ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року

м. Київ

Справа № 907/377/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.12.2018 (суддя Васьковський О.В.)

та на постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 (головуючий суддя Бойко С.М., судді Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.)

у справі № 907/377/18

за позовом прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виноградівська взуттєва фабрика"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) ОСОБА_3 , 4) ОСОБА_4 , 5) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Виноградівської міської ради

про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності

(у судовому засіданні взяли участь представники: прокурор Збарих С. М., відповідача - Леміш М. О. )

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. 04.06.2018 прокуратура Закарпатської області в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі (Позивач) посилаючись на ч. 3 ст. 388 та ст. 392 ЦК України звернулась до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою про визнання за державою в особі позивача права власності на 4-х квартирний житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та витребування цього майна з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Виноградівська взуттєва фабрика» (Відповідач).

2. В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що спірне майно безоплатно та у протиправний спосіб вибуло із власності держави. При цьому вказує, що набуття права власності відповідачем на спірне майно є незаконним, оскільки під час приватизації Виноградівської взуттєвої фабрики засновником ВАТ «Виноградівська взуттєва фабрика» у власність не передавалося, тобто не увійшло до статутного капіталу товариства, яке приватизовувалось шляхом корпоратизації, оскільки являло собою житлову будівлю, яка в силу положень п. 2.1.1 та 2.1.2 наказу ФДМ України № 908/68 від 19.05.1999 не підлягала приватизації.

3. При зверненні з даним позовом в обґрунтування необхідності самостійного захисту інтересів держави прокурор вказав на тривалу бездіяльність Міністерства економічного розвитку і торгівлі, яка полягала у невжитті останнім заходів щодо урегулювання спірних правовідносин в судовому порядку, що, на думку прокурора, свідчить про неналежний захист цим органом інтересів держави.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

4. Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 03.12.2018 у задоволенні позову відмовлено, оскільки позивачем не доведено, що спірне майно на момент приватизації Виноградівської взуттєвої фабрики являло собою завершений житловий будинок.

5. Суд, встановивши, що під час приватизації Виноградівської взуттєвої фабрики спірне майно перебувало на балансі останнього в якості об`єкта незавершеного будівництва, а не завершеного житлового будинку, дійшов висновку про відсутність підстав для виключення цього майна з плану приватизації, а відтак і про задоволення позовних вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

6. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2020 рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.12.2018 скасовано, а позов прокуратури Закарпатської області залишено без розгляду.

7. Апеляційний господарський суд виходив з того, що у даній справі не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання позивачем, який є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави. Сама по собі обставина незвернення позивача з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

8. Апеляційний суд зазначив, що саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо). Проте доказів вищенаведеного чи інших доказів, що державний орган не здійснює своїх повноважень і що дійсно встановлене незаконне вибуття державної власності до пред`явлення позову прокурором не наведено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

9. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційну скаргу, в якій просять скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2020 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.12.2018, прийняти нове рішення, яким позов прокуратури Закарпатської області задовольнити повністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)

10. Скаржники посилаються на те, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з неповним з`ясуванням обставин щодо наявності підстав для звернення прокурора із даним позовом.

11. На думку скаржників у даній справі суд може відійти від раніше висловлених правових позицій Верховного Суду щодо участі прокурора у даній справі, виходячи з того, що треті особи без самостійних вимог на предмет спору у цій справі протягом останніх 10 років намагаються вчинити дії з метою захисту їх прав, гарантованих Конституцією, зокрема права на житло.

12. Скаржники зазначили, що неодноразово звертались до органів державної влади та народних депутатів, проте останніми не було вчинено жодних дій, спрямованих на захист прав громадян і лише прокуратура відреагувала на зазначені порушення та звернулась із відповідним позовом до суду. На думку скаржників, хоча позов у цій справі подано в інтересах Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, в кінцевому результаті судове рішення у цій справі надасть змогу захистити права мешканців спірного будинку, які є фактичними власниками квартир, шляхом їх приватизації.

13. Також скаржники не погоджуються з висновками апеляційного суду, які стосуються обставин ненадання прокурором доказів відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо), пославшись на те, що надання таких доказів не переважає над обов`язком держави захищати права громадян.

14. Разом з тим, скаржники не погоджуються з рішенням місцевого господарського суду та вважають його прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушенням норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим просять його скасувати.

Позиція інших учасників справи

15. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін

16. Виноградівська міська рада подала заяву у якій зазначила, що не заперечує проти задоволення касаційної скарги.

17. Інші учасники справи не надали відзивів на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

18. 08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" (далі - Закон України від 15.01.2020 № 460-IX).

19. Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

20. Оскільки касаційну скаргу подано до набрання чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, касаційний розгляд здійснюється відповідно до положень ГПК України у редакції, яка була чинною до 08.02.2020.

Щодо суті касаційної скарги

21. Позов у справі, що розглядається, подано прокурором в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, позовні вимоги мотивовано тим, що порушення вимог законодавства при приватизації Виноградівської взуттєвої фабрики прямо порушує державний інтерес, оскільки внаслідок таких дій з володіння держави вибуло спірне майно, а позивач не здійснює захист цих інтересів шляхом звернення до суду з позовом про витребування з чужого незаконного володіння та визнання за державою права власності, тому прокурор має не тільки законне право, а й обов`язок здійснити захист таких інтересів.

22. У даній справі прокурор обґрунтував наявність "інтересів держави" спричиненням шкоди державі внаслідок неправомірного вибуття з власності держави спірного нерухомого майна при приватизації Виноградівської взуттєвої фабрики, оскільки вказані порушення у сфері управління об`єктами державної власності підривають основні принципи реалізації прав держави як власника таких об`єктів пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними з метою задоволення державних та суспільних потреб.

23. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

24. Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

25. Згідно з абзацами 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

26. Відповідно до абзаців 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

27. Одночасно згідно з положеннями частин 3 - 5 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

28. Таким чином, зі змісту вищезазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

29. Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

30. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

31. Верховний Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

32. Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

33. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки:

"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

34. З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

35. У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

36. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 у справі 906/982/19.

37. Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви прокурор зазначив, що Міністерством економічного розвитку і торгівлі України як уповноваженим органом захищати інтереси держави в даних правовідносинах тривалий час не вживались заходи щодо запобігання вибуттю майна з державної власності та повернення його у власність держави.

38. З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що самого лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо.

39. Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного господарського суду і зазначає, що матеріали цієї справи не містять належних і допустимих доказів того, що Позивач не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави, а сама по собі обставина незвернення Міністерством економічного розвитку і торгівлі України з позовом протягом певного часового періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неможливість виконання нею функцій із захисту інтересів держави.

40. В той же час, Верховний Суд зазначає про помилковість висновків апеляційного господарського суду щодо необхідності надання прокурором доказів внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України, вироку суду щодо службових осіб, доказів накладання дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків.

41. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 викладено наступні правові висновки:

"Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною 7 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності".

42. З огляду на викладене, Касаційний господарський суд зазначає, що суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, відтак Верховний Суд погоджується із доводами касаційної скарги у цій частині. Проте, зазначене не призвело до ухвалення незаконного рішення, а тому не може бути підставою для скасування оскаржуваної постанови.

43. В той же час, Суд відхиляє як необґрунтовані і нерелевантні посилання скаржників на те, що хоча позов у цій справі подано в інтересах Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, в кінцевому результаті судове рішення у цій справі надасть змогу захистити права мешканців спірного будинку, які є фактичними власниками квартир, шляхом їх приватизації.

44. Верховний Суд зауважує, що у даному випадку прокурором позов подано не в інтересах окремих громадян (мешканців спірного об`єкту нерухомого майна), а саме в інтересах держави і предметом спору у даній справі є не визнання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за його мешканцями, а визнання за державою права власності на майно та витребування його у державну власність.

45. Таким чином, за встановлених обставин цієї справи позов заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури правильно залишений судом апеляційної інстанції без розгляду. Доводів, які б ці висновки спростували, у касаційній скарзі не міститься.

46. Що стосується доводів касаційної скарги відносно невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, Верховний Суд зазначає, що з огляду на скасування апеляційним судом зазначеного рішення та встановлення обставини щодо відсутності підстав для звернення прокурора до суду з даним позовом, а також враховуючи межі розгляду справи судом касаційної інстанції, у даному випадку рішення Господарського суду закарпатської області від 03.12.2018 по суті не переглядається.

47. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

48. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

49. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

50. Звертаючись із касаційною скаргою, скаржники не спростували наведених висновків суду апеляційної інстанції та не довели неправильного застосування ним норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого ним судового рішення у справі.

51. За таких обставин, касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного господарського суду - без змін.

Розподіл судових витрат

52. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції, відповідно до статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на скаржників.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Cуд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 у справі № 907/377/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил