ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"08" жовтня 2020 р.Справа № 922/3059/16 вх. № 3059/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Міньковського С.В.

при секретарі судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши заяву арбітражного керуючого Гриценка І.І. про визнання недійсним договору дарування частки 4/5 комплексу нежитлових приміщень

По справі за заявою Товариство з обмеженою відповідальністю "Спектр-Агро"

до Фізична особа-підприємець Довженко Олександр Сергійович

про визнання банкрутом

за участю сторін: керуючий реалізацією - не з`явився,

пр-к банкрута - Розумна О.О. (ордер №000088 від 10.01.19, договір №1 від 10.01.19),

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ, ПІДСТАВИ ВИМОГ ЗАЯВНИКА, ДОВОДИ УЧАСНИКІВ.

Постановою господарського суду від 22.11.2016 фізичну особу-підприємця Довженко Олександра Сергійовича визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором по справі призначено арбітражного керуючого Гриценка І.І., зобов`язавши його виконати ліквідаційну процедуру.

Ухвалою суду від 12.07.2019 відмовлено у задоволенні заяви представника банкрута Розумної О.О. про визнання недійсними результатів другого повторного аукціону з продажу майна ФОП Довженко О.С., який проведено 04.12.2018 Центральною універсальною біржею.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.12.2019 залишено без задоволення апеляційну скаргу ФОП Довженка О.С., ухвалу господарського суду Харківської області від 12.07.2019 у справі №922/3059/16 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07.05.2020 залишено без змін постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.12.2019 та ухвалу господарського суду Харківської області від 12.07.2019 у справі №922/3059/16. Справу №922/3059/16 направлено для продовження розгляду до господарського суду Харківської області

Під час перебування справи на оскарженні до господарського суду надійшла заява ліквідатора ФОП Довженко О.С. арбітражного керуючого Гриценка І.І. про визнання недійсним договору дарування частки 4/5 комплексу нежитлових приміщень у межах справи про банкрутство №922/3059/16, в якій заявник просить суд: визнати недійсним договір дарування 5/4 частини комплексу від 07.11.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Завадою М.В. за №4598, укладений між фізичною особою Довженко О.С. та Довженко С.О., який складається з: нежитлової будівлі адміністративна з гаражем, літ. "А", "А-1", загальною площею 233,1 кв.м.; нежитлової будівлі проміжного газорегуляторного пункту №3 (ПРП-3), літ. "Б", загальною площею 63,0 кв.м. з допоміжними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою Харківська обл., Лозівський р-н, смт. Орілька, вулиця Мічуріна, будинок 14.

Ухвалою суду від 04.02.2020 заяву ліквідатора було залишено без руху, в зв`язку з виявленими недоліками.

20.02.2020 на адресу суду від ліквідатора надійшла заява про усунення недоліків та надано докази доплати судового збору.

Ухвалою від 09.06.2020, в зв`язку з поверненням справи до господарського суду, суд призначив заяву керуючого реалізацією про визнання недійсним договору дарування до розгляду в судовому засіданні, залучивши до розгляду даної заяви сторін спірного правочину: банкрута Довженка Олександра Сергійовича та Довженка Сергія Олександровича, зобов`язавши залучених осіб надати суду відзив на заяву.

29.09.2020 до суду надійшли уточнення до заяви про визнання недійсним договору дарування, в яких заявник, арбітражний керуючий Гриценко І.І. зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з підстав, зокрема, укладання боржником договору дарування. На думку, арбітражного керуючого Гриценка І.І., договір дарування 4/5 частини комплексу будівель від 07.11.2013 року було укладено Довженко О.С. задля уникнення звернення стягнення на вказане майно в рамках погашення заборгованості перед ТОВ "Спектр-Агро", заборгованість якого в подальшому було підтверджено рішенням господарського суду від 30.01.2014 у справі №922/4748/13.

На виконання вимог ухвали суду, представником ФОП Довженка О.С. було надано відзив на заяву керуючого реалізацією (ліквідатора), в якому проти доводів заявника заперечує в повному обсязі, просить суд відмовити в задоволенні заяви. Свої заперечення обґрунтовує тим, що: по-перше, на час порушення справи про банкрутство ФОП Довженко О.С. діяв Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції після 19.01.13, який не містить такої підстави, як укладання договору дарування, для визнання правочину недійсним; по-друге, ліквідатор посилається на фіктивність укладеного правочину, проте не посилається на правову норму, на підставі якої суд має прийняти рішення про визнання договору недійсним; в-третє, новий власник вступив в право власності, володіє, користується та розпоряджається майном, постійно проводить поточні ремонти та провів капітальний ремонт будівлі. Крім того, представник банкрута, зазначив, що арбітражний керуючий звернувся до суд після спливу строку позовної давності, тому просить суд застосувати наслідки пропуску позовної давності.

Присутній в судовому засіданні представник банкрута, доводи, викладені у відзиві підтримує в повному обсязі та просить суд відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі.

Від арбітражного керуючого на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду заяви про визнання недійсним договору дарування, в зв`язку з тим, що арбітражний керуючий знаходиться на самоізоляції з підстав хвороби одного з його помічників, з яким він контактував.

Проте, в обгрунтування свого клопотання арбітражним керуючим будь-яких доказів надано не було, в зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду заяви та вважає за можливе розглянути заяву про визнання недійсним правочину в даному судовому засіданні по суті.

Стаття 202 ГПК України визначає наслідки неявки в судове засідання учасника справи. Зокрема ч. 1 цієї статті визначає загальне правило, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Частина 3 цієї статті ГПК України визначає, що, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Розглянувши матеріали справи, заяву арбітражного керуючого Гриценка І.І., вислухавши усні пояснення представника банкрута, здійснивши оцінку всіх доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви керуючого реалізацією, виходячи з наступного.

НОРМИ, ЯКІ ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ.

Згідно ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті першому статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Відповідно до положень ч. 6 ст.12 Господарського процесуального кодексу України в редакції після 15.12.2017р. господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

У відповідності до ч.9 ст. 30 ГПК України в редакції після 15.12.2017 визначена виключна підсудність при розгляді справ про банкрутство. Так, п.8. та п.9 ч.1 ст.20 цього Кодексу передбачено, що такі спори, розглядаються судом за місцезнаходженням боржника.

Отже особливістю вирішення таких спорів полягає в тому, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, без порушення нових справ з метою судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна та коштів боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів. (Постанова ВС у справі за № 910/10829/17 від 20.02.2018р.).

Також суд зазначає, що 18.10.2018 прийнятий новий Кодекс України з процедур банкрутства, який набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Кодексом. Кодекс України з процедур банкрутства почав діяти з 21.10.2019.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Ухвалою суду від 09.06.2020 судом здійснено перехід на нові норми Кодексу України з процедур банкрутства, який почав свою дію з 21.10.2019, тому подальший розгляд справи здійснюється з врахуванням норм нового Кодексу.

За приписами ч. 1 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 3 наведеної статті, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - Кодекс, КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначено порядок вирішення спорів у справі про банкрутство.

За приписами статті 9 зазначеного Кодексу визначено, що за результатом розгляду господарським судом заяв, клопотань та скарг, суд виносить ухвали.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ І ВИСНОВОК СУДУ.

Матеріалами справи підтверджено, що арбітражний керуючий Гриценко І.І. звернувся до суду з заявою про визнання договору дарування частки 4/5 комплексу нежитлових приміщень від 07.11.2013, в якій просить суд: визнати недійсним договір дарування 4/5 частини комплексу від 07.11.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Завадою М.В. за №4598, укладений між фізичною особою Довженко О.С. та Довженко С.О., який складається з: нежитлової будівлі адміністративна з гаражем, літ. "А", "А-1", загальною площею 233,1 кв.м.; нежитлової будівлі проміжного газорегуляторного пункту №3 (ПРП-3), літ. "Б", загальною площею 63,0 кв.м. з допоміжними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою Харківська обл., Лозівський р-н, смт. Орілька, вулиця Мічуріна, будинок 14.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що ФОП Довженко О.С. здійснив відчуження нерухомого майна шляхом укладання договору дарування задля в наступному не виконання рішення господарського суду Харківської області від 30.01.2014 у справі №922/4748/13 про стягнення на користь ТОВ "Спектр-Агро" заборгованості та задля можливості продовжувати використовувати вищевказану територію у своїй господарській діяльності, що підпадає під приписи ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, тому цей правочин, на думку арбітражного керуючого Гриценка І.І., має бути визнаний недійсним.

Суд частково погоджується з такими доводами керуючого реалізацією, з огляду на наступне.

По-перше. Частина 1 ст. 42 Кодексу визначає, що правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

- боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

- боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

- боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Частиною 2 ст. 42 зазначеного Кодексу встановлено, що правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

- боржник уклав договір із заінтересованою особою;

- боржник уклав договір дарування.

З урахуванням вищенаведеного, при доказуванні підстав для визнання недійсним правочину в порядку вимог ст. 42 Кодексу України про банкрутство стороною повинно бути доведено, що в наслідок укладення такого правочину (договору) у підозрілий період у боржника було відчужено майнові активи, внаслідок чого було завдано збитки боржнику та порушено інтереси кредиторів в частині зменшення обсягу забезпечення задоволення вимог кредиторів і нанесено їм шкоду.

Тобто, такий правочин вчинений в підозрілий період, є дійсним за вимогами статтей 203, 215 ЦК України.

Отже, визнання недійсним правочинів (договорів) боржника є тим господарсько-правовим заходом у судових процедурах банкрутства, який спрямований на повернення, збереження майна боржника та задоволення власних вимог боржника до інших контрагентів за договорами на користь його кредиторів, що істотно відрізняється від підстав визнання недійсним правочинів зазначених у ЦК України або ГК України.

Суд констатує, що через безоплатне укладання 07.11.2013 (тобто у "підозрілий" період за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство ФОП Довженко О.С., справу відкрито 10.10.2016) договору (правочину) дарування 4/5 частини комплексу нежитлових будівель, Довженко О.С. фактично зменшив свої активи, тим самим створив умови неможливості виконання (повністю або частково) грошових зобов`язань перед кредитором ТОВ "Спектр-Агро", заборгованість перед яким у ФОП Довженко О.С. була якраз на момент укладання спірного правочину за договором поставки №1612/01-Х від 16.12.2011.

Разом з тим, відповідно до норм ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормами ст. 257 цього ж кодексу передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками:

1) має юридичний склад;

2) позначає сплив строку;

3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову);

4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи;

5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом;

6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.

Застосування позовної давності (в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови:

1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права;

2) таке обмеження повинно мати легітимну мету;

3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04.12.1995 у справі "Беллет проти Франції" (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07.12.2010 у справі "Seal v. The United Kingdom" за заявою № 50330/07), а саме:

- строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18.03.2008 у справі "Dacia S.R.L. v/ Moldova" за заявою № 3052/04);

- застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20.05.2010 у справі "Lelas v. Croatia" за заявою №55555/08);

- механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20.12.2007 у справі "Phinikaridou v. Cyprus" за заявою № 23890/02).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, згідно з приписами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи, що ФОП Довженко О.С. є стороною у справі про банкрутство, а також стороною спірного правочину дарування, то як наслідок мав всі права на звернення до суду з письмовою заявою про застосування до спірних відносин строку позовної давності, що має бути передбачувальним, оскільки здійснює захист своїх прав як ініціатор (дарувальник) спірного правочину нежитлових будівель.

Кодексом України з процедур банкрутства в редакції від 21.10.2019 спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду із заявою про визнання недійсними угод боржника) не встановлено, отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності.

Відповідно до статті 257 ЦК позовна давність установлюється тривалістю в три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (частина перша статті 258 ЦК). Водночас законодавець не допускає зміни порядку обчислення позовної давності, встановленого імперативними нормами статей 253-255 ЦК.

Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК).

Статтею 92 ЦК визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Отже, для юридичної особи як сторони правочину (договору тощо) днем початку перебігу позовної давності слід вважати день вчинення правочину, оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права за цим правочином.

Суд звертається до правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 14.03.2018 у справі № 464/5089/15, у пункті 6.25 постанови від 04.04.2019 у справі № 910/15456/17, в постановах від 28.05.2019 у справі 5015/118/11 та від 22.10.2019 у справі № 910/15453/17.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення арбітражного керуючого (ліквідатора/керуючого реалізацією) до суду із заявою про захист інтересів боржника.

Тому при визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування як обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство та дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), оскільки ні Закон про банкрутство (положення якого втратили чинність), ні чинний Кодекс України з процедур банкрутства не встановлюють спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними правочинів, укладених боржником). Отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності.

У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме боржник, а не арбітражний керуючий (ліквідатор), а тому, визначаючи початок перебігу позовної давності у цій справі, слід враховувати, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись боржник в особі уповноваженого органу.

Отже, при дослідженні питання пропуску позовної давності в спорі слід з`ясовувати, коли про порушення своїх прав довідався або міг довідатися боржник в особі уповноваженого органу.

Правильність наведеної позиції стосовно правил перебігу позовної давності у справах про банкрутство також підтверджується, якщо звернутися до конструкції частини першої статті 261 ЦК України, в основу якої покладено принцип єдності (одинності) суб`єкта, чиї права порушено.

Аналіз норм права, якими врегульовані питання позовної давності дає підстави для висновку, що у разі, коли законодавець вживає вислови "свої цивільні права", "цивільні права особи", "здійснення права", він має на увазі право, яке належить одній особі, право однієї особи, а не декількох осіб, якщо інше прямо не зазначено у тексті відповідної норми.

Тож при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, дізналася або могла довідатися особа, що є носієм права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження із захисту цього права. У справах про банкрутство цією особою є арбітражний керуючий, на якого за законом на підставі рішення суду покладаються обов`язки та надаються повноваження розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора.

При цьому і в разі пред`явлення у межах справи про банкрутство позову (заяви) самою особою, право якої порушене (боржником), і у разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути арбітражний керуючий, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності не містять ні частина перша статті 261 ЦК України, ні норми спеціального закону, що регулюють порядок вирішення спорів у справі про банкрутство.

Таким чином, початком перебігу строку позовної давності для юридичної або фізичної особи є днем, коли уповноважена особа на представництво її інтересів дізналась/могла довідатись про оспорюваний правочин, а не в залежності від подальшої зміни відповідної особи (призначення іншого арбітражного керуючого у справі про банкрутство).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012.

Крім того необхідно відмитими, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Господарським судом у справі про банкрутство №922/3059/16 встановлено порушення права і охоронюваного законом інтересу кредитора ТОВ "Спектр-Агро", проте позовна давність щодо визнання недійсним договору дарування від 07.11.2013 року сплила 07.11.2016, про що зроблено заяву представником банкрута.

Як встановлено судом, провадження у справі про банкрутство ФОП Довженко О.С. відкрито ухвалою суду від 10.10.2016 року та зобов`язано арбітражного керуючого Гриценко І.І. (свідоцтво №1216 від 04.07.2013р.) кандидатура якого була визначена за допомогою автоматизованої системи, надати суду докази в підтвердження організаційної та технічної можливості виконувати повноваження арбітражного керуючого у даній справи (договір оренди офісу, наявність транспортного засобу, квитанція про сплату страхового внеску згідно договору цивільно-правової відповідальності арбітражного керуючого, завантаженість по іншим справам, тощо).

Постановою господарського суду від 22.11.2016 ФОП Довженко О.С. було визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Гриценка І.І.

Спірний договір дарування 4/5 частини комплексу було укладено 07.11.2013.

З викладеного вбачається, що термін на оскарження правочину не виходить за рамки строку зазначеного в ст. 42 КУзПБ.

Таким чином, Гриценко І.І. міг дізнатися про порушене право кредитора з моменту його призначення ліквідатором, а саме з 22.11.2016 року. Однак, арбітражний керуючий Гриценко І.І., починаючи з 22.11.2016 року не вживав заходів для визнання недійсним правочину, укладеного за три роки до порушення провадження у справі про банкрутство та скористався правом на оскарження правочину лише 30.12.2019. Тобто поза межами строку позовної давності. Будь-яких доказів, які би свідчили про поважність обставин пропуску строку позовної давності та клопотання про відновлення строку заявником подано не було.

На підставі вищенаведеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви керуючому реалізації про визнання недійсним договору дарування частки 4/5 комплексу нежитлових приміщень, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Згідно ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 42, 58-65, 130-133 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 74, 86, 202, 233-235 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви керуючого реалізацією про визнання недійсним договору дарування частки 4/5 комплексу нежитлових приміщень від 07.11.2013.

2. Ухвалу направити керуючому реалізацією, кредитору, банкруту, залученій особі Довженко С.О .

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала підписана 13.10.2020.

Суддя Міньковський С.В.