цього Договору складається з 75% ціни товару в гривнях на дату укладення Договору, визначеної у п. 2.2. цього Договору з врахуванням умов п. 2.8. Договору. Платежі здійснюються покупцем згідно графіку здійснення платежів.

У п. 8.2. Договору сторони погодили, договір вважається укладеним і є обов`язковим для сторін з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором, або до моменту його припинення відповідно до умов цього Договору.

Згідно Специфікації (додаток №1 до Договору), предметом Договору сторони погодили посівну комбінацію Terrasem Pottinger C 6 Fertilizer, арт. номер 8517.00.640.8 загальною вартістю 4237404,70 грн. разом з ПДВ.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджує, що вказаний договір суперечить вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 92, ст. 227 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки його підписано особою - директором ТОВ «Пьотінгер Україна», якого не було уповноважено та підписання, тобто з перевищенням повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України, договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України,зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

В свою чергу, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). У зв`язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п`ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

У відповідності до ч. 2 ст. 207 ЦК України, у редакції чинній на момент укладення договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно ч. 1 ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Органи юридичної особи діють у межах повноважень, наданих їм установчими документами та законом. Орган юридичної особи як її частина представляє інтереси останньої у відносинах з іншими суб`єктами права без спеціальних на те повноважень (без довіреності). Між юридичною особою та її органом правові відносини не виникають, а тому дії її органу визнаються діями самої юридичної особи. У відносинах з третіми особами слід виходити з презумпції наявності достатнього обсягу повноважень на здійснення дієздатності юридичної особи як у одноособового органу юридичної особи, так і керівника її колегіального органу.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ст. 6 Статуту відповідача (що діяв на момент укладення оскаржуваного Договору та додатків до нього), органами товариства є: Загальні Збори Учасників; Виконавчий орган - Директор; Орган, що здійснює контроль за діяльністю Директора Товариства.

Згідно пп. 6.1.3.4 п. 6.1 Статуту відповідача, до компетенції Загальних Зборів Учасників належать обрання та відкликання Директора та членів органу, що здійснює контроль за діяльністю Директора Товариства.

Підпунктом 6.2.1. Статуту відповідача визначено, що виконавчим органом Товариства є Директор. Загальні Збори Учасників можуть своїм рішенням призначити Директора та заступників директора. В цьому випадку Директор або заступник директора має право діяти самостійно та окремо, якщо інше не встановлено рішенням Зборів Учасників.

Відповідно до пп. 6.2.3., 6.2.4. п. 6.2. Статуту відповідача, Директор здійснює оперативне керівництво діяльністю Товариства, вирішує всі питання, за винятком питань, які відносяться відповідно до Статуту до компетенції Зборів Учасників. Директор підзвітний Зборам Учасників та організовує виконання їх рішень. Директор діє без довіреності від імені Товариства, представляє його інтереси в усіх установах, підприємствах та організаціях, укладає угоди, в тому числі і трудові, видає довіреності, відкриває рахунки в банках, має право розпоряджатися матеріальними засобами Товариства , видає накази та розпорядження, які є обов`язковими для всіх робітників Товариства. Директор може передавати своїм заступникам повноваження, віднесені цим статутом до його компетенції.

До матеріалів справи долучено Протокол (рішення) №1 Загальних Зборів Учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Пьотінгер Україна» від 01.02.2007 р. згідно якого, серед іншого, вирішено затвердити Статут Товариства та призначити ОСОБА_2 Директором Товариства а також, трудовий договір від 20.02.2007 року, укладений між ТОВ «Пьотінгер Україна» та ОСОБА_2 про призначення ОСОБА_2 на посаду директора ТОВ «Пьотінгер Україна» і наказ ТОВ «Пьотінгер Україна» №1-К від 23.02.2007 року, згідно якого ОСОБА_2 приступає до виконання обов`язків Директора Товариства з 23 лютого 2007 року.

Судом встановлено, що спірний Договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року підписано від імені відповідача директором Андрущаком В.В., який діяв на підставі Статуту та протоколу Загальних Зборів Учасників ТОВ «Пьотінгер Україна» №1 від 01.02.2007 р., про що зазначено в преамбулі до вказаного Договору.

Крім того, Верховний суд України зазначив свою правову позицію щодо обмеження повноважень на представництво юридичних осіб, яка висловлена в постанові від 12.04.2017 р. у справі №6-72цс17, якою Верховним судом України було визначено, що частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (ст.ст. 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Стаття 92 ЦК України визначає презумпцію наявності у керівника повноваження на здійснення дієздатності юридичної особи та передбачає, що орган або особа, яка виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Позивач не обґрунтував та не надав належних доказів, яким саме чином порушуються його права станом на жовтень 2020 року, в той час як спірний Договір укладено у березні 2017 року.

Суд також звертає увагу, що переданий товар перейшов у власність відповідача з моменту підписання видаткової накладної.

Враховуючи надані у справі докази, позивачем не спростовано факту невикористання даного товару власними потужностями підприємства, та/або його подальшій реалізації будь-яким третім особам.

Натомість, під час розгляду даної справи, судом встановлено, що в провадженні Господарського суду Волинської області перебуває справа №903/293/20 за позовом ТОВ «Пьотінгер Україна» до ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 про стягнення 1773770,27 грн. заборгованості за невиконання умов Договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року.

Відповідно до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Із змісту норми ч. 1 ст. 241 ЦК України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі №3-59гс14, від 06.04.2016 року у справі №3-84гс16 та постанові Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №18812/17.

Правовий аналіз змісту ч. 1 ст. 241 ЦК дозволяє дійти висновку про те, що законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №910/8794/16, при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

Так, з долучених до матеріалів справи доказів та пояснень відповідача, позивачем здійснено часткову оплату поставленого товару за спірним договором а також, підписано акт звірки взаємних розрахунків.

Таким чином, позивачем сплативши частину поставленого відповідачем та отриманого позивачем товару та підписавши акт звірення взаємних розрахунків, яким підтверджено існування заборгованості за спірним договором, фактично здійснено визнання та прийняття до виконання в подальшому спірного Договору.

Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 13 ЦК України).

Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Таким чином, суд зазначає, що в силу приписів положень вказаних вище норм підставою виникнення прав та обов`язків сторін даного спору є безпосередньо Договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року.

Суд дійшов висновку, що при укладанні спірного Договору сторонами погоджено істотні умови та не порушено приписів ст.ст. 203, 215 ЦК України, а твердження позивача про недійсність Договору спростовується наявними в матеріалах справи документами та нормами чинного законодавства, а тому,у суду відсутні правові підстави для визнання Договору недійсним.

Щодо посилань позивача на порушення ч. 1 ст. 227 ЦК України, при укладенні спірного правочину суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Питання ліцензування у господарській діяльності в Україні регулюються Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності». Перелік видів господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, вказаний у ст. 7 цього Закону.

Згідно Статуту відповідача і витягу з ЄДРПОУ станом на дату укладення спірного правочину предметом діяльності відповідача є, зокрема, оптова та роздрібна торгівля сільськогосподарською технікою (машинами) та устаткуванням, включаючи трактори, приладдя, інвентар та інше.

Предметом спірного правочину є продаж сільськогосподарської техніки, а саме, посівної комбінації. Таким чином, станом на момент укладання між сторонами оспорюваного позивачем Договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки, обов`язок щодо ліцензування для осіб, що здійснюють торгівлю сільськогосподарською технікою Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» не передбачено, а відтак, посилання позивача на порушення ст. 227 ЦК України, як на підставу для визнання недійсним спірного правочину, також є безпідставним.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що наведені позивачем доводи щодо визнання недійсним оспорюваного договору на підставі ст. 227 ЦК України не знайшли свого відображення в матеріалах справи, наявність всіх обов`язкових ознак для визнання оспорюваного договору недійсним позивач не довів, інших доводів, що договір суперечить чинному законодавству України суду також не надано, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Стосовно строку позовної давності, про пропуск якої при зверненні позивача з даним позовом зазначено відповідачем у відзиві, слід зазначити наступне.

Враховуючи, що пропуск строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі наявності підстав для його задоволення, однак за наслідками розгляду спору по суті судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог і в позові відмовлено, питання пропуску строку позовної давності не підлягає дослідженню, оскільки не впливає на результат вирішення спору.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв`язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачеві у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 123, 129, 233, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Фермерського господарства «Західний Буг» ОСОБА_1 (44700, Волинська область, м. Володимир-Волинський, вул. Ганни Жежко, буд. 9, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пьотінгер Україна» (08300, Київська область, м. Бориспіль, вул. Привокзальна, буд. 50, ) про визнання Договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року недійсним відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 16.10.2020 року.

Суддя Д.Г. Заєць