УХВАЛА

06 жовтня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/1346/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Дроботової Т.Б., Ткача І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Черненка О.В.

за участю представників:

Позивача: Кривонос О.М.

Відповідача: Ярчак І.С.

Третя особа: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Національного антикорупційного бюро України

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020

(головуючий - Разіна Т.І., судді Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2020

(суддя Котков О.В.)

у справі №910/1346/19

за позовом Служби безпеки України

до Національного антикорупційного бюро України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про спростування недостовірної інформації,

ВСТАНОВИВ:

1. Служба безпеки України (далі - СБУ) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ), про : 1) визнання недостовірною поширену директором НАБУ ОСОБА_1 інформацію про СБУ наступного змісту:

- "...одна із цих операцій стосувалася фіксації "кришування" грального бізнесу і до цього грального бізнесу також були причетні керівники, окремі керівники Служби безпеки України...

- "...така неприкрита діяльність, вона не може бути без "кришування" з боку найвищих посадових осіб. Якраз тоді одна із операцій була направлена на те, щоб зафіксувати на причетність до "кришування" цього бізнесу незаконного працівників Служби безпеки України, безпосередньо працівників "К";

2) зобов`язання НАБУ спростувати вказану недостовірну інформацію про СБУ у спосіб найбільш подібний до способу її поширення - шляхом повідомлення директором НАБУ на офіційному публічному заході (зокрема, брифінгу) про недостовірність поширеної інформації, із запрошенням представників ЗМІ;

2) зобов`язання НАБУ в письмовому вигляді повідомити Комітет Верховної Ради України з питань запобігання і протидії корупції та членів цього Комітету - народних депутатів України, які були присутні на його засіданні ІНФОРМАЦІЯ_4, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 про недостовірність вказаної інформації про СБУ, поширеної директором НАБУ.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на положення ст. 19, ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 Цивільного кодексу України, та зазначав про те, що інформація поширена директором НАБУ ІНФОРМАЦІЯ_4 на засіданні Комітету Верховної Ради України з питань запобігання і протидії корупції та відповідно на сайтах телеканалів: 5 канал (ІНФОРМАЦІЯ_2), Громадського TV (ІНФОРМАЦІЯ_3), 112 Україна ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ґрунтується лише на припущеннях, є недостовірною, тому підлягає спростуванню.

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020, позов задоволено частково. Визнано недостовірною поширену директором НАБУ ОСОБА_1 інформацію про СБУ "...одна із цих операцій стосувалася фіксації "кришування" грального бізнесу і до цього грального бізнесу також були причетні керівники, окремі керівники Служби безпеки України... ". Зобов`язано НАБУ спростувати вказану недостовірну інформацію про СБУ у спосіб найбільш подібний до способу її поширення - шляхом повідомлення директором НАБУ на офіційному публічному заході (зокрема, брифінгу) про недостовірність поширеної інформації, із запрошенням представників ЗМІ. Зобов`язано НАБУ в письмовому вигляді повідомити Комітет Верховної Ради України з питань запобігання і протидії корупції (далі - Комітет) та членів цього Комітету - народних депутатів України, які були присутні на його засіданні ІНФОРМАЦІЯ_4, про недостовірність вказаної інформації про СБУ, поширеної директором НАБУ. Здійснено розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

4. Судові рішення мотивовано тим, що: - інформація: "...одна із цих операцій стосувалася фіксації "кришування" грального бізнесу і до цього грального бізнесу також були причетні керівники, окремі керівники Служби безпеки України... " була поширена директором НАБУ, шляхом повідомлення в публічному виступі та передана по телебаченню і в мережі Інтернет, стосується саме СБУ, та є фактичним твердженням директора НБУ;

- при цьому, вказана поширена інформація є недостовірною, оскільки відповідачем не надано суду доказів, що підтверджують достовірність зазначеної інформації, отже, внаслідок поширення директором НАБУ. вищезазначеної недостовірної інформації були порушені особисті немайнові права позивача, зокрема, право на інформацію та право на недоторканність ділової репутації, а тому позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

5. Разом з цим, що стосується іншої інформації, а саме: "...така неприкрита діяльність, вона не може бути без "кришування" з боку найвищих посадових осіб. Якраз тоді одна із операцій була направлена на те, щоб зафіксувати на причетність до "кришування" цього бізнесу незаконного працівників Служби безпеки України, безпосередньо працівників "К"…" ця інформація поширена директором НАБУ ОСОБА_1 є його оціночними судженнями, отже, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у позові в цій частині позову.

6. Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, НАБУ звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та постанову у справі та прийняти нове рішення про відмову у позові.

7. Касаційну скаргу подано на підставі пункту 1 частини 2 ст. 287 ГПК України.

В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень, згідно з приписами п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій при винесені оскаржуваних рішень неправильно застосували положення ст. 30 Закону України "Про інформацію", без врахування висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18. Так, скаржник зазначає, що суди помилково визнали спірну інформацію фактичним твердженням відповідача, оскільки спірна інформація є оціночним судженням і зважаючи на положення ст. 30 Закону України "Про інформацію" не підлягає спростуванню.

8. Скаржником було подано клопотання про зупинення виконання судових рішень у справі, обґрунтоване тим, що судові рішення у справі набрали законної сили і підлягають виконанню у спосіб визначений у судових рішеннях, тобто НАБУ має виконати судові рішення та повідомити на офіційному публічному заході (зокрема, брифінгу), з запрошенням представників ЗМІ, про недостовірність поширеної інформації. Отже, у випадку скасування Верховним Судом оскаржуваних судових рішень поновлення прав скаржника неможливе.

9. Відповідно до ч. 1 ст. 332 ГПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Клопотання про зупинення виконання судових рішень має бути мотивованим, містити підстави для зупинення виконання судового рішення, підтверджені належними доказами. У клопотанні заявник повинен навести обґрунтування його вимог та довести, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для відновлення порушених прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, або буде неможливим повернення виконання судових рішень у разі, якщо вони будуть скасовані.

10. Розглянувши вказане клопотання Верховний Суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для його задоволення.

11. У відзиві на касаційну скаргу, позивач посилаючись на безпідставність доводів та вимог викладених у касаційній скарзі, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

12. Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги, доводи відзиву на касаційну скаргу разом з матеріалами справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою з таких підстав.

13. Відповідно до ст. 287 ГПК України (тут і далі - в редакції від 08.02.2020, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

14. Отже, у разі подання касаційної скарги, зокрема на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, у ній зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

15. Касаційну скаргу з посиланням на положення частини 2 статті 287 ГПК України мотивовано тим, що апеляційний господарський суд ухвалив оскаржуване судове рішення без урахування висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18.

16. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

17. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 904/1145/19, від 04.06.2020 у справі № 904/1923/19.

18. Щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18, на яку посилається скаржник у скарзі.

19. Предметом спору у справі № 904/4494/18 є вимоги про спростування недостовірної інформації. Судовими рішеннями у вказаній справі позов щодо спростування недостовірної інформації задоволено, з посиланням на ст. ст. 34, 68 Конституції України, ст.ст. 94, 277 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 27, Закону України "Про інформацію". Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання поширеної відповідачем інформації недостовірною та її спростування, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що матеріалами справи підтверджується розповсюдження відповідачем недостовірної інформації щодо діяльності позивача, що є підставою для задоволення відповідних позовних вимог останнього.

20. Переглядаючи судові рішення у справі № 904/4494/18 Велика Палата Верховного Суду, зокрема, вказуючи на положення ст.ст. 34, 68 Конституції України, ст. 201 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 27, Закону України "Про інформацію" визнала обґрунтованими висновки попередніх судових інстанцій про необхідність спростування такої недостовірної інформації. При цьому, Великою Палатою Верховного Суду відхилено доводи відповідача, що інформація, яку просить спростувати позивач, має характер оціночних суджень, оскільки ця інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт.

21. При цьому, Великою Палатою Верховного Суду у справі № 904/4494/18 викладено наступний правовий висновок: належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

22. Предметом позову у даній справі є вимоги про визнання недостовірною інформацію поширену директором НАБУ ОСОБА_1 про СБУ на засіданні Комітету, яке відбулось ІНФОРМАЦІЯ_4, та на сайтах телеканалів. (за змістом визначеним у позові), а також зобов`язання про спростування такої інформації.

23. Вирішуючи спір у даній справі, суди попередніх інстанцій встановили наступні обставини: ІНФОРМАЦІЯ_4 під час засідання Комітету, у присутності членів цього Комітету - народних депутатів України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_22 , ОСОБА_21 та представників засобів масової інформації, директор Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1 повідомив інформацію про Службу безпеки України, а саме:

- "...одна із цих операцій стосувалася фіксації "кришування" грального бізнесу і до цього грального бізнесу також були причетні керівники, окремі керівники Служби безпеки України...;

- "...така неприкрита діяльність, вона не може бути без "кришування" з боку найвищих посадових осіб. Якраз тоді одна із операцій була направлена на те, щоб зафіксувати на причетність до "кришування" цього бізнесу незаконного працівників Служби безпеки України, безпосередньо працівників "К"…" .

24. Запис виступу міститься на сайтах телеканалів за посиланнями:

-ІНФОРМАЦІЯ_5 (5 канал);

- ІНФОРМАЦІЯ_3 (Громадське TV);

-ІНФОРМАЦІЯ_6 (112 Україна).

25. Отже, судами встановлено, що інформація висловлена директором НАБУ в публічному виступі на засіданні комітету ІНФОРМАЦІЯ_4 та поширена по телебаченню і в мережі Інтернет, стосується саме СБУ.

Судові рішенням мотивовано наступними положеннями законодавства та такими висновками.

26. Частиною 4 статті 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

27. За положеннями статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

28. Згідно з статтею 1 Закону України "Про інформацію", приписи якої кореспондуються з частиною 1 статті 200 ЦК України, під інформацією розуміються будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

29. Відповідно до статті 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

30. Згідно із статтею 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

31. За змістом частини першої статті 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, яка порушує право на ділову репутацію юридичної особи.

32. При цьому, відповідно до частини 7 статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

33. Разом з цим, відповідно до частин 1, 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

34. Проаналізувавши положення вищезазначеного законодавства та висновки проведеної лінгвістичної експертизи № 056/376 від 10.12.2019, оцінивши зміст поширеної відповідачем інформації щодо позивача в її системному зв`язку з фактичними обставинами справи, судами встановлено, що інформація "...одна із цих операцій стосувалася фіксації "кришування" грального бізнесу і до цього грального бізнесу також були причетні керівники, окремі керівники Служби безпеки України..." (далі -"...одна із цих операцій …" ), не є оціночним судженням, а є фактичним твердження директора НАБУ. При цьому, вказана інформація є негативною і недостовірною, оскільки відповідачем не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів викладених у висловлюванні.

35. Отже, оскільки поширена інформація "...одна із цих операцій …? є твердженням про факти, яких не існувало, оскільки зазначені факти не можуть бути підтверджені, оспорювана позивачем інформація є недостовірною, порушує майнові права позивача, отже підлягає спростуванню.

36. Щодо іншої інформації "...така неприкрита діяльність, вона не може бути без "кришування" з боку найвищих посадових осіб. Якраз тоді одна із операцій була направлена на те, щоб зафіксувати на причетність до "кришування" цього бізнесу незаконного працівників Служби безпеки України, безпосередньо працівників "К"…" (далі - "...така неприкрита діяльність…"), яка також висловлена директором НАБУ в публічному виступі на засіданні комітету ІНФОРМАЦІЯ_4 та поширена по телебаченню і в мережі Інтернет, судами встановлено, що вказана інформація є оціночним судженням директора НАБУ, а тому не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості, отже позов в цій частині є безпідставним і задоволенню не підлягає.

37. Пунктом 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

38. Звертаючись з касаційною скаргою та обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень у справі, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилався на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18. Скаржник зазначає про те, що суд помилково визнав спірну інформацію фактичним твердженням відповідача, оскільки спірна інформація є оціночним судженням і зважаючи на положення ст. 30 Закону України "Про інформацію" не підлягає спростуванню.

39. Проте Верховний Суд відхиляє зазначені доводи скаржника, як помилкові, оскільки зміст мотивувальної частини оскаржуваної постанови свідчить, що судом апеляційної інстанції ураховано зазначений висновок. Зокрема, суд апеляційної інстанції, при ухваленні оскаржуваної постанови встановив обставини, які у сукупності є юридичним складом правопорушення та свідчать про наявність підстав для задоволення позову. Так, апеляційним судом встановлено поширення спірної інформації, особу якої стосується вказана інформація, визначено, в тому числі і з урахуванням висновку лінгвістичної експертизи № 056/376 від 10.12.2019, що вказана інформація є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, оскільки стосується конкретної особи, конкретних подій та подана, як установлений факт, при цьому, інформація є недостовірною, оскільки не може бути підтверджена відповідачем та відповідно встановлено, що вказана інформація порушує права позивача та підлягає спростуванню.

40. Отже, апеляційним судом, при ухваленні оскаржуваного рішення у цій справі, враховано неведені висновки Великої Палати Верховного Суду.

41. При цьому, суд касаційної інстанції вважає помилковим визначення скаржником у касаційній скарзі, такого правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18, як: ?Доводи відповідача про те, що зазначена вище інформація, яку просить спростувати позивач, має характер оціночних суджень, Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними, оскільки ця інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто обставина виявлення під час обшуку та використання підприємством заборонених наркотичних речовин, на які відсутні дозволи, а також факт уведення карантинних обмежень буцімто через проведений обшук повідомляється чітко, точно та є констатацією факту з боку кореспондентів телеканалу?, оскільки зазначений абзац скаржником взято з загального контексту мотивувальної частини постанови, він не є правовим висновком, а стосується обставин і доводів справи № 904/4494/18.

42. За таких обставин доводи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом відповідних висновків Верховного Суду не знаходять підтвердження, а касаційне провадження підлягає закриттю на підставі наведеного припису пункту 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

43. У зв`язку з тим, що касаційне провадження у справі закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 Господарського процесуального кодексу України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись ст.ст. 129, 233, 296, 300, 301, 308, 314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Національного антикорупційного бюро України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2020 у справі №910/1346/19 відкритого на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді Т.Б. Дроботова

І. В. Ткач