РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2020Справа № 910/8636/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт"

до Аграрного фонду

про стягнення 89 214, 22 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 89 214, 22 грн

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором складського зберігання зерна № 294/11 від 12.08.2011.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" залишено без руху. Встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" строк для усунення недоліків позовної заяви.

27.07.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (надіслана засобами поштового зв`язку - 25.07.2020).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову та характер спірних правовідносин, судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

20.08.2020 через відділ автоматизованого документообігу суд Аграрного фонду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що відшкодування витрат, пов`язаних з послугами зберігання зерна відповідно до договорів складського зберігання зерна проводиться Аграрним фондом по бюджетній програмі за КПКВК 1201110 «Витрати Аграрного фонду, пов`язані з комплексом заходів із зберігання, перевезення, переробки та експортом об`єктів державного цінового регулювання державного інтервенційного фонду» через органи Державного казначейства України у разі наявності в обліку відповідного бюджетного зобов`язання та за умови надходження на рахунок поклажодавця коштів з Державного бюджету на зазначені цілі, у зв`язку з чим послуги зберігання зерна не можуть бути оплачені.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

12.08.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" (далі - зерновий склад) та Аграрним фондом (далі - поклажодавець) укладено договір складського зберігання зерна № 294/11, умовами якого передбачено, що поклажодавець зобов`язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці, жита, кукурудзи, ячменю, гречки (об`єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов`язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Відповідно до п. 3.1.1 Договору зерновий склад зобов`язаний прийняти від поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежувальних кондицій, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск поклажодавцеві всієї кількості зерна, що фактично зберігається на день відпуску.

У пункті п. 3.1.5 Договору вказано, що зерновий склад зобов`язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання.

Зерновий склад зобов`язаний зберігати зерно протягом строку, визначеного у договорі (п. 3.1.6 Договору).

Згідно з п. 3.1.9 Договору зерновий склад зобов`язаний повернути зерно за першою вимогою поклажодавця у разі, коли передбачений договором строк зберігання не закінчився.

Пунктом 3.3.2 Договору (в редакції додаткового договору від 31.12.2011) передбачено, що поклажодавець зобов`язаний розраховуватися за надання послуг з приймання, зберігання, відвантаження, а також послуги, що виникають в порядку п. 3.1.4 договору.

Сторонами у п. 5.1 Договору (в редакції додаткового договору від 31.12.2011) погоджено, що розрахунки за надання послуг по зберіганню проводяться у грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Розрахунки за надання послуг по зберіганню зернового складу здійснюється поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів.

Пунктом 5.2 Договору (в редакції додаткового договору від 31.12.2011) встановлено, що граничний розмір плати (тарифу) по зберіганню зерна, придбаного за кошти державного бюджету, встановлюється відповідно до Закону України "Про державну підтримку сільського господарства України".

Відповідно до п. 5.3. договору (в редакції додаткової угоди від 31.12.2011), розмір плати (тарифу) за надання послуг, зокрема зберігання, за тонну на місяць - 17,50 грн.

Згідно п. 5.4. договору (в редакції додаткової угоди від 31.12.2011), поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна з дати передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу згідно актів передавання-приймання до договору складського зберігання на підставі актів виконаних робіт, за умови надходження на рахунок поклажодавця коштів з Державного бюджету на зазначені цілі.

Ціна договору становить 15 000, 00 грн (п. 5.7. договору).

Пунктом 8.1. договору встановлено, що строк зберігання зерна - до пред`явлення вимоги поклажодавцем.

Договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2013, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у повному обсязі (п. 9.1. договору).

Так, у відповідності до умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт" було прийняло на зберігання від Аграрного фонду зерно: жито, 3 класу, 2011 року збирання врожаю, вагою 42 000 кг; жито, 2 класу, 2012 року збирання врожаю, вагою 100 000 кг; жито, 3 класу, 2012 року збирання врожаю, вагою 285 250 кг.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань з оплати наданої у період з 01.08.2018 по 31.03.2019 послуги із зберігання жита, Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт" зверталося до Господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду про стягнення заборгованості у розмірі 59 815,00 грн. за договором складського зберігання зерна № 294/11 від 12.08.2011 за період з 01.08.2018 по 31.03.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2019 у справі № 910/6624/19 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт" задоволено повністю. Стягнуто з Аграрного фонду на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт" грошові кошти у розмірі 59 815 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1 921 грн. 00 коп.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 24.07.2019 у справі № 910/6624/19, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи.

Як зазначає позивач, станом на 01.04.2020 на зберіганні зернового складу перебувало 327, 50 тонн жита 3-го класу та 100, 00 тонн жита другого класу, що підтверджується складськими квитанціями № № 587, 588, 589 від 31.10.2013 року.

Крім того, як стверджує позивач, у зв`язку з переміщенням з одного зернового складу на інший, що відбулося за згодою відповідача, попередні складські квитанції були погашені та виписані нові з врахуванням природних втрат при переміщенні, тож починаючи з 06.05.2019 на зберіганні зернового складу знаходиться 325, 197 тонн жита 3-го класу та 99, 373 тонн жита 2-го класу, що підтверджується складськими квитанціями №№ 1199, 1200, 1201 від 06.05.2019.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо оплати наданих послуг із зберігання жита, внаслідок чого за Аграрним фондом утворилась заборгованість у розмірі 89 214, 22 грн. за період з 01.04.2019 по 31.03.2020.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до частини 3 та 4 статті 294 Господарського кодексу України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статтею 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 961 Цивільного кодексу України товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт" прийняло на зберігання від Аграрного фонду зерно, а саме:

- жито, 3 класу, 2011 року збирання врожаю, вагою 42 000 кг, що підтверджується складською квитанцією на зерно №587 від 31.10.2013 (АХ№085087);

- жито, 2 класу, 2012 року збирання врожаю, вагою 100 000 кг, що підтверджується складською квитанцією на зерно №588 від 31.10.2013 (АХ№085088);

- жито, 3 класу, 2012 року збирання врожаю, вагою 285 250 кг, що підтверджується складською квитанцією на зерно №589 від 31.10.2013 (АХ№085089);

- жито, 3 класу, 2012 року збирання врожаю, вагою 283 461 кг, що підтверджується складською квитанцією № 1199 від 06.05.2019 (АЧ№990149);

- жито, 3 класу, 2011 року збирання врожаю, вагою 41 736 кг, що підтверджується складською квитанцією № 1200 від 06.05.2019 (АЧ№990150);

- жито, 2 класу, 2012 року збирання врожаю, вагою 99 373 кг, що підтверджується складською квитанцією № 1201 від 06.05.2019 (АЧ№990151).

Приписами п. 24 ст. 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" встановлено, що складські документи на зерно - товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов`язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Положеннями ст. 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" передбачено, що зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію. Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня.

Статтею 43 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" унормовано, що якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк (ст. 938 Цивільного кодексу України).

Пунктом 9.1 Договору (в редакції додаткового договору від 31.12.2012) встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2013, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у повному обсязі.

Статтею ст. 946 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Пунктом 8.1 Договору визначено строк зберігання зерна - до пред`явлення вимоги поклажодавця.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що продовження зберігання зерна після закінчення строку договору (31.12.2013) дає зберігачу право вимагати оплати за весь фактичний час зберігання.

У п. 5.3 договору (в редакції додаткового договору від 31.12.2011) сторони погодили, що розмір плати (тарифу) за надання послуг зі зберігання становить 17,50 грн. за 1 тону за місяць.

Як встановлено судом, відповідно до складських квитанцій на зерно №587 від 31.10.2013 (АХ№085087), №588 від 31.10.2013 (АХ№085088) та №589 від 31.10.2013 (АХ№ 085089 ) на зберіганні у позивача перебуває зерно загальною вагою 427,25 тон.

Позивач зазначає, що у зв`язку з переміщенням з одного зернового складу на інший, що відбулося за згодою відповідача, попередні складські квитанції були погашені та виписані нові з врахуванням природних втрат при переміщенні.

Тож, починаючи з 06.05.2019 на зберіганні зернового складу знаходиться 325, 197 тонн жита 3-го класу та 99, 373 тонн жита 2-го класу, що підтверджується складськими квитанціями № 1199 від 06.05.2019 (АЧ№990149), № 1200 від 06.05.2019 (АЧ№990150) та № 1201 від 06.05.2019 (АЧ№990151).

Таким чином, враховуючи, що вартість послуг зі зберігання 1 тони зерна за 1 місяць становить 17,50 грн. та період зберігання зерна, вказаний позивачем (11 місяців - з квітня 2019 року по березень 2020 року), суд дійшов висновку, що за вказаний період вартість послуг із зберігання зерна становить 89 214, 22 грн.

При цьому, суд зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечив факту перебування на зберіганні у позивача зерна за вказаними складськими квитанціями та у спірний період.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

У пункті 5.4 Договору (в редакції додаткового договору від 31.12.2011) сторонами було погоджено, що поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу згідно з актами передавання-приймання до договору складського зберігання зерна на підставі актів виконаних робіт, за умови надходження на рахунок поклажодавця коштів з Держаного бюджету на зазначені цілі.

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявні акти виконаних робіт за договором № 294/11 від 12.08.2011 та докази їх направлення позивачем на адресу Аграрного фонду для погодження та підписання, однак останній їх не підписав.

В той же час, суд зазначає, що у даному випадку непідписання відповідачем актів виконаних робіт не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України, оскільки факт надання послуг зі зберігання підтверджується складськими квитанціями на зберігання зерна - № 1199 від 06.05.2019 (АЧ№990149), № 1200 від 06.05.2019 (АЧ№990150) та № 1201 від 06.05.2019 (АЧ№990151).

Факт зберігання вказаного обсягу зерна (відповідно до складських квитанцій) у спірний період (з квітня 2019 року по березень 2020 року включно) відповідачем не заперечувався, а матеріали справи не містять доказів відвантаження зерна (частини зерна) у цей період, зокрема, складські квитанції не містять відомостей про їх погашення.

Отже, у відповідача як поклажодавця наявний обов`язок оплатити позивачу як зерновому складу послуги зі зберігання зерна, оскільки ним було спожито такі послуги.

Між тим, як вбачається, зі змісту п. 5.4 договору щодо оплати на підставі актів наданих послуг, дана умова договору не встановлює строку виконання відповідачем свого обов`язку з оплати за надані позивачем послуги зі зберігання зерна, оскільки не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату, або чітко визначений період у часі.

Оскільки умовами договору не визначено строку оплати відповідачем наданих позивачем послуг зі зберігання, то у даному випадку підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачем додано до матеріалів справи копію вимоги вих. №393 від 30.04.2019 про сплату заборгованості, а також докази її направлення разом із актами наданих послуг за спірний період (з квітня 2019 року по березень 2020 року включно) на адресу відповідача (в матеріалах справи наявні опис вкладення у цінний лист від 21.05.2020 та фіскальний чек від 22.05.2020), яка отримана відповідачем 25.05.2020, відповідно до інформації з офіційного сайту ПАТ "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищенаведене, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, суд приходить до беззаперечного висновку, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати наданих послуг у розмірі 89 214, 22 грн.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Щодо тверджень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, які, по суті, зводяться до відсутності бюджетного фінансування (так як Аграрний фонд не мав можливості провести процедури закупівель за державні кошти у зв`язку з відсутністю затвердженого в установленому законодавством порядку паспорта бюджетної програми за КПКВК 1201110 "Витрати Аграрного фонду, пов`язані з комплексом заходів із зберігання, перевезення, переробки та експортом об`єктів державного цінового регулювання державного інтервенційного фонду", що спричинило виникнення заборгованості по оплаті послуг зберігання) суд зазначає, що згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 даного Кодексу і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також, суд звертає увагу, що постановою Верховного Суду України від 15.05.2012 року по справі №11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 встановлено, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а тому, в даному випадку, суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність бюджетних коштів як підставу для невиконання грошового договірного зобов`язання з проведення розрахунків з позивачем.

Частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати наданих послуг зі зберігання жита, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору складського зберігання зерна № 294/11 від 12.08.2011 і положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 89 214, 22 грн. підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" - задовольнити.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Грінченка, буд. 1; ідентифікаційний код - 33642855) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт" (45240, Волинська обл., Ківерцівський р-н, с. Липляни, вул. Козацька, буд. 22; ідентифікаційний код - 31496816) 89 214 (вісімдесят дев`ять тисяч двісті чотирнадцять) грн 22 коп. - заборгованості та 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Суддя С. О. Щербаков