ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
веб-адреса:://od.arbitr.gov.ua
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"08" жовтня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/821/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Степанової Л.В.

при секретарі судового засідання Тарасенко Ю.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД ИРБИС» до відповідача Сільськогосподарського підприємства «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 45496,47грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД ИРБИС» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Сільськогосподарського підприємства «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 45496,47грн.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД ИРБИС» посилається на неналежне виконання Сільськогосподарським підприємством «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю умов укладеного між сторонами договору поставки №29/16 від 29.09.2016р. щодо оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.04.2020р. було відкрито провадження у справі №916/821/20, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду по суті на 28.04.2020р. о 11:20.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211, Розпорядженням голови Одеської міської ради №218 від 15.03.2020р., рішенням зборів суддів Господарського суду Одеської області від 16.03.2020р., оформленим протоколом №916-3/2020, яким для забезпечення належної роботи в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19 було рекомендовано суддям Господарського суду Одеської області у період дії карантину з 17.03.2020р. по 03.04.2020р. включно перенести судові засідання за межі вказаного строку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2020р. №239 внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 зокрема продовжено дії карантину до 24.04.2020р.

У подальшому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020р. №291 внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 зокрема продовжено дію карантину до 11.05.2020р.

27.04.2020р. за вх.суду№10272/20 позивач звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі.

В засідання суду від 28.04.2020р. представники сторін не з`явилися.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.04.2020р. відкладено судове засідання на 14.05.2020р. о 11:20 та повідомлено учасників справи по дату судового засідання.

29.04.2020р. за вх.суду№10734/20 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020р. №343 внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 зокрема продовжено дію карантину до 22.05.2020р.

13.05.2020р. відповідач звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи.

В засідання суду від 14.05.2020р. представники сторін не з`явилися.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.05.2020р. відкладено судове засідання на 02.06.2020р. о 12:00 та повідомлено учасників справи по дату судового засідання.

01.06.2020р. за вх.суду№13896/20 позивач звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі.

01.06.2020р. за вх.суду№13914/20 відповідач звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи.

В засідання суду від 02.06.2020р. представники сторін не з`явилися.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.06.2020р. відкладено судове засідання на 30.06.2020р. о 11:40 та повідомлено учасників справи по дату судового засідання.

26.06.2020р. за вх.суду№16629/20 відповідач звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи.

30.06.2020р. за вх.суду№16715/20 позивач звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі.

В засідання суду від 30.06.2020р. представники сторін не з`явилися.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.06.2020р. відкладено судове засідання на 21.07.2020р. о 10:40 та повідомлено учасників справи по дату судового засідання.

20.07.2020р. за вх.суду№18879/20 позивач надав до суду відповідь на відзив.

В судовому засіданні від 21.07.2020р. було оголошено перерву на 04.08.2020р. о 12:50, про що зазначено в протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.07.2020р. повідомлено учасників справи по дату судового засідання.

В судовому засіданні від 04.08.2020р. було оголошено перерву на 13.08.2020р. о 10:00, про що зазанчено в протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.08.2020р. повідомлено учасників справи по дату судового засідання.

04.08.2020р. за вх.суду№20576/20 відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив.

У зв`язку із перебуванням судді Степанової Л.В. на лікарняному з 11.08.2020р., судове засідання 13.08.2020р. о 10:00 не відбулося.

Враховуючи повернення судді Степанової Л.В. з лікарняного, ухвалою суду від 17.08.2020р. було призначено судове засідання на 07.09.2020р. о 11:40 та повідомлено учасників справи про дату та час судового засідання.

Однак, у зв`язку із перебуванням судді Степанової Л.В. на лікарняному з 02.09.2020р., судове засідання 07.09.2020р. о 11:40 не відбулося.

Враховуючи повернення судді Степанової Л.В. з лікарняного ухвалою суду від 21.09.2020р. було призначено судове засідання на 08.10.2020р. о 12:00 та повідомлено учасників справи про дату судового засідання.

В судовому засіданні від 08.10.2020р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення по справі №916/821/20.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Як вказує позивач, 16.03.2020р. Господарським судом Одеської області було винесено ухвалу про скасування судового наказу по справі №916/409/20 про стягнення з Сільськогосподарського підприємства «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД ИРБИС» заборгованості за поставлений товар у сумі 36911,62грн., пені у сумі 6538,39грн., 3% річних у сумі 1027,60грн., інфляційних витрат у сумі 1002,51грн., 210,02грн. судового збору, що стало підтавою для зверенння позивача з даним позовом до суду в порядку спрощеного позовного провадження.

29.09.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД ИРБИС» (позивач, Продавець) та Сільськогосподарським підприємством «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (відповідач, Покупець) укладено договір поставки №29/16 (далі договір) відповідно до умов якого Постачальник бере на себе зобов`язання поставляти і передавати у власність Покупцю, а Покупець приймати та здійснювати оплату обладнання, запчастини до обладнання. Повне найменування товару, його опис та характеристики, кількість ціна одиниці товару, вартість та інші параметри містяться у Специфікаціях, накладних, які є невідємною частиною договору (п.1.1. договору).

Пунктом 5.5. договору сторони встановили, що товар, що постачається за договором, підлягає оплаті у порядку відстрочення платежу протягом 7 (семи) календарних днів з моменту поставки та моменту підписання накладної.

Відповідно до п. 5.6. договору оплата здійснюється у національній валюті України на підставі виставлених рахунків шляхом безготівкогового перерахування коштів.

Згідно п.6.1. договору у випадку порушення строків оплати за поставлений товар, Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2017р., але у будь якому випадку до повного виконання своїх зобов`язань сторонами.

Додатковою угодою №4 від 22.12.2018 строк дії даного договору було продовжено до 31.12.2019р.

Як вказує позивач, 26.02.2019р. він поставив відповідачу товар на суму 23886,10грн., що підтверджується видатковою накладною №26367, яка містить підпис та печатку відповідача. Вказаний товар станом на сьогоднішній день є неоплаченим відповідачем. 07.03.2019р. позивач поставив відповідачу товар на суму 13025,52грн., що підтверджується видатковою накладною №32635, яка містить підпис та печатку відповідача. Вказаний товар за даною видатковою накладною також є несплаченим відповідачем. Таким чином, відповідач не виконав свої грошові зобов`язання в сумі 36911,62грн за договором №29/16 від 29.09.2016р. з оплати товару поставленого за видатковими накладними №26367 від 26.02.2019р. та №32635 від 07.03.2019р.

Приймаючи до уваги неналежне викоання відповідачем зобов`язань за договором позивач на підставі п.6.1. договору нарахував останньому пеню у сумі 6538,39грн. та відповідно до ст..625 Цивільного кодексу України 3% річних у сумі 1157,70грн. та 888,76грн. інфляційних.

Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача 36911,62грн. основного боргу, 6538,39грн. пені, 1157,70грн. 3% річних та 888,76грн. інфляційних.

Відповідач проти позовних вимог заперечує посилаючись на те, що на момент подання позовної зави у справі №916/821/20 заборгованість за договором поставки №29/16 становить 27500,87грн., а не 36911,62грн. як це зазначено в позовній заяві, що підтверджується копією Акту звірки взаємних розрахунків від 31.12.2019р. за період з 01.01.2019р. по 31.12.2019р., обігово-сальдовою відомістю по рахунку 6851 за 01.2019 - 04.2020, платіжним дорученням №832 від 18.02.2020р., платіжним дорученням №742 від 29.01.2020р.

Відповідач вказує, що розрахунок позивачем пені, 3% річних, суми на яку збільшився борг внаслідок інфляції, що зроблений в позовній заяві не враховує здійснених відповідачем виплат на користь позивача, що підтверджуються копією акту звірки взаємних розрахунків на 31.12.2019робігово- сальдовою відомістю по рахунку 6851 за 01.2019 - 04.2020, платіжним дорученням №832 від 18.02.2020р., платіжним дорученням №742 від 29.01.2020р., а тому не відповідає дійсності. До того відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до ної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. При цьому відповідно до ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а отже пеня та штраф складають форми одного виду відповідальності. Отже, одночасне застосування пені та штрафу (3% річних) в якості відповідальності за одне й те саме правопорушення (прострочення платежу за договором поставки №29/16 від 29.09.2016р., як того вимагається в позовній заві, вважає за неможливе.

Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У своїй відповіді на відзив відповідача позивач вказує, що предметом спору у судовій справі №916/821/20 є наявність заборгованості відповідача перед позивачем за товар, який було поставлено за видатковою накладною №26367 від 26.02.2019р. на суму 23886,10грн. та за видатковою накладною №32635 від 07.03.2019р. на суму 13 025,52грн. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача заборгованості, адже за даними бухгалтерського обліку позивача обліковується заборгованість відповідача за договором №29/16 від 29.09.2016р., а саме за видатковими накладними №32635 від 07.03.2019р. та №26367 від 26.02.2019р. Заборгованість наявна на підставі відсутності у позивача доказів, які б свідчили про сплату відповідачем за товар, який було поставлено за видатковою накладною №26367 від 26.02.2019р. в сумі 23886,10грн та за видатковою накладною №32635 від 07.03.2019р. у сумі 13025,52грн.

Позивач вказує, що обігово-сальдова відомість, додана відповідачем до відзиву, є внутрішнім документом відповідача та не містить підпису позивача, який би свідчив про визнання розміру заборгованості. Акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2019р., на який посилається відповідач, не містить вказівки, що звірка взаєморозрахунків проводиться саме за договором №29/16 від 29.09.2016р. Більш того, з наданого до суду акту звірки взаєморозрахунків підтверджується, що станом на 31.12.2019р. відповідачем не було сплачено грошову вартість за товар за видатковою накладною №26367 від 26.02.2019р. (рахунок №22013 від 11.02.2019р.) та за видатковою накладною №32635 від 07.03.2019р. (рахунок №38921 від 05.03.2019р.). За інформацією бухгалтерського обліку, відповідача 29.01.2020р. відповідно до платіжного доручення №742 було здійснено оплату в сумі 4350,00грн., призначення платежу переч за подшипники согл сч 2490 от 10.01.2020р. у т.ч. ПДВ 20% - 725,00грн. Однак рахунок №2490 від 10.01.2020р. не містить посилання на договір поставки №29/16 від 29.09.2016р. Отже не має конкретних доказів, що грошову суму в розмірі 4350,00грн було сплачено відповідачем саме за договором №29/16 від 29.09.2016р., а отже відповідачем не було додано доказів про часткову сплату грошових коштів за товар, який було поставлено за видатковою накладною №26367 від 26.02.2019р. або за видатковою накладною №32635 від 07.03.2019р. Відповідно до платіжного доручення №832 від 18.02.2020р. відповідачем було здійснено оплату в сумі 2000,00грн. призначення платежу «переч за подшипники согл сч 22013 от 11.02.2020р. у т.ч. ПДВ 20% - 333.33грн».

Позивач зазначає, що видаткова накладна №26367 від 26.02.2019р. містить посилання на рахунок №22013 від 11.02.2019р. в той час, як відповідно до платіжного доручення №832 від 18.02.2020р. в призначенні платежу вказано, що оплата здійснюється за рахунок №22013 від 11.02.2020р. тобто цей рахунок, який було видано не у 2019р. коли здійснювалася поставка товару, а в 2020 році, фактично через майже рік після поставки товару. А отже цей рахунок ніяк не міг бути переданий разом з товаром при здійсненні поставки у 2019 році. Отже, ані видаткова накладна №26367 від 26.02.2019р., а ні видаткова накладна №32635 від 07.03.2019р. не можуть містити посилання на рахунок за 2020 рік. Таким чином, відповідач не надав доказів про сплату заборгованості саме за товар, який було поставлено за видатковими накладними №26367 від 26.02.2019р. та №32635 від 07.03.2019р. Залік однорідних вимог між позивачем та відповідачем не здійснювався.

Таким чином, як стверджує позивач, заборгованість відповідача перед позивачем за товар, який було поставлено за видатковою накладно №26367 від 26.02.2019р. на суму 23 886,10грн. та за видатковою накладною №32635 від 07.03.2019р. на суму 13025,52грн. є несплаченою та складає 36911,62грн.

Щодо твердження відповідача про неможливість одночасного застосування пені та штрафу (3% річних) позивач вказує, що відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від прострочено: суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

У запереченнях на відповідь на відзив, відповідач зазначає, що на наведену у відповіді на відзив позивачем позицію, що «стягнення з боржника окрім основної суми заборгованості за договором, також суми пені, інфляційного збільшення боргу та процентів за користування чужими грошовими коштами не є подвійним притягненням до відповідальності за одне й та саме правопорушення», відповідаємо, що відповідно до ч.І. ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом, іншими законами та договором. При тому, що відповідно до ч.І. ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки; відповідно до ч.2. ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Отже, виходячи з наведеного 3% річних є видом господарських санкцій, а, відповідно, й видом господарсько-правової відповідальності, що вимагає безпосереднього та прямого застосування положень ст. 61 Конституції України до відносин між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД ИРБИС» та Сільськогосподарським підприємством «Векка» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю. До того 3% річних повною мірою підпадають під визначення неустойки, яке надане в ч.1. ст. 549 Цивільного кодексу України (неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання), та штрафу, яке надане в ч.2. ст. 549 Цивільного кодексу України (штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання). Таким чином 3% річних є видом цивільно-правової відповідальності, що вимагає безпосереднього та прямого застосування положень ст. 61 Конституції України до відносин між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД ИРБИС» та Сільськогосподарським підприємством «Векка» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю. На наведені у відповіді на відзив послиання на судову практику зазначаємо про наявність рішень судів апеляційної інстанції за 2018-2019 роки, в яких обґрунтовується позиція щодо неможливості одночасного застосування пені та штрафу.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 175 Господарського процесуального кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

У відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що 29.09.2016р. між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки №29/16 відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов`язання поставити і передати у власність відповідача, а відповідач прийняти та здійснити оплату обладнання, запчастини до обладнання. Повне найменування товару, його опис та характеристики, кількість ціна одиниці товару, вартість та інші параметри містяться у Специфікаціях, накладних, які є невідємною частиною договору

На виконання умов договору, 26.02.2019р. позивач поставив відповідачу товар на суму 23886,10грн., що підтверджується видатковою накладною №26367, яка містить підпис та печатку відповідача. 07.03.2019р. позивач поставив відповідачу товар на суму 13025,52грн., що підтверджується видатковою накладною №32635, яка містить підпис та печатку відповідача.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом встановлено, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання в сумі 36911,62грн. за договором №29/16 від 29.09.2016р. з оплати товару поставленого за видатковими накладними №26367 від 26.02.2019р. та №32635 від 07.03.2019р.

Доводи відповідача на те, що відповідно до платіжного доручення №742 було здійснено оплату в сумі 4350,00грн., а відповідно до платіжного доручення №832 від 18.02.2020р. відповідачем було здійснено оплату в сумі 2000,00грн. у зв`язку з чим заборгованість відповідача за договором №29/16 від 29.09.2016р. становить 27500,87грн. судом до уваги не приймається оскільки, як вірно зазначено позивачем вказані платіжні доручення містять посилання на інші рахунки за 2020р. та не містять посилання на договір №29/16 від 29.09.2016р.

Посилання відповідача на Акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2019р., також судом до уваги не приймається оскільки вказаний акт не містить вказівки, що звірка взаєморозрахунків проводиться з урахуванням договору №29/16 від 29.09.2016р.

Крім того з наданого акту звірки взаєморозрахунків вбачається, що станом на 31.12.2019р. відповідачем не було сплачено грошову вартість за товар за видатковою накладною №26367 від 26.02.2019р. (рахунок №22013 від 11.02.2019р.) та за видатковою накладною №32635 від 07.03.2019р. (рахунок №38921 від 05.03.2019р.).

Згідно до ст. 193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 525 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Станом на день розгляду справи відповідачем не надано доказів сплати вартості поставленого товару за договором №29/16 від 29.09.2016р. та не надано належних доказів спростовуючих позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 36911,62грн. саме за договором №29/16 від 29.09.2016р.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за за договором №29/16 від 29.09.2016р. у сумі 36911,62грн., обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи ат підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені у сумі 6538,39грн. слід зазначити наступне.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ст. 612 цього ж Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За приписами ст. 230 Господарського кодексу України учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання штрафні (господарські) санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня). Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно п.6.1. договору у випадку порушення строків оплати за поставлений товар, Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у сумі 4237,33грн. за видатковою накладною №26367 від 26.02.2019р. за період з 06.03.2019р. по 25.04.2019р., за період з 26.04.2019р. по 18.07.2019р., за період з 19.07.2019р. по 05.09.2019р., за період з 06.09.2019р. по 06.09.2019р., за період з 06.09.2019р. по 15.09.2019р., вважає його вірним та зазначає, що стягненню з відповідача підлягає пеня у сумі 4237,33грн. за видатковою накладною №26367 від 26.02.2019р.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у сумі 2301,06грн. за видатковою накладною №32635 від 07.03.2019р. за період з 15.03.2019р. по 25.04.2019р., за період з 26.04.2019р. по 18.07.2019р., за період з 19.07.2019р. по 05.09.2019р., за період з 06.09.2019р. по 06.09.2019р., за період з 06.09.2019р. по 15.09.2019р., вважає його вірним та зазначає, що стягненню з відповідача підлягає пеня у сумі 2301,06грн. за видатковою накладною №32635 від 07.03.2019р.

Щодо стягнення з відповідача 888,76грн. інфляційних витрат, 1157,70грн. 3% річних слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Посилання відповідача на неможливість одночасного застосування пені та 3% річних в якості відповідальності за одне й те саме правопорушення (прострочення платежу за договором поставки №29/16 від 29.09.2016р., як того вимагається в позовній заві, судом до уваги не приймається оскільки враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у сумі 755,40грн. за видатковою накладною №26367 від 26.02.2019р. за період з 06.03.2019р. по 24.03.2020р., вважає його вірним та зазначає, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних у сумі 755,40грн. за видатковою накладною №26367 від 26.02.2019р.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у сумі 402,30грн. за видатковою накладною №32635 від 07.03.2019р. за період з 15.03.2019р. по 24.03.2020р., вважає його вірним та зазначає, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних у сумі 402,30грн. за видатковою накладною №32635 від 07.03.2019р.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат у сумі 575,13грн. за видатковою накладною №26367 від 26.02.2019р. за період з 06.03.2019р. по 24.03.2020р., вважає його вірним та зазначає, що стягненню з відповідача підлягають інфляційні витрати у сумі 575,13грн. за видатковою накладною №26367 від 26.02.2019р.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат у сумі 313,63грн. за видатковою накладною №32635 від 07.03.2019р. за період з 15.03.2019р. по 24.03.2020р., вважає його вірним та зазначає, що стягненню з відповідача підлягають інфляційних витрат у сумі 313,63грн. за видатковою накладною №32635 від 07.03.2019р.

Відповідно до ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД ИРБИС» до відповідача Сільськогосподарського підприємства «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 45496,47грн. у тому числі 36911,62грн. основного боргу, 6538,39грн. пені, 1157,70грн. 3% річних та 888,76грн. інфляційних витрат, обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір у сумі 2102,00грн. підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В підтвердження наданих послуг адвокатом надані копії наступних документів: договір про надання правової допомоги №02г20 вд 20.03.2020р. акт №1 прийняття-передачі наданих послуг від 24.03.2020р., платіжне доручення №3809 від 26.03.2020р. про сплату адвокатського гонорару на суму 5000,00грн. оригінал ордеру серія ХВ №367-13 від 26.03.2020р., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1151 від 19.01.2004р.

Як встановлено ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зокрема із ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи надання адвокатом доказів понесення витрат на правничу допомогу на суму 5000,00грн., суд дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу 5000,00грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 86, 123, 126, 129, ст.ст. 232-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД ИРБИС» до відповідача Сільськогосподарського підприємства «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 45496,47грн. - задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Сільськогосподарського підприємства «ВЕККА» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (67500, Одеська область, Лиманський район, смт. Доброслав, вул. Аграрна, 1А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД ИРБИС» (61001, м. Харків, пров. Микитинський, 24, ) 36911,62грн. основного боргу, 6538,39грн. пені, 1157,70грн. 3% річних та 888,76грн. інфляційних витрат, 2102,00грн. судового збору, 5000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Наказ видати згідно зі ст. 327 ГПК України.

Повне рішення складено 12 жовтня 2020 р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Степанова