ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" жовтня 2020 р. Cправа № 902/258/20

Господарський суд Вінницької області у складу судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Стафійчук І.С.

За участю представників

позивача Панченко Г.В., ордер серії ДП №000022 від 27.12.2019 р.;

відповідача Жданов В.О., довіреність № 342210 від 02.09.2020р..

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська трубна компанія" (Запорізьке шосе, 25, м.Дніпро, 49000; а/с 384, м.Дніпро, 49000)

до: Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (вул.600-річчя, буд.13, м.Вінниця, 21021)

про стягнення 44846,09 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська трубна компанія" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" про стягнення 35040,00 грн - заборгованості за договором поставки, 1293,12 грн - 3% річних, 1493,35 грн - інфляційних втрат та 6993,75 грн - відсотки за користування чужими грошовими коштами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань в частині проведення розрахунків за поставлений товар.

Ухвалою суду від 20.03.2020 позов залишено без руху на підставі ч.1 ст.174 Господарського процесуального кодексу України та встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків: 10 днів з дня вручення ухвали суду.

На виконання ухвали суду від 20.03.2020 по справі № 902/258/20 від позивача 27.03.2020 надійшла заява про усунення недоліків в якій позивач просить стягнути з відповідача 44846,09 грн. а саме: 35040,00 грн - основного боргу, 1298,88 грн - 3% річних, 1493,35 грн - інфляційних втрат та 7013,86 грн - відсотки за користування чужими грошовими коштами.

30.03.2020 до суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи № 902/258/20 в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 31.03.2020 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/258/20 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами (без проведення судового засідання).

10.04.2020 до суду надійшла заява № б/н від 06.04.2020 позивача про об`єднання в одне провадження справ, в якій позивач просить справу № 902/258/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська трубна компанія" до Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" про стягнення 44 846,09 грн. заборгованості згідно договору поставки, що розглядається Господарським судом Вінницької області, провадження у якій відкрите ухвалою від 31.03.2020 та справу № 902/280/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська трубна компанія" до Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" про стягнення 231 430,07 грн. заборгованості згідно договору поставки, що розглядається Господарським судом Вінницької області, провадження у якій відкрите ухвалою від 27.03.2020 об`єднати в одне провадження.

Ухвалою від 13.04.2020 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська трубна компанія" № б/н від 06.04.2020 про об`єднання справи № 902/258/20 в одне провадження зі справою № 902/280/20 відмовлено.

22.04.2020 до суду від відповідача надійшло клопотання про продовження строку для подання відзиву, на строк дії карантину відповідно до зміни до Господарського процесуального кодексу України, а саме Розділу Х "Прикінцеві положення" відповідно до Закону №540-ІХ.

07.09.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позову заперечує, з підстав у ньому викладених, та просить суд відмовити в позові.

Ухвалою від 08.09.2020 перейдено до розгляду справи № 902/258/20 за правилами загального позовного провадження, продовжено строк підготовчого провадження по справі на 30 днів та призначено підготовче засідання на 06.10.2020.

08.09.2020 на електронну адресу суду та 11.09.2020 засобами поштового зв`язку до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

16.09.2020 на електронну адресу суду надійшла заява № б/н від 16.09.2020 представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська трубна компанія" про участь у судовому засіданні, призначеному на 06.10.2020 об 10:00, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів через систему "EasyCon".

Ухвалою від 17.09.2020 задоволено заяву № б/н від 16.09.2020 представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська трубна компанія" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

На визначену судом дату з`явились представники сторін, представник позивача приймав участь в засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів через систему "EasyCon".

В судовому засіданні 06.10.2020 на підставі згоди сторін на здійснення розгляду справи по суті в той самий день після закінчення підготовчого засідання, суд закрив підготовче провадження та перейшов до судового розгляду по суті, про що винесено ухвалу яку занесено до протоколу судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з покладенням судових витрат, зі сплати судового збору та правничої допомоги, на відповідача.

Представник відповідача визнав факт поставки товару разом з тим проти задоволення позовних вимог заперечує та просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 06.10.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Комунальне підприємство Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (далі відповідач) 19.09.2018 направила Товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська трубна компанія" (далі позивач) гарантійний лист, в якому гарантувало до 19.12.2018 року здійснити повну оплату за труби безшовні гарячедеформовані ТУ 14-3-460-2009 сталь20ф 60х4х9000 мм. В кількості 100 м.п. Ціна за вказані турби складає 292,00 грн за м.п. без ПДВ. Загальна сума товару складає 35040,00 грн з ПДВ.

На підставі видаткової накладної № 179 від 25.09.2018 позивач передав, а відповідач отримав товар на загальну суму 35040,00 грн, що також підтверджується товарно- транспортною накладною № 179 від 25.09.2018 обопільно підписаною та скріпленою печатками сторін та довіреністю №291 від 24.09.2018 на отримання труб безшовних кількістю 100 м.п. підписаною та скріпленою печаткою відповідача.

Відповідач за поставлений товар не розрахувався, що й стало для позивача підставою для звернення до суду.

З урахуванням заяви від 24.03.2020 про усунення недоліків поданої позовної заяви позивач просить суд стягнути з відповідача 35040,00 грн - основного боргу, 1298,88 грн - 3% річних, 1493,35 грн - інфляційних втрат та 7013,86 грн - відсотки за користування чужими грошовими коштами.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву проти позову заперечує в повному обсязі з огляду на наступне. Гарантійний лист на який посилається позивач складений з порушенням вимог чинного законодавства. Позивачем не наведено у позовній заяві факти досягнення згоди щодо оплати товару, місця оплати, та дати оплати, а також і інших істотних умов договору та можливості повернення товару, строк виконання грошового зобов`язання сторонами також не визначався.

З огляду на викладене в позові необхідно відмовити.

У відповіді на відзив, позивач заперечує викладені у відзиві на позовну заяву обставини, а саме зазначає що факт поставки товару відповідачем не заперечується, а документ від 19.09.2018, що названий відповідачем «Гарантійний лист», лише встановлює строк виконання відповідачем зобов`язання з оплати труб, які терміново були потрібні відповідачу з післяплатою строком у три місяці, разом з тим, з моменту поставки минуло вже 2 роки, а відповідач так і не виконав взяті на себе договірні зобов`язання. Крім того, просить долучити до матеріалів справи додаткові документи на підтвердження судових витрат та обґрунтування їх розміру.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною, що передбачено в ч. 1 ст. 642 ЦК України.

Підтвердженням укладання договору в спрощений спосіб між позивачем та відповідачем є видаткова накладна №179 від 25.09.2018 р., товаро-транспортна накладна №179 від 25.09.2018, що містять найменування товару, його ціну, а також реквізити позивача (оферта), та підпис і печатка відповідача на вище вказаній видатковій та товарно-транспортній накладній про прийняття саме такого товару і в тій кількості за довіреністю № 291 від 24.09.2018, що була визначена позивачем у видатковій накладній (акцепті).

Гарантійний лист, який за твердженням відповідача не відповідає вимогам закону, розцінюється судом як заявка на отримання відповідного товару та зобов`язання здійснити за нього оплату у визначений строк (до 19.12.2018), який в подальшому був поставлений позивачем, за вище зазначеною видатковою накладною, саме в тій кількості та асортименті, який був зазначений відповідачем в даному гарантійному листі.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору поставки та до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, а також положення параграфу 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлений інший строк оплати товару.

Абзац 1 ч. 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вище викладене, а саме те, що позивачем передано, а відповідачем отримано товар на суму 35040,00 грн. відповідно до видаткової накладної №179 від 25.09.2018 р., а в гарантійному листі відповідачем встановлено граничний строк оплати за даний товар, тому строк оплати товару є таким, що настав 18.12.2018.

З огляду на викладене, твердження відповідача, про те, що дату з якої починається прострочення зобов`язання, визначити неможливо, спростовується вище зазначеним.

Крім того, представником відповідача в судовому засіданні факт поставки товару підтверджено.

Відповідачем не надано до суду доказів оплати вартості отриманого товару від позивача, з огляду на що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості отриманого товару у розмірі 35040,00 грн. є обґрунтованими та доведеними.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 1298,88 грн - 3% річних та 1493,35 грн - інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позовні вимоги в частині стягнення 1298,88 грн - 3% річних та 1493,35 грн - інфляційних втрат підлягають задоволенню частково в сумі 1298,31 грн. 3% річних та 1383,75 грн. інфляційних втрат відповідно до розрахунку, здійсненого судом в системі «Ліга Закон», за період зазначений позивачем.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 7013,86 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами з посиланням на ст.ст. 536, 692, 1048 ЦК України.

Ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 692 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до ч. 1. ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

П.п. 6.1., 6.2., 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання.

Якщо договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис частини другої статті 625 ЦК України може бути застосований господарським судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов`язання.

Оскільки між сторонами укладено договір в спрощений спосіб, даним договором не встановлено розміру процентів за користування чужими грошовими коштами. Також такий розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не встановлено законом або іншими актами цивільного законодавства, у зв`язку із чим в позові в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 7013,86 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами слід відмовити.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

При цьому ч. 1 ст. 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 2 вказаної статті).

Натомість відповідачем не надано суду належних доказів на спростовування заявлених позовних вимог, в тому числі щодо здійснення повної оплати за поставлений товар.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів наведених позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, а також заперечень відповідача, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування висновків, до яких дійшов господарський суд під час вирішення даного спору.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню судом частково.

В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Крім того, суд зазначає, що позивачем заявлено судові витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Так позивачем заявлено до стягнення з відповідача 6500,00 грн. витрат на правничу допомогу, дані витрати підтверджуються Договором про надання юридичної допомоги №б/н від 27.12.2019 укладений між позивачем та адвокатом Панченком Галиною Володимирівною, завданням №3 щодо надання правничої (правової) допомоги від 10.03.2020, Актами здачі-прийняття робіт від 13.03.2020 та від 08.09.2020, рахунком фактури № 3 від 10.03.2020 року на суму 6500,00 грн та платіжним дорученням № 181 від 13.03.2020 на суму 6500,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та підтвердженими доказами.

З огляду на викладене, беручи до уваги факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також те, що сума зазначених витрат підтверджується матеріалами справи та враховуючи, що відповідачем в порядку, визначеному п. 5 ст. 126 ГПК України не подано суду клопотання про їх зменшення, суд дійшов висновку про необхідність покладення зазначених витрат на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 126, 129, 191, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (вул.600-річчя, буд.13, м.Вінниця, 21021, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська трубна компанія" (Запорізьке шосе, 25, м.Дніпро, 49000; а/с 384, м.Дніпро, 49000, ) 35040,00 грн. - основного боргу, 1298,31 грн -3% річних, 1383,75 грн - інфляційних втрат, 1768,09 грн витрат пов`язаних із сплатою судового збору та 5467,44 грн витрат пов`язаних із наданням правової допомоги.

3. У частині стягнення з відповідача 7013,86 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, 0,57 грн 3% річних та 109,60 грн - інфляційних втрат відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст.ст. 256, 257 та п.17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено 16 жовтня 2020 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (Запорізьке шосе, 25, м.Дніпро, 49000; а/с 384, м.Дніпро, 49000)

3 - відповідачу (вул.600-річчя, буд.13, м.Вінниця, 21021)