РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.10.2020Справа № 910/7513/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви Акціонерного товариства «Дарницький завод ЗБК»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ БУД ІНВЕСТ»

про стягнення 3 253 789,88 грн.

за участю представників:

від позивача: Калініченко М.В.

від відповідача: Качинський О.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Дарницький завод ЗБК» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ БУД ІНВЕСТ» 5 653 789,88 грн., з яких: 4 409 541,72 грн. - основного боргу, 503 029,52 грн. - сума штрафу, 596 913,58 грн. - сума пені, 75 454,43 грн. - 3% річних, 68 850,63 грн. - інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки № 498 від 11.06.2018 в частині повного та своєчасного здійснення розрахунків за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 (після усунення недоліків позовної заяви) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 03.08.2020.

21.07.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Комфорт Буд Інвест" надійшов відзив.

У судовому засіданні 03.08.2020 судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 19.08.2020.

14.08.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" надійшла відповідь на відзив.

19.08.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Комфорт Буд Інвест" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2020 прийнято до розгляду заяву Акціонерного товариства «Дарницький завод ЗБК» про зменшення розміру позовних вимог, з одночасним визначенням нової ціни позову - 3 253 789, 88 грн., з яких: 2 009 541,72 грн. - основного боргу, 503 029,52 грн. - сума штрафу, 596 913,58 грн. - сума пені, 75 454,43 грн. - 3% річних, 68 850,63 грн. - інфляційні втрати. Враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.09.2020.

07.09.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2020 розгляд справі відкладено на 05.10.2020.

У судовому засіданні 05.10.2020 представник позивача надав пояснення, підтвердив факт часткового погашення відповідачем основного боргу окремими платежами на загальну суму 1 800 000 грн., який відбувся після прийняття судом до розгляду заяви про зменшення позовних вимог, у зв`язку з чим сума часткового погашення не була врахована при формуванні остаточної ціни позову. На підтвердження фактів часткових погашень надав виписку по банківському рахунку. Також позивач наголосив про відсутність погашень відповідачем залишку суми основного боргу та заявлених штрафних санкцій, підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов.

У судовому засіданні 05.10.2020 представник відповідача так само надав докази часткового погашення спірної заборгованості та надав додаткові пояснення по суті спору.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

11.06.2018 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) був укладений договір поставки товарного бетону та залізобетонних виробів № 498 (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується у встановлений строк передати у власність покупця товарний бетон та залізобетонні вироби, а покупець зобов`язується своєчасно прийняти та оплатити товар і сплатити постачальнику за нього грошові кошти.

Кількість замоленого товару, його асортимент за сортами, групами, підгрупами, видами, марками може визначатися у специфікації (п.2.1. Договору).

Пунктом 7.4. Договору встановлено, що оплата здійснюється покупцем з додержанням умов Договору та на підставі рахунків-фактур постачальника.

Згідно з умовами пункту 10.1. Договору він набирає чинності з моменту підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2018, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії Договору, жодна зі сторін не повідомила іншу сторону про намір припинити дію Договору, його дія автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що, за доводами позивача, відповідач лише частково виконав грошові зобов`язання з повної та своєчасної оплати отриманого за Договором товару, внаслідок чого виникла заборгованість, на яку також нарахована пеня і штраф згідно умов Договору, а також 3% річних та інфляційні втрати.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що внаслідок укладення договору між сторонами правочину склалися господарські правовідносини, а також, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 263 Господарського кодексу України господарсько-торговельною є діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання у сфері товарного обігу, спрямована на реалізацію продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання, а також допоміжна діяльність, яка забезпечує їх реалізацію шляхом надання відповідних послуг. Господарсько-торговельна діяльність опосередковується, зокрема, господарськими договорами купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що на виконання умов укладеного Договору, позивачем у вересні - грудні 2019 року було поставлено, а відповідачем прийнято товар, що підтверджується видатковими накладними, копії яких наявні у матеріалах справи. Загальна сума прийнятого позивачем товару склала 4 566 021,49 грн.

Видаткові накладні (копії яких наявні в матеріалах справи) підписані повноважними представниками сторін без заперечень та зауважень, зокрема, щодо кількості якості товару, а також строків його поставки. Крім того, зазначені видаткові накладні містять посилання саме на реквізити укладеного між сторонами Договору.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано, що на виконання умов Договору позивачем було поставлено товар згідно видаткових накладних. При цьому, зважаючи на положення розділу 7 Договору в частині порядку здійснення розрахунків, суд дійшов висновку про те, що обов`язок покупця з оплати отриманого ним товару по кожній окремій видатковій накладній є таким, що настав.

Разом з цим, матеріалами справи, зокрема наданими сторонами платіжними дорученнями та виписками з банківського рахунку, підтверджується, що відповідач лише часткового здійснив оплату товару, внаслідок чого заборгованість покупця у зв`язку з неповною оплатою отриманого товару станом на 14.08.2020 (дата подання заяви про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду) склала 2 009 541,72 грн.

Разом з цим, судом встановлено, що під час розгляду справи відповідач здійснив часткові погашення заборгованості на загальну суму 1 800 000 грн., а саме:

- на суму 900 000 грн. згідно платіжного доручення № 2292 від 21.08.2020;

- на суму 500 000 грн. згідно платіжного доручення № 2387 від 18.09.2020;

- на суму 400 000 грн. згідно платіжного доручення № 2402 від 24.09.2020.

Факт часткового погашення відповідачем суми основного боргу на загальну суму 1 800 000 грн. також підтверджений представниками обох сторін у судовому засіданні.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

За таких обставин, враховуючи сплату відповідачем грошових коштів у розмірі 1 800 000 грн. в якості погашення спірної заборгованості після звернення позивача з позовом до суду (що підтверджується належними доказами та безпосередньо самим позивачем), суд дійшов висновку щодо закриття провадження у справі № 910/7513/20 в частині стягнення з відповідача на користь позивача вищезазначеної частини основного боргу, у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами.

Таким чином, на час ухвалення рішення по даній справі, доведеною та реально існуючою є сума основної заборгованості у розмірі 209 541,72 грн., а відтак саме зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо вимоги позивача про стягнення пені та штрафу за порушення відповідачем строків оплати товару, суд зазначає наступне.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 8.3. Договору передбачено, що за прострочення оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню від суми невиконаних грошових зобов`язань в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, інфляційні та штраф у вигляді 20% річних від простроченої суми.

У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та штрафу за визначений ним період, суд встановив, що він виконаний арифметично правильно, з дотриманням вимог чинного законодавства України та умов укладеного між сторонами договору. Контррозрахунку та обґрунтованих заперечень з приводу порядку нарахування штрафних санкцій відповідачем подано не було. Отже, вимоги про стягнення з відповідача пені на суму 596 913,58 грн. та штрафу на суму 503 029,52 грн. заявлені позивачем правомірно, обґрунтовано, а відтак підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд враховує наступне.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат у межах заявленого періоду, суд дійшов висновку про те, що заявлені суми обчислені позивачем обґрунтовано та арифметично вірно, а тому підлягають стягненню з відповідача.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, господарський суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 209 541,72 грн. - основного боргу, 503 029,52 грн. - штрафу, 596 913,58 грн. - пені, 75 454,43 грн. - 3% річних, 68 850,63 грн. - інфляційних втрат.

Провадження в частині стягнення 1 800 000 грн. основного боргу підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмету спору на підставі пункту 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Судовий збір покладається на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі №910/7513/20 в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ БУД ІНВЕСТ» на користь Акціонерного товариства «Дарницький завод ЗБК» суми основного боргу в розмірі 1800 000 грн., у зв`язку з відсутністю предмета спору.

2. Позовні вимоги задовольнити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ БУД ІНВЕСТ» (03038, м. Київ, вул. Казимира Малевича, буд. 8, ідентифікаційний код: 42095613) на користь Акціонерного товариства «Дарницький завод ЗБК» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 11, ідентифікаційний код: 01373298) 209 541,72 грн. - основного боргу, 503 029,52 грн. - штрафу, 596 913,58 грн. - пені, 75 454,43 грн. - 3% річних, 68 850,63 грн. - інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору у розмірі 48 806,85 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 07.10.2020.

Суддя І.В. Приходько