ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/21935/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В. А. - головуючого, Багай Н. О., Краснова Є. В.,

секретар судового засідання - Дерлі І. І.

за участю представників сторін:

прокуратури -Берестка Б. П. (Офіс Генерального прокурора),

відповідача-1 - Лук`яненко О. В.,

відповідача-2 - не з`явились,

відповідача-3 - не з`явились,

відповідача-4- Биліни Р. Г. (адвокат),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Першого заступника прокурора міста Києва

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2020 (судді: Мартюк А. І. - головуючий, Буравльов С. І., Калатай Н. Ф.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2019 (суддя Привалов А. І.)

за позовом Керівника Київської місцевої прокуратури

до: 1. Національної академії медичних наук України

2. Інституту нейрохірургії ім. академіка А.П. Ромоданова Академії медичних наук України

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес МС"

4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Плаза"

про визнання недійсними постанови та договорів,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Керівник Київської місцевої прокуратури № 10 (далі - Позивач, Прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Національної академії медичних наук України (далі - Відповідач-1, НАМНУ), Інституту нейрохірургії ім. академіка А.П. Ромоданова Академії медичних наук України (далі - Відповідач-2, Інститут нейрохірургії), Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес МС" (далі - Відповідач-3, ТОВ "Експрес МС") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Плаза" (далі - Відповідач-4, ТОВ "Дніпро-Плаза") про визнання недійсними:

1) постанови Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007 № 5/3, якою дозволено Інституту нейрохірургії укласти договір інвестування від 07.03.2007 №01/03-Л;

2) договору інвестування у будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками від 07.03.2007 № 01/03-Л на земельній ділянці на вул. Лермонтовській, 12 в Шевченківському районі м. Києва, укладеного між Інститутом нейрохірургії та ТОВ "Дніпро-Плаза" та додаткової угоди № 1 до вказаного договору;

3) договору від 25.05.2007 про заміну сторони у зобов`язанні від 07.03.2007 №01/03-Л.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постанову Президії НАМНУ від 06.03.2007 №5/3 було прийнято, а договір, додаткову угоду до нього, договір про заміну сторони у зобов`язанні укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки інвестиційний результат має місце лише для Відповідача-3, в той час як Відповідач-2 не отримує будь-якого доходу (частини) від створення об`єкту інвестиційної діяльності, тобто для держави результат від вказаної діяльності не досягається. На думку Прокурора, зі змісту договору інвестування вбачається, що Інститут нейрохірургії в обмін на медичне обладнання передає право забудови земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні, без отримання у новозбудованому об`єкті будь-якої частини, а тому в розумінні статті 715 Цивільного кодексу України, статті 293 Господарського кодексу України сторонами вчинено договір міни. Крім того, Інститут нейрохірургії, укладаючи спірний договір та додатки до нього, а НАМНУ - приймаючи спірну постанову, фактично розпорядились правом постійного користування земельною ділянкою всупереч її цільового призначення та принципу розумності, без отримання частки в об`єкті інвестиційної діяльності.

1.3. При цьому у своїх заявах Прокурор вказував на відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим цей позов було пред`явлено ним самостійно.

1.4. Крім того, Прокурор зазначав, що строк позовної давності на звернення до суду не пропущений, оскільки він не був стороною зазначених правочинів, а дізнався про обставини прийняття спірної постанови та укладення спірних договорів лише у червні 2017 року у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0012938, тому причини пропуску строку позовної давності мають бути визнані судом поважними. Одночасно Прокурор просив суд поновити строк позовної давності на звернення до суду.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

2.2. За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 21.11.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2020, повністю відмовлено в задоволенні позову.

2.3. Зазначені судові рішення мотивовані тим, що Прокурор правомірно звернувся до суду як самостійний позивач, враховуючи, що НАМНУ є відповідачем у справі, а інший орган, уповноважений на захист інтересів держави у цих правовідносинах, відсутній.

2.4. При цьому господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що оскаржувана постанова Президії НАМНУ була прийнята в межах повноважень та з урахуванням вимог законодавства, чинного на дату її видання, оскільки вона не містить положень про відчуження (вилучення) у приватну власність земельної ділянки, яка обліковується за Інститутом нейрохірургії та належить до державної форми власності.

2.5. Крім того, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли до висновку, що Прокурором не доведено обставин, які б давали підстави вважати порушеними інтереси держави, зокрема наявності незаконного обміну права постійного користування земельною ділянкою на хірургічне обладнання, оскільки у спірному договорі відсутні умови, необхідні для визначення його договором міни (а саме передачі земельної ділянки однією стороною іншій у власність), вказаний договір не призводить до вибуття спірної земельної ділянки з державної власності та за своєю правовою природою є договором інвестування в будівництво.

2.6. Оскільки підставами відмови у позові по суті стала необґрунтованість позовних вимог, господарські суди дійшли до висновку, що питання порушення строку позовної давності не впливає на суть рішення, винесеного за результатами розгляду спору, і, відповідно, строк позовної давності застосуванню не підлягає.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

3.1. У касаційній скарзі Перший заступник прокурора міста Києва просить скасувати оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій та прийняти нове, яким задовольнити позов Прокурора у повному обсязі.

3.2. У вказаній скарзі заявник зазначає, що підставами для касаційного оскарження вищезазначених рішення і постанови є неврахування місцевим та апеляційним господарськими судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17.01.2019 у справі № 923/241/18 та у постанові від 29.01.2019 у справі № 916/4644/15, щодо застосування норм статті 715 Цивільного кодексу України та статті 293 Господарського кодексу України у подібних правовідносинах.

3.3. Підставами для касаційного оскарження рішення та постанови господарських судів попередніх інстанцій, на думку заявника, також є відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм статей 656, 715, 716, Цивільного кодексу України, статті 293 Господарського кодексу України, статей 1, 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" у подібних правовідносинах.

3.4. Крім того, підставою подання касаційної скарги заявник зазначає те, що господарські суди попередніх інстанції не в повному обсязі дослідили зібрані у справі докази.

3.5. У відзиві на касаційну скаргу НАМНУ просить вказану скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

3.6. ТОВ "Експрес МС" також подало відзив на касаційну скаргу в якому просить залишити її без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2020 і рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2019 - без змін.

4. Розгляд справи Верховним Судом

4.1. Ухвалою Верховного Суду від 28.07.2020 у складі колегії суддів: Зуєва В. А. - головуючого, Краснова Є. В., Кушніра І. В. відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Першого заступника прокурора міста Києва на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2019 у справі № 910/21935/17.

4.2. Розпорядженням Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду №29.3-02/2178 від 16.09.2020 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 910/21935/17 у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 15.09.2020 про відставку судді Кушніра І. В.

4.3. Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 16.09.2020 для розгляду справи № 910/21935/17 визначено колегію суддів у складі: Зуєв В. А. - головуючий, Багай Н. О., Краснов Є. В.

5. Обставини встановлені судами

5.1. Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Київської міської ради № 508/2969 від 29.11.2005 Відповідачу-2 надано в постійне користування земельну ділянку площею 4,89 га для експлуатації та обслуговування будівель і споруд Інституту на вул. Мануїльського, 32 у Шевченківському районі м. Києва у зв`язку з передачею будівель і споруд на його баланс.

5.2. Відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 2882905 від 14.09.2006 Відповідач-2 є постійним користувачем земельної ділянки площею 48 973 кв.м у межах згідно з планом на вул. Мануїльського, 32 у Шевченківському районі м. Києва, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для експлуатації та обслуговування будівель і споруд Інституту.

5.3. 06.03.2007 Президією Академії медичних наук України було прийнято постанову від № 5/3 згідно з якою Інституту нейрохірургії дозволено укласти інвестиційний договір щодо будівництва житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками на земельній ділянці на вул. Лермонтовська, 12 у Шевченківському районі м. Києва, за умови вирішення інвестором питання щодо одержання права на користування земельною ділянкою відповідно до Положення "Про порядок надання земельних ділянок у м. Києві". Відповідно до абзацу 2 зазначеної постанови обов`язковим пунктом договору має бути зобов`язання ТОВ "Дніпро Плаза" забезпечити закупівлю, поставку, монтаж обладнання в експлуатацію та передачу у власність Інституту спірального рентгенівського томографу мультіслайд не пізніше закінчення терміну будівництва житлового комплексу.

5.4. 07.03.2007 між Інститутом нейрохірургії (сторона-1) та ТОВ "Дніпро-Плаза" (сторона-2) укладено договір № 01/03-Л інвестування у будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками на земельній ділянці, що знаходиться на вул. Лермонтовській, 12 у Шевченківському районі м. Києва.

За умовами п.п. 2.1., 4.1.1. договору в якості інвестиційного внеску сторона-1 зобов`язана забезпечити оформлення права користування земельною ділянкою площею 0,673 га, що знаходиться на вул. Лермонтовській, 12 у Шевченківському районі м. Києва, під будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками шляхом надання усіх необхідних документів в органи місцевого самоврядування для вирішення даного питання відповідними органами місцевого самоврядування з наступним оформленням договору оренди земельної ділянки за рахунок сторони-2 або державного акта.

Відповідно до п. 2.4. договору (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 11.11.2011) сторона-1 у якості компенсації за участь у будівництві за цим договором на підставі технічного завдання отримує у власність медичне обладнання, а саме: операційні нейрохірургічні мікроскопи в кількості 6 одиниць загальною вартістю не менше оціночної вартості земельної ділянки. Сторона-2 зобов`язана забезпечити закупівлю, поставку, монтаж, введення в експлуатацію та передачу у власність стороні-1 медичного обладнання не пізніше закінчення строку будівництва об`єкту. Сторона-1 не може вимагати оплати вказаної в даному пункті суми грошовими коштами.

Згідно з п. 2.5. договору сторона-2 у якості компенсації за участь у будівництві за цим договором отримує у власність 100% загальної площі житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками.

Договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до дня його остаточного виконання сторонами (п. 9.1. договору).

5.5. Господарськими судами також встановлено, що 25.05.2007 між ТОВ "Дніпро-Плаза" (сторона-2) та ТОВ "Експрес МС" (сторона-3) укладено договір про заміну сторони у зобов`язанні, згідно з п. 1.1. якого сторона-2 передає, а сторона-3 приймає на себе права та обов`язки сторони-2 за договором інвестування у будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками на земельній ділянці, що знаходиться на вул. Лермонтовській, 12 в Шевченківському районі м. Києва, укладеного між Інститутом нейрохірургії та ТОВ "Дніпро-Плаза".

У п. 1.2. договору від 25.05.2007 сторони погодили, що з моменту набрання ним чинності всі права та обов`язки за договором інвестування переходять до сторони-3.

Відповідно до п. 5.1. договору від 25.05.2007 він набирає чинності з моменту його підписання і скріплення печатками сторін та діє до повного виконання сторонами за договором.

5.6. Як встановлено господарськими судами, Київською місцевою прокуратурою № 10 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0012938 від 29.10.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 367, частиною другою статті 366, частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України.

5.7. При цьому у ході досудовою розслідування встановлено, що Інститут нейрохірургії імені академіка А. П. Ромаданова Академії медичних наук України є постійним користувачем земельної ділянки площею 48 973 кв.м, наданої йому для експлуатації та обслуговування будівель і споруд Інституту на вул. Мануїльського, 32 у Шевченківському районі м. Києва.

5.8. У зв`язку з тим, що, на думку Прокурора, надання земельної ділянки площею 0,673 га для будівництва житлового комплексу на підставі постанови Президії НАМНУ від 06.03.2007 № 5/3, договору від 07.03.2007 та додаткової угоди до нього, договору про заміну сторони у зобов`язанні від 25.05.2007, не відповідає цільовому призначенню вказаної ділянки та суперечить положенням чинного законодавства, Керівник Київської місцевої прокуратури № 10 з вернувся з цим позовом до суду.

6. Позиція Верховного Суду

6.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи наведені у касаційній скарзі та відзивах на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

6.2. Предметом позову у цій справі є, зокрема, вимоги Прокурора про визнання недійсним договору інвестування у будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями і підземними автостоянками від 07.03.2007 №01/03-Л, укладеного між Інститутом нейрохірургії та ТОВ "Дніпро-Плаза", додаткової угоди № 1 до нього, а також договору від 25.05.2007 про заміну сторони у зобов`язанні від 07.03.2007 № 01/03-Л.

6.3. Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

6.4. Так, у частині першій статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

6.5. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга статті 203 цього Кодексу).

6.6. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 Цивільного кодексу України).

6.7. Відповідно до частин другої та третьої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

6.8. При цьому частина перша статті 216 Цивільного кодексу України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

6.9. Як вже зазначалося, позовні вимоги Прокурора були обґрунтовані, зокрема, тим, що спірний договір від 07.03.2007, додаткову угоду до нього, договір про заміну сторони у зобов`язанні укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки інвестиційний результат має місце лише для Відповідача-3, в той час як Відповідач-2 не отримує будь-якого доходу (частини) від створення об`єкту інвестиційної діяльності, тобто для держави результат від вказаної діяльності не досягається. На думку Прокурора, зі змісту договору інвестування вбачається, що Інститут нейрохірургії в обмін на медичне обладнання передає право забудови земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні, без отримання у новозбудованому об`єкті будь-якої частини, тобто спірний договір є удаваним, а насправді сторонами укладено договір міни в розумінні статті 715 Цивільного кодексу України, статті 293 Господарського кодексу України. Крім того, Інститут нейрохірургії, укладаючи спірний договір та додатки до нього, фактично розпорядився правом постійного користування земельною ділянкою всупереч її цільового призначення та принципу розумності.

6.10. Одночасно, скасовуючи рішення і постанову попередніх судових інстанцій, якими визнано обґрунтованими позовні вимоги Прокурора, та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 серед іншого зазначив, що для правильного вирішення спору місцевому та апеляційному господарським судам необхідно було належним чином дослідити умови спірного договору від 07.03.2007 та надати їм відповідну правову оцінку щодо наявності у вказаному договорі умови, необхідної для визначення його як договору міни, а саме передачі земельної ділянки (товару) однією стороною іншій стороні у власність.

Крім того, за висновком Верховного Суду, попередні судові інстанції також не дослідили та не встановили якій нормі права суперечив спірний договір від 07.03.2007 на момент його укладення.

6.11. На виконання зазначеної постанови Верховного Суду, місцевий та апеляційний господарські суди встановили, що жодна з умов спірного договору від 07.03.2007 не передбачає набуття Відповідачем-4 або Відповідачем-3 права власності на будь-яку земельну ділянку. В контексті оспорюваного договору інвестиційним внеском Відповідача-2 є вчинення дій щодо забезпечення оформлення права користування земельною ділянкою, а не безпосередньо земельна ділянка чи право користування нею.

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли до висновку про відсутність у спірному договорі умови, необхідної для визначення його договором міни, а саме передачі земельної ділянки (товару) однією стороною іншій стороні у власність, а відтак, на думку судів, такий договір за своєю правовою природою є інвестиційним договором у будівництві, враховуючи його предмет (інвестування у будівництво житлового будинку з вбудованими приміщеннями та підземними), умови та характер зобов`язань сторін.

6.12. Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого та апеляційного господарських судів про безпідставність доводів Прокурора щодо укладення між сторонами у справі договору міни.

6.13. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №265/6582/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц.

Так, у пункті 7.43 постанови від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

6.14. Як зазначалося вище, Прокурор неодноразово зазначав про те, що спірний договір від 07.03.2007 не відповідає ознакам інвестиційного і є удаваним, оскільки інвестиційний результат має місце лише для Відповідача-3, в той час як Відповідач-2 не отримує будь-якого доходу (частини) від створення об`єкту інвестиційної діяльності.

6.15. Частиною першою статті 235 Цивільного кодексу України передбачено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

6.16. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Тобто, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин.

6.17. Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховання іншого правочину, суд на підставі положень статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, які регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Така правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема Касаційним господарським судом у постанові від 04.07.2018 у справі № 916/935/17 та Верховним Судом у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 916/933/17.

6.18. Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначаються Законом України "Про інвестиційну діяльність".

Відповідно до статті 1 вказаного Закону (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення спірного договору від 07.03.2007) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток(доход) або досягається соціальний ефект.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

За змістом статті 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність" (в редакції чинній на час укладення спірного договору) об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Об`єктами інвестиційної діяльності не можуть бути об`єкти житлового будівництва, фінансування спорудження яких здійснюється з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління. Інвестування та фінансування будівництва таких об`єктів може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, які створені та діють відповідно до законодавства, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром виступає одиниця такої нерухомості.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про інвестиційну діяльність" суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Згідно з частиною п`ятою статті 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

6.19. З викладеного вбачається, що інвестиційні правовідносини є різновидом господарських правовідносин, які виникають між суб`єктами інвестиційної діяльності (інвесторами та іншими учасниками) щодо підготовки, реалізації інвестицій, відшкодування витрачених коштів та отримання прибутку від такої діяльності.

При цьому основним способом реалізації інвестицій є інвестиційна діяльність, яка полягає у практичних організованих діях відповідних суб`єктів з метою знаходження інвестиційних ресурсів (майнових та інтелектуальних цінностей), виборі об`єктів підприємницької та інших видів діяльності і вкладення в ці об`єкти зазначених ресурсів для отримання прибутку (доходу) або досягнення певного соціального ефекту.

Таким чином, за своїм змістом інвестиційна діяльність полягає у трансформації цінностей (інвестицій) в об`єкти такої діяльності та наступне одержання доходу за рахунок приросту капітальної вартості вказаних інвестицій або від їх використання.

6.20. Водночас, зі змісту спірного договору від 07.03.2007 вбачається, що в якості інвестиційного внеску Інститут нейрохірургії зобов`язався забезпечити оформлення права користування земельною ділянкою площею 0,673 га на вул. Лермонтовській, 12 у Шевченківському районі м. Києва під будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками шляхом надання усіх необхідних документів в органи місцевого самоврядування для вирішення цього питання з наступним оформленням договору оренди земельної ділянки за рахунок ТОВ "Дніпро-Плаза" або державного акта.

У якості компенсації за участь у будівництві, Інститут повинен був отримати у власність медичне обладнання, а саме: операційні нейрохірургічні мікроскопи в кількості 6 одиниць загальною вартістю не менше оціночної вартості земельної ділянки. Натомість Відповідач-4 в якості компенсації за участь у будівництві за цим договором мав набути у власність 100% загальної площі об`єкта будівництва.

6.21. Таким чином, досліджуючи умови вказаного договору, місцевий та апеляційний господарські суди зосередилися на внесках сторін та залишили поза увагою, що за результатами його виконання Відповідач-2 не отримує доходу (частини) від об`єкту будівництва, у створення якого ним здійснено "інвестиційний внесок", тобто інвестиційний результат має місце лише для Відповідача-3, що згідно з вищезазначеними нормами чинного законодавства не відповідає змісту інвестиційної діяльності.

6.22. Що стосується компенсації у вигляді медичного обладнання, яке Інститут нейрохірургії отримує за сприяння в оформленні Відповідачем-3 права користування спірною земельною ділянкою, то зазначена компенсація безпосередньо не пов`язана зі створенням "об`єкту інвестицій" і подальшим його використанням, має одноразовий характер та за своєю суттю полягає у відшкодуванні обмеження прав Відповідача-2 щодо вказаної земельної ділянки, яке він зазнає за наслідками виконання договору від 07.03.2007.

6.23. Крім того, враховуючи встановлений нормами чинного законодавства особливий порядок фінансування спорудження об`єктів житлового будівництва за рахунок коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб (стаття 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність"), не відповідає нормам матеріального права висновок господарських судів попередніх інстанцій про те, що ТОВ "Експрес МС" є інвестором об`єкта будівництва, який відповідно до умов спірного договору безпосередньо здійснює фінансування будівництва за власний рахунок.

6.24. Отже, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли до необґрунтованих висновків про те, що спірний договір від 07.03.2007 за своєю правовою природою є інвестиційним та помилково застосували до правовідносин, які склалися між сторонами, норми Закону України "Про інвестиційну діяльність".

6.25. З огляду на викладене суди попередніх інстанцій безпідставно залишили поза увагою доводи Прокурора про удаваність правочину, який вчинено сторонами при укладенні договору інвестування у будівництво від 07.03.2007, оскільки, на думку прокурора, цей правочин було спрямовано на приховання іншого, який сторони насправді вчинили.

6.26. Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини другої статті 235 Цивільного кодексу України в разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

6.27. Як убачається зі змісту умов договору інвестування у будівництво від 07.03.2007 №01/03-Л, його укладення було спрямовано на отримання права на здійснення будівництва житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками на спірній земельній ділянці.

6.28. Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

6.29. Таким чином, до земельних правовідносин повинні застосовуватися норми земельного законодавства, а цивільне законодавство застосовується в субсидіарному порядку.

6.30. Так, у розділі ІІІ "Права на землю" Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік правових титулів щодо земельних ділянок, до яких, зокрема, належить право власності на земельні ділянки та право користування ними, в тому числі право постійного користування.

6.31. При цьому згідно зі статтею 413 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору від 07.03.2007) власник земельної ділянки мав право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Право користування земельною ділянкою, наданою для забудови, може бути відчужене землекористувачем або передаватися у порядку спадкування. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови може бути встановлено на визначений або на невизначений строк.

6.32. У той же час, як встановлено господарськими судами, відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 2882905 від 14.09.2006 Відповідач-2 є постійним користувачем земельної ділянки площею 48 973 кв.м (у межах згідно з планом) на вул. Мануїльського, 32 у Шевченківському районі м. Києва, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для експлуатації та обслуговування будівель і споруд Інституту.

6.33. Суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації.

Згідно зі статтею 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини першої статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Крім того, правовий статус постійних землекористувачів визначається статтями 92, 95, 96 Земельного кодексу України, якими не передбачено права постійного землекористувача передавати земельну ділянку у вторинне користування.

Подібна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 21.06.2019 у справі № 910/22880/17.

6.34. З огляду на викладене для правильного вирішення спору господарським судам попередніх інстанцій необхідно було здійснити належну правову кваліфікацію правовідносин, які склалися між сторонами у справі, виходячи зі змісту договірних зобов`язань, та застосувати відповідні норми права, дослідивши, при цьому, чи суперечив спірний договір їх вимогам на момент укладення, про що також наголошував Верховний Суд у постанові від 22.05.2019.

6.35. Втім, місцевий та апеляційний господарські суди в частині позовних вимог про визнання недійсним договору від 07.03.2007 обмежились лише дослідженням питання щодо наявності умови, необхідної для визначення його як договору міни, та не встановили дійсну природу спірних правовідносин, залишивши поза увагою інші висновки Верховного Суду, що стали підставою для скасування рішення та постанови попередніх інстанцій.

6.36. Таким чином, доводи скаржника про те, що господарські суди попередніх інстанцій, приймаючи оскаржувані судові рішення, не в повному обсязі дослідили зібрані у справі докази та не встановили у повній мірі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, знайшли своє підтвердження.

6.37. Додатково, розглядаючи обґрунтованість правової підстави для касаційного оскарження, визначеної у пункті 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права (статей 1, 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність") у подібних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу статей 1, 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, якими є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний і екологічний ефект.

Водночас, забороняється інвестування в об`єкти, створення і використання яких не відповідає вимогам санітарно-гігієнічних, радіаційних, екологічних, архітектурних та інших норм, встановлених законодавством України, а також порушує права та інтереси громадян, юридичних осіб і держави, що охороняються законом.

При цьому отримання прибутку (доходу) та/або досягнення соціального й екологічного ефекту інвестором та іншими учасниками інвестиційної діяльності передбачається саме від об`єкту інвестиції або діяльності з його використання.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували, оцінки відповідним положенням договору не надали, що призвело до неправильного застосування ними відповідних норм матеріального права.

6.38. Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного господарських судів про відсутність підстав для визнання недійсною постанови Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007 №5/3, зокрема враховуючи ту обставину, що вона вичерпала свою дію.

6.39. Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.40. Разом з тим, як вбачається з оскаржуваних судових рішень, вони зазначеним критеріям не відповідають, а суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

7. Висновки Верховного Суду.

7.1. Положеннями статті 300 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

7.2. За змістом частини третьої статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

7.3. Ураховуючи викладене та беручи до уваги, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення.

8. Розподіл судових витрат

8.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Першого заступника прокурора міста Києва задовольнити частково.

2.Постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2019 у справі №910/21935/17 скасувати.

3. Справу № 910/21935/17 направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв

Судді Н. О. Багай

Є. В. Краснов