РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.09.2020Справа № 910/6833/20

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеса"
доДержавного підприємства "Адміністрація морських портів України"
прозобов`язання укласти договір
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники учасників справи:

від позивачаПоцелов А.В.;
від відповідачаСаніна Г.В.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеса" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про зобов`язання Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" укласти договір про доступ портового оператора до причалу з Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеса" на умовах згідно запропонованого позивачем проекту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач безпідставно ухиляється від укладення договору з позивачем, який є портовим оператором. Як стверджує позивач, протиправні дії відповідача порушують принцип рівності прав усіх суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у морському порту, призводять до дискримінації у доступі до об`єктів портової інфраструктури загального користування та створюють антиконкурентні умови ведення господарської діяльності. Крім того, позивач вказує, що відповідач перешкоджає діяльності позивача, який активно здійснює вантажно-розвантажувальні роботи та інші пов`язані з цим види господарської діяльності на території порту.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2020 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/6833/20, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 22.06.2020; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, але не менше, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

22.06.2020 через канцелярію Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти заявлених позовних вимог заперечив, серед іншого зазначивши про те, що позивачем в порушення положень нормативно-правових актів у листах від 18.03.2020 №1803/1 та від 07.04.2020 №0704/1 не зазначено доступ до якого саме причалу має забезпечити відповідач та не надано відповідних документів, які необхідні для укладення такого договору, у зв`язку з чим відповідач вважає, що ним правомірно відхилено пропозицію укласти договір.

Крім того відповідач зауважив, що із системного аналізу законодавства вбачається, що для укладання публічного договору сторони зобов`язані дотримуватися встановленої процедури, а враховуючи те, що пропозиція позивача укласти договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу не відповідала чинному законодавству України, а саме: не досягнуто згоди щодо предмету договору, відповідач не мав право укладати вказаний договір, оскільки такий правочин буде вважатися нікчемним.

У підготовчому засіданні 22.06.2020 було оголошено перерву до 12.08.2020, а 12.08.2020 до 19.08.2020.

18.08.2020 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній проти тверджень відповідача у відзиві на позов надав свої заперечення.

19.08.2020 від позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без участі представника та про призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.09.2020.

23.09.2020 у судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.09.2020 проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав наведених у відзиві на позов.

В судовому засіданні 23.09.2020 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" є державним унітарним підприємством і діє, як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 №133-р "Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту" та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (п.1.1 статуту, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 18.06.2020 №359).

Правові, економічні та організаційні основи діяльності в морських портах України визначаються Законом України "Про морські порти України".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про морські порти України" Адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Частиною 1 ст.15 Закону України "Про морські порти України" визначено, що Адміністрація морських портів України утворюється з метою: утримання та забезпечення ефективного використання державного майна, переданого їй в господарське відання, у тому числі модернізації, ремонту, реконструкції та будівництва гідротехнічних споруд, інших об`єктів портової інфраструктури, розташованих у межах території та акваторії морського порту; забезпечення створення рівних і конкурентних умов ведення господарської діяльності та отримання послуг у морському порту.

Відповідно до ч.5 ст.18 Закону України "Про морські порти України" передбачено, що Адміністрація морських портів України не має права перешкоджати або втручатися в діяльність суб`єктів господарювання, крім випадків, передбачених законом, а також встановлювати для них умови діяльності, що погіршують їх становище порівняно з іншими суб`єктами господарювання або порушують їхні права та законні інтереси. Суб`єкти господарювання, які здійснюють свою діяльність у межах морського порту, мають право на власний розсуд розпоряджатися належним їм майном, розширювати свої межі у відповідності до вимог Цивільного, Господарського, Земельного та Водного кодексів України.

Пунктами 14, 4, 12 ч.1 ст.1 Закону України "Про морські порти України" унормовано, що стратегічні об`єкти портової інфраструктури - об`єкти права державної власності - гідротехнічні споруди, об`єкти портової інфраструктури загального користування, засоби навігаційного обладнання та інші об`єкти навігаційно-гідрографічного забезпечення морських шляхів, системи управління рухом суден; гідротехнічні споруди морських портів (гідротехнічні споруди) - інженерно- технічні споруди (портова акваторія, причали, пірси, інші види причальних споруд, моли, дамби, хвилеломи, інші берегозахисні споруди, підводні споруди штучного та природного походження, у тому числі канали, операційні акваторії причалів, якірні стоянки), розташовані в межах території та акваторії морського порту і призначені для забезпечення безпеки мореплавства, маневрування та стоянки суден; причал - гідротехнічна споруда, яка має швартовні та відбійні пристрої і призначена для стоянки та обслуговування суден, обслуговування пасажирів, у тому числі для їх посадки на судна і висадки з суден, проведення вантажно- розвантажувальних робіт.

Відповідно ч.3 ст.23 Закону України "Про морські порти України" державні стратегічні об`єкти портової інфраструктури та інше державне майно, закріплене за адміністрацією морських портів України, належать їй на праві господарського відання. Адміністрація морських портів України володіє, користується та розпоряджається закріпленим за нею державним майном з урахуванням його цільового призначення, а також обмежень правомочностей щодо розпорядження таким майном, визначених цим Законом, іншими законодавчими актами, її статутом.

У морських портах надаються послуги з обслуговування суден, здійснення операцій з вантажами, у тому числі проведення вантажно-розвантажувальних робіт, послуги з обслуговування пасажирів та інші послуги, передбачені законодавством (ч.1 ст.19 Закону України "Про морські порти України").

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.21 Закону України "Про морські порти України" тарифи на спеціалізовані послуги, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, та послуги, які оплачуються у складі портових зборів, підлягають державному регулюванню національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту. Перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, визначає Кабінет Міністрів України.

У відповідності до Переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 №405, до таких послуг з 01.01.2016 віднесено, зокрема, забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.

Відповідно до п.11 ч.1 ст.1 Закону України "Про морські порти України" портовий оператор (стивідорна компанія) - суб`єкт господарювання, що здійснює експлуатацію морського терміналу, проводить вантажно-розвантажувальні роботи, обслуговування та зберігання вантажів, обслуговування суден і пасажирів, а також інші пов`язані з цим види господарської діяльності

Наказом Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 №541 затверджено тарифи на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України.

Пунктом 2 наказу Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 №541 встановлено, що сплата за послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України (за групами морських портів), здійснюється портовим оператором за ставками за ці послуги, визначеними додатком 2 до цих тарифів, Державному підприємству "Адміністрація морських портів України".

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України "Про морські порти України" у процесі своєї діяльності адміністрація морських портів України укладає договори щодо модернізації, реконструкції та будівництва об`єктів портової інфраструктури, інші договори, що відповідають цілям її утворення, у тому числі господарські договори з питань забезпечення своєї діяльності.

За змістом ст.4 Закону України "Про морські порти України" функціонування та розвиток морських портів здійснюються за принципами: забезпечення конкуренції серед суб`єктів господарювання, що виробляють однакову продукцію (товари, роботи, послуги) у морському порту; рівності прав усіх суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у морському порту, недопущення дискримінації у доступі до об`єктів портової інфраструктури загального користування.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.12.2019 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" як адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеса" як користувачем було укладено договір №2777-П-ОДФ-19.

Предметом договору є надання користувачу послуг з користування об`єктом портової інфраструктури, який закріплений за адміністрацією та знаходиться на її балансі з метою можливості забезпечення максимально ефективного виробничого процесу, який зазначений у додатку №1-2 (надалі - об`єкт інфраструктури), який є невід`ємною частиною цього договору (п.1.1), користувач сплачує плату адміністрації за надані послуги в порядку та на умовах, передбачених цим договором (п.1.2), цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2020, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Дія договору вважається продовженою на кожний наступний календарний рік, якщо не пізніше ніж за 30 календарних днів до останнього дня терміну дії договору жодна із сторін не повідомила іншу сторону про припинення даного договору.

27.12.2019 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" як адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеса" як портовим оператором було укладено договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу (ів) відповідно до умов якого адміністрація зобов`язується забезпечити доступ портового оператора до причалу (ів) №16з Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", що перебуває у господарському віданні адміністрації для проведення портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт, а портовий оператор зобов`язується оплатити адміністрації плату за послуги. Послуга надається з метою забезпечення виконання портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт та надання послуг із використанням причалу (ів) у межах, визначених у паспорті споруди, а саме довжини та ширини конструкції (конструктивної ширини) споруди (п.1.1), цей договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та діє до 01.04.2020 (п.7.1), з моменту закінчення строку дії цього договору або його дострокового припинення портовий оператор втрачає право отримувати послугу (п.7.4).

08.04.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеса" звернулося до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" з листом від 18.03.2020 №1803/1 щодо укладення договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу з проектом даної угоди на 13 арк.

Крім того позивачем було надіслано на адресу відповідача листа від 07.04.2020 №0704/1 щодо укладення договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу з проектом даної угоди на 12 арк.

Листом від 01.06.2020 №1888/10-03-01/вих Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" проінформувало позивача про те, що для укладання договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу необхідно визначитись з причалом, до якого потрібен доступ, та надати документи відповідно до додатку №2 до наказу від 08.11.2017 №321 Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".

В обґрунтування заявлених позовних вимог, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеса" зазначає, що відповідач безпідставно ухиляється від укладення договору з позивачем, як портовим оператором.

Як стверджує позивач, протиправні дії відповідача порушують принцип рівності прав усіх суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у морському порту, призводять до дискримінації у доступі до об`єктів портової інфраструктури загального користування та створюють антиконкурентні умови ведення господарської діяльності.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеса" зауважує, що відповідач перешкоджає діяльності позивача, який активно здійснює вантажно-розвантажувальні роботи та інші пов`язані з цим види господарської діяльності на території порту.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина п.1 ст.628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною(ст.638 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Частиною 1 ст.641 визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно зі ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).

Разом з цим, суб`єкт господарювання, який відповідно до закону та своїх установчих документів зобов`язаний здійснювати виконання робіт, надання послуг або продаж товарів кожному, хто до нього звертається на законних підставах, не має права відмовити у виконанні робіт, наданні послуг, продажу товару за наявності у нього такої можливості або надавати перевагу одному споживачеві перед іншими, крім випадків, передбачених законодавством (ч.1 ст.178 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.4 ст.179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

З метою оптимізації роботи з укладення договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу (ів) з урахуванням пропозицій, наданих філіями Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" та суб`єктами господарювання, наказом від 08.11.2017 №321 Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" затверджено проформу договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу (ів), що є додатком №1 до даного наказу.

Відповідно до п.1.1 наведеного у додатку №1 до наказу від 08.11.2017 №321 Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" договору, означене підприємство зобов`язується забезпечити доступ портового оператора до причалу (ів) №__, __, __ (надалі послуга), що перебуває у господарському віданні адміністрації для проведення портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт, а портовий оператор зобов`язується сплатити адміністрації плату за послуги. Послуга надається з метою забезпечення виконання портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт та надання послуг із використанням причалу (ів) у межах, визначених у паспорті споруди, а саме довжини та ширини конструкції (конструктивної ширини) споруди.

Додатком №2 до наказу від 08.11.2017 №321 Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" визначено перелік документів, які надаються для укладання договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу.

Відповідно до ч.2 ст.181 Господарського кодексу України проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Згідно з ч.3 ст.181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

У ч.4 ст.181 Господарського кодексу України зазначено, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Відповідно до ч.5 ст.181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Згідно з ч.8 ст.181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Як зазначалося судом, задля уніфікації процесу забезпечення укладання договорів доступу портового оператора до причалу наказом від 08.11.2017 №321 Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" затверджено проформу відповідного договору, а також визначений перелік документів, які має подати суб`єкт господарювання для його укладання.

Доказів оскарження, скасування чи визнання протиправним наведеного наказу суду не надано.

Проте, долучений Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеса" до листа від 18.03.2020 №1803/1 на адресу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" проект договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу на 13 арк не містить його істотних умов, а саме запропонованого позивачем предмету договору - номеру причалу до якого відповідачу необхідно забезпечити доступ. Також позивачем не було долучено необхідні для укладення зазначеного договору документи, перелік яких наведений у додатку 2 до наказу від 08.11.2017 №321 Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".

Таким чином, ініціюючи укладення договору з відповідачем, позивач встановленої процедури не дотримався, на що відповідач і наголосив в листі від 01.06.2020 та зазначив позивачу про необхідність подання документів для подальшого розгляду питання щодо укладення договору.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25.12.1997 у справі №9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, частини першої статті 55 Конституції України слід розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього рішення Конституційного Суду України).

Тобто Конституція України гарантує кожному право на судовий розгляд спору за виключенням випадків, у яких законом прямо встановлено обов`язковий порядок досудового врегулювання.

Із ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Виходячи з системного аналізу ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Суд зазначає, що аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Обґрунтування та доведення порушення своїх прав/законних інтересів здійснюється особою, яка звертається до суду та вказує про їх порушення, саме в контексті предмета та підстав позову.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Однак твердження позивача про те, що відповідачем порушено його права внаслідок безпідставного ухилення від укладання договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу (ів) матеріалами справи не підтверджується.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що позивачем не було запропоновано відповідачу проект договору, який би містив всі істотні умови, та не надано документів згідно додатку 2 до наказу від 08.11.2017 №321 Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", а отже суд дійшов висновку про те, що права позивача наразі не порушені.

За таких обставин, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеса" до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про зобов`язання укласти договір про доступ портового оператора до причалу з Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеса" на умовах згідно запропонованого позивачем проекту.

Інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору - відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав, впливу не мають.

Згідно положень п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст.74, 129, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257, п.п.17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.10.2020

Суддя Ю.М. Смирнова