ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"12" жовтня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2252/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю.М. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Рошен Де Люкс" (66300, Одеська область, м. Подільськ, вул. Соборна, буд. 216-А)

до відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 48 153,99 грн

Історія справи.

1. Зміст позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Рошен Де Люкс".

03.08.2020р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Рошен Де Люкс" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить суд стягнути з відповідача 48 153,99 грн, з яких: сума основного боргу - 28 135,51 грн, пеня - 6 062,32 грн, 3% річних - 898,67 грн, штраф - 13 057,49 грн, а також судові витрати у сумі 5 402 грн, а саме судовий збір у сумі 2 102 грн та витрати на правову допомогу сумі 3 300 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №24673 від 28.09.2019р. в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.08.2020р. за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/2252/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Вказаною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 ГПК України.

Ухвала суду від 10.08.2020р. була надіслана позивачу на визначену у позовній заяві адресу та отримана останнім 21.08.2020р., що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням (а.с.76).

Відповідачу по справі ухвала про відкриття провадження у справі була надіслана в межах строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, на його адресу реєстрації та отримана останнім 18.08.2020р., що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням (а.с.75).

Крім того, про розгляд справи відповідач також повідомлявся шляхом здійснення телефонограми.

22.09.2020р. від позивача до суду надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи докази оплати правової допомоги.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учассуд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.

Водночас, суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зі змісту ст. 165 ГПК України вбачається, що свої заперечення проти позову відповідач може викласти у відзиві на позовну заяву. При цьому, згідно ч. 4 ст. 165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, жодних заперечень проти позову не надав, з огляду на що суд вважає за можливе відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

3. Фактичні обставини, встановлені судом.

28.09.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рошен Де Люкс" (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Соколовим Іваном Миколайовичем (покупець) було укладено договір поставки №24673 (а.с.40-41), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцю кондитерські вироби, спеції та інше (надалі - товар), а покупець прийняти та оплатити його на умовах, визначених в Договорі. Кількість, асортимент, ціна товару та адреса доставки визначається в видаткових накладних (специфікаціях), які є невід`ємною частиною договору.

Умовами п. 2.4. договору сторони погодили, що оплата товару здійснюється на протязі 6 календарних днів з моменту прийняття товару покупцем відповідно до п.п.3.2.-3.6. договору.

Згідно п. 2.5. договору оплата поставленого товару може здійснюватися у формі: 1) у формі безготівкового розрахунку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника; 2) у формі готівкового розрахунку, шляхом внесення грошових коштів у касу постачальника (або іншим способом, не забороненим законодавством); 3) у разі здійснення розрахунків за допомогою третіх осіб, покупець передає грошові кошти за поставлений товар за домовленістю між ним та третьою особою або за договором доручення, згідно якого третя особа зобов`язується внести грошові кошти на розрахунковий рахунок або в касу постачальника.

Договір вважається укладеним з момент підписання повноважними представниками сторін і діє протягом року.

На виконання умов договору, 30.09.2019р. позивачем згідно видаткової накладної №RDL00118338 (а.с.43-46) було поставлено ФОП Соколову Івану Миколайовичу товар на суму 43 524,98 грн.

Поставлений товар відповідачем з порушенням строку оплачено частково на суму 15 389,47 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії фіскальних чеків (а.с.47-50).

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено претензію (а.с.51-52), яка була отримана ФОП Соколовим Іваном Миколайовичем, однак залишена без задоволення.

Доказів погашення вартості товару на суму 28 135,51 грн матеріали справи не містять.

При цьому, з інформації, розміщеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суду стало відомо про припинення ФОП Соколовим Іваном Миколайовичем підприємницької діяльності 29.01.2020р.

4. Позиція суду.

4.1. Щодо юрисдикції даного спору.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За змістом статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №910/8729/18, від 09.10.2019 у справі 127/23144/18.

Згідно зі ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Статтею 26 ЦК України передбачено, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З наведених норм законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст.50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус "фізична особа-підприємець" сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право-і дієздатністю, та не обмежує їх.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/16713/15.

Відповідно до ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598- 609 ЦК України, статей 202- 208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Враховуючи наведене у сукупності, суд зазначає, що позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив господарську юрисдикцію спору відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як Фізичної особи - підприємця не припинились.

4.2. Щодо правовідносин сторін.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно до ст.193 ГК України, яка цілком кореспондується зі ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи вищезазначене та те, що належних доказів, які б спростовували наявність заборгованості у розмірі 28 135,51 грн відповідач, згідно приписів ст.ст. 74, 76-77 ГПК України, суду не надав, та вказана заборгованість підтверджується матеріалами справи, суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рошен Де Люкс" в частині стягнення основного боргу цілком обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Аналізуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 6062,32 грн та штрафу у сумі 13 057,49 грн, суд вказує наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п.6.2. договору у разі невиконання/несвоєчасного виконання п. 2.4. даного Договору постачальник має право стягнути з покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ діючої на момент порушення зобов`язання за кожний день прострочення. Штрафні санкції застосовуються до покупця до повного погашення ним заборгованості.

Судом при перевірці розрахунку пені (а.с.55), було встановлено його часткову помилковість з огляду на неврахування положень ст.254 ЦК України, з огляду на що, за допомогою системи "Ліга-закон" було зроблено власний розрахунок пені в межах визначеного позивачем періоду.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
43524.9808.10.2019 - 24.10.20191716.5000 %0.090 % 668.97
43524.9825.10.2019 - 12.12.20194915.5000 %0.085 % 1811.35
41135.5113.12.2019 - 30.01.20204913.5000 %0.074 % 1491.02
38135.5131.01.2020 - 12.03.20204211.0000 %0.060 % 962.77
33135.5113.03.2020 - 23.04.20204210.0000 %0.055 % 760.49
28135.5124.04.2020 - 11.06.2020498.0000 %0.044 % 602.68
28135.5112.06.2020 - 22.07.2020416.0000 %0.033 % 378.22
28135.5123.07.2020 - 30.07.202086.0000 %0.033 % 73.80

Таким чином загальна сума пені складає 6 749,30 грн. Разом з тим, приймаючи до уваги положення Господарського процесуального кодексу України щодо меж позовних вимог, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми пені у заявленому позивачем розмірі 6 062,32 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.04.2019р. по справі №917/194/18).

Так умовами п.6.3. договору сторони погодили, що за необґрунтовану відмову або ухилення від оплати продукції, за несвоєчасну оплату товару покупець виплачує постачальнику за вимогою останнього неустойку у вигляді штрафу, зокрема, у розмірі 30% від суми неоплаченого товару за прострочення оплати понад 30 календарних днів.

Як встановлено суслом, звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами, позивач заявив вимоги про стягнення штрафу у розмірі 30% від суми поставленого товару - 43 524,98 грн.

Водночас, виходячи із системного аналізу положеннь п.6.3. договору, суд не погоджується з визначеною позивачем базою для нарахування штрафу, та вважає, що відповідна сума штрафу підлягає нарахуванню на суму неоплаченого товару, заявлену до стягнення.

Враховуючи такі висновки суду, обґрунтованою та такою, що здійснена у відповідності до положень договору є сума штрафу у розмірі 8 440,65 грн.

Поряд з цим суд вказує, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Правовий аналіз зазначених приписів свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

За думкою суду, враховуючи, що поставлений позивачем товар відповідачем було частково оплачено, при цьому жодних доказів понесення позивачем збитків внаслідок несвоєчасної оплати відповідачем отриманого товару суду не надано, а також враховуючи збільшений сторонами строк нарахування неустойки, зокрема пені, стягнення усієї нарахованої позивачем суми штрафу, не відповідає критерію співмірності.

За думкою суду не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, у зв`язку з чим суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, обмежити розмір штрафу, що підлягає стягненню з відповідача, до 5000 грн.

Аналізуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 898,67 грн, суд вказує наступне.

Згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При перевірці розрахунку 3% річних (а.с.66), судом також встановлено його помилковість, з огляду на неврахування положень ст.254 ЦК України та того, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який стягується 3%, з огляду на що, за допомогою системи "Ліга-закон" було зроблено власний розрахунок 3% річних.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
43524.9808.10.2019 - 22.01.20201073 %382.57
41135.5123.01.2020 - 24.02.2020333 %111.27
38135.5125.02.2020 - 18.03.2020233 %71.89
33135.5119.03.2020 - 08.06.2020823 %222.71
28135.5109.06.2020 - 30.07.2020523 %119.92

Таким чином, загальна сума 3% річних складає 908,36 грн. Водночас, приймаючи до уваги положення чинного господарського процесуального законодавства щодо меж позовних вимог, суд задовольняє відповідні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у визначеній позивачем сумі 898,67 грн.

Оцінюючи вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 3 300 грн, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.ч.1,3 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1,2, ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При цьому, у разі відмови у позові такі витрати, згідно з ч.4 ст.129 ГПК України покладаються на позивача.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За приписами ч.3 ст.126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з позовної заяви, позивач, заявляючи вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу, зазначив, що такі витрати склали 3 300 грн, з яких згідно детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, 800 грн - зустріч, консультація з клієнтом, узгодження правової позиції, 2 500 - вивчення документів, підготовка та подання до Господарського суду Одеської області позовної заяви, представництво інтересів клієнта у суді.

Відповідно до положень ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно з положеннями пункту 4 статті 1, частини третьої статті 27 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

У підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу ТОВ "Рошен Де Люкс" надано суду укладений між ним та Адвокатським бюро "Ольги СЛАВОВОЇ" в особі керуючого бюро - адвоката Славової Ольги Анатоліївни договір про надання правової допомоги №01/06/20 від 01.06.2020р., відповідно до якого клієнт доручає, адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених в даному договорі, а клієнт зобов`язується оплатити її.

Відповідно до п. 4.1. договору за надання правової допомоги (послуг) клієнт сплачує адвокатському бюро гонорар, розмір якого розраховується відповідно до фактично наданих послуг за тарифами, вказаними в додатку №1 до договору. Підставою для оплати гонорару є наданий адвокатським бюро рахунок.

За умовами п. 4.5. договору оплата здійснюється на підставі рахунку адвокатського бюро, який воно надає клієнту разом з актом приймання-передачі наданих послуг з розрахунком суми оплати, виходячи з обсягу часу, що його було витрачено на надання правової допомоги (послуг) за договором, тарифів, зазначених в додатку №1 до договору, фактичних витрат, зазначених в п. 4.3. договору.

За результатами надання правової допомоги складається акт приймання-передачі наданих послуг, що підписується представниками кожної сторони. В акті вказується обсяг наданої адвокатським бюро правової допомоги та вартість.

Крім того, у підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу, ТОВ "Рошен Де Люкс" також надано копію рахунку-фактури №2 від 14.08.2020р. (а.с.79) на загальну суму 9200 грн, з яких 2500 грн - консультація, підготовка та подача позовної заяви до господарського суду Одеської області про стягнення заборгованості з ФОП Соколова І.М, 2500 грн - консультація, підготовка та подача позовної заяви до господарського суду Одеської області про стягнення заборгованості з ФОП Алієв Автанділ, консультація, 2 500 грн - підготовка та подача позовної заяви до господарського суду Одеської області про стягнення заборгованості з ФОП Максименко О.Л., 300 грн - участь у судовому засіданні по справі №916/1308/20 про стягнення заборгованості з ФОП Бузили В.Ф., 800 грн - підготовка заяв до казначейства про повернення судового збору по 4 справам, 600 грн - підготовка документів до врегулювання спору в позасудовому порядку з ФОП Кубстка; платіжне доручення на суму 9200 грн (а.с.80), в якому в графі призначення платежу зазначено: послуги згідно рахунку №2 від 14.08.2020р.; акт здачі-приймання наданих послуг №08 від 18.08.2020р. (а.с.81).

Дослідивши відповідні документи, суд зазначає про підтвердження позивачем наданими доказами понесення витрат на правову допомогу лише у сумі 2 500 грн. Доказів у підтвердження понесення витрат на правову допомогу у сумі 800 грн матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги доведення позивачем належними доказами понесення витрат на правову допомогу у сумі 2 500 грн, відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру таких витрат, суд зазначає, що заявлені позивачем до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2 500 є обґрунтованими, а в решті такими, що не доведені.

Оцінивши правомірність вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Рошен Де Люкс" щодо покладання на відповідача обов`язку відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу у сумі 2 500 грн, виходячи із загальних принципів справедливості та верховенства права, з огляду на часткову відмову у позові, з урахуванням п.3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, суд вважає за доцільне та правомірне витрати на правову допомогу покласти на обидві сторони пропорційно.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу, без урахування його зменшення, витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, також покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 129,232,233,236-238,240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рошен Де Люкс" (66300, Одеська область, м. Подільськ, вул. Соборна, буд. 216-А, ) основну заборгованість у сумі 28 135 /двадцять вісім тисяч сто тридцять п`ять/ грн 51 коп., пеню у сумі 6 062 /шість тисяч шістдесят дві/ грн 32 коп., штраф у сумі 5 000 /п`ять тисяч/ грн, 3% річних у сумі 898 /вісімсот дев`яносто вісім/ грн 67 коп., судовий збір у сумі 1 900 /одна тисяча дев`ятсот/ грн 47 коп., витрати на правову допомогу у сумі 2 260 /дві тисячі двісті шістдесят/ грн 31 коп.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Ю.М. Щавинська