ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2020 Справа № 917/630/20

м.Полтава

за позовною заявою Кременчуцької міської ради Полтавської області, пл. Перемоги, 2, м.Кременчук, Полтавська область,39600

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенісний клуб" Прем`єр", вул. Флотська 3, м.Кременчук, Полтавська область,39630

про стягнення 248 568,37грн.

Суддя Кльопов І.Г.

Секретар судового засідання Назаренко Я.А.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи: розглядається позовна заява Кременчуцької міської ради Полтавської області до товариства з обмеженою відповідальністю «Тенісний клуб «Прем`єр» (39630, м. Кременчук, вул. Флотська, буд. 3, ) про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 248 568 грн. 37 коп.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що товариство з обмеженою відповідальністю «Тенісний клуб «Прем`єр», в період з 10.10.2019 року (включно) по 31.03.2020 року (включно), використовувало земельну ділянку (кадастровий номер :10:002:0049, яка розташована за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Флотська, 3) без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачувало, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення об`єкту нерухомого майна, що призвело до неотримання Кременчуцькою міською радою Полтавської області доходу від орендної плати за землю.

Позивач посилається на те, що матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою, зокрема, укладання відповідних договорів оренди з Кременчуцькою міською радою та державної реєстрації такого права. Таким чином, відповідач користується земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог, посилається на статтю 1212 ЦК України, ст. 1214 ЦК України, ст. 14 Податкового кодексу України.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 21.04.2020 року, по справі №917/630/20, позовну заяву залишено без руху з причин несплати судового збору у повному розмірі.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 21.04.2020 року, відкрито провадження у справі №917/630/20.

Відповідач у відзиві на позов від 01.09.2020, позов не визнав, посилаючись на те, що позивачем не доведено формування земельної ділянки саме під нерухомим майном, спірна земельна ділянка не є об`єктом цивільних прав. посилається також на те, що ТОВ «Тенісний клуб «Прем`єр» закладом позашкільної освіти приватної форми власності, на базі якого працює відокремлений підрозділ федерації тенісу України в Полтавській області та який надає фізкультурно-спортивних послуги, постійно проводить спортивні події, впроваджує масовий спорт і організовує навчально-тренувальні збори.

В обґрунтування відзиву відповідач також посилається на частину 9 статті 79-1 Земельного кодексу України, згідно якої земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (частина 10 статті 79-1 ЗК України).

Відповідач зазначає, що заявлені в даній справі позовні вимоги стосуються стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою по вулиці Флотській, 3 в місті Кременчуці площею 55999 кв. м., за відсутності доказів формування земельної ділянки під нежитловими будівлями, які належать відповідачу, як об`єкта цивільних прав у порядку, встановленому статтею 79-1 ЗК України.

Земельна ділянка по вулиці Флотська, 3 є сформованою з 21.05.2013 року в межах 5,5999 га (або 55999 кв. м.), про що свідчить Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.10.2017 року за № НВ - 017. Однак, позивач, звертаючись із даним позовом та обґрунтовуючи розмір позовних вимог, здійснив математичний розрахунок безпідставно збережених коштів у формі орендної плати виходячи із розміру земельної ділянки 55999 кв.м

Також зазначає, що земельна ділянка саме під нерухомим майном відповідача, не сформована як об`єкт цивільних прав в розумінні статті 79-1 ЗК України, що виключає можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у справі № 920/739/17, № 922/3780/17, № 908/220/18, № 922/587/18.

Відповідач зазначає, що згідно інформаційної Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна від 09.10.2019 року № 184232848 спортивно-оздоровчий комплекс, загальною площею 2782,8 кв.м. по вулиці Флотській, 3 належить ТОВ «Тенісний клуб «Прем`єр» на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2019 року.

Отже, нежитлові приміщення, які розташовані на земельній ділянці по вулиці Флотська, 3, знаходяться у приватній власності відповідача, внаслідок чого не можливо встановити дійсний розмір території нерухомого майна, володільцем якого є відповідач.

Відповідач вказує, що позивач, в позові, посилається на земельну ділянку з кадастровим номером :10:002:0049, яка була у користуванні приватного підприємства «Нафтопром», та на якій розташовані об`єкти незавершеного будівництва, спортивно-оздоровчий комплекс, загальною площею 2782,8 кв.м. При цьому, до позову позивач додає витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :10:002:0058.

Також, відповідач зауважує, що до позову позивач додав договір оренди земельної ділянки від 31.12.2009 року укладений між Кременчуцькою міською радою та ПП «Транспортний союз», договір купівлі-продажу спортивно-оздоровчого комплексу від 30.03.2011 року укладеного між ПП «Транспортний союз» та ПП «Нафтопром», договір купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва спортивно-оздоровчого комплексу від 31.03.2011 року укладеного між ПП «Транспортний союз» та ПП «Нафтопром». Проте, згідно п. 1. договору оренди земельної ділянки від 31.12.2009 року укладений між Кременчуцькою міською радою та ПП «Транспортний союз», предметом договору є земельна ділянка з кадастровим номером :10:002:0049, загальною площею 99008 кв.м. Свої ж позовні вимоги позивач обґрунтовує користуванням ТОВ Тенісний клуб «Прем`єр» земельною ділянкою кадастровий номер - :10:002:0058. Згідно п. 6 договорів купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва та спортивно-оздоровчого комплексу від 30.03.2011 року та від 31.03.2011 року, укладених між ПП «Транспортний союз» та ПП «Нафтопром», об`єкти продажу розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером - :10:002:0049.

Відповідач звертає увагу суду на те, що ТОВ «Тенісний клуб «Прем`єр» неодноразово зверталось до Кременчуцької міської ради з заявами про надання земельної ділянки під спортивно-оздоровчим комплексом в користування (оренду).

Так, в жовтні 2019 року, після придбання спортивно-оздоровчого комплексу ТОВ «Тенісний клуб «Прем`єр» неодноразово зверталось до Кременчуцької міської ради з заявами про надання земельної ділянки під спортивно-оздоровчим комплексом в користування (оренду).

12.12.2019 року рішенням XL сесії Кременчуцької міської ради VII скликання відмовлено ТОВ «Тенісний клуб «Прем`єр» в наданні в постійне користування земельної ділянки.

Після чого Кременчуцька міська рада звернулася в господарський суд Полтавської області з позовом до ТОВ "Тенісний клуб "Прем`єр" про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 162967,01 грн за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів. Проте, ухвалою суду від 12.03.2020 року позовну заяву повернуто позивачу через несплату судового збору. В подальшому, позов було повернуто з підстав невиконання ухвали суду про залишення без руху.

В березні 2020 року ТОВ «Тенісний клуб «Прем`єр» знову звернулось до Кременчуцької міської ради з заявою про надання земельної ділянки під спортивно-оздоровчим комплексом в користування (оренду).

І знову, рішенням XХLІІІ сесії Кременчуцької міської ради VII скликання від 23.04.2020 року відмовлено ТОВ «Тенісний клуб «Прем`єр» в наданні в постійне користування земельної ділянки.

Зазначені рішення Кременчуцької міської ради від 12.12.2019 року та від 23.04.2020 року не містять причин і обґрунтувань такої відмови.

Отже, відповідно до вищевикладеного, відповідач дійшов висновку, що право позивача не порушено а також що позивачем не доведено належними і допустимими доказами позовні вимоги.

Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою від 16.07.2020 року суд закрив підготовче провадження у справі та призначив її до судового розгляду по суті на 05.08.2020 року.

Ухвалою від 05.08.2020 року суд, за клопотанням відповідача, відклав розгляд справи та призначив її до судового розгляду по суті на 08.09.2020 року.

Ухвалою від 08.09.2020 року суд, за клопотанням відповідача, відклав розгляд справи та призначив її до судового розгляду по суті на 23.09.2020 року.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Згідно договорів купівлі-продажу від 30.03.2011 року та від 31.03.2011 року приватне підприємство «Нафтопром» придбало у приватного підприємства «Транспортний союз» спортивно-розважальний комплекс на території парку «Комсомольський», розташований по вулиці Флотській, 3 у м. Кременчуці та об`єкт незавершеного будівництва, спортивно-розважальний комплекс на території парку «Комсомольський», розташований по вулиці Флотській, 3 у м. Кременчуці, на земельній ділянці кадастровий номер - :10:002:0049.

09.10.2019 року між приватним підприємством «Нафтопром» та товариством з обмеженою відповідальністю «Тенісний клуб «Прем`єр» було укладено договір купівлі-продажу спортивно-оздоровчого комплексу на території парку «Комсомольський», що розташований по вулиці Флотській, 3 у м. Кременчуці, загальною площею 2 782,80 кв.м., який в цілому складається з: будівлі критих тенісних кортів літ. А, А1, аг, аг1, аг2, аг3, аг4, загальною площею 2 746,70 кв.м., котельні з ШРП літ. Б, загальною площею 36,1 кв.м., розташованого на земельній ділянці кадастровий номер - :10:002:0058.

В жовтні 2019 року ТОВ «Тенісний клуб «Прем`єр» звернулось до позивача з заявою про передачу земельної ділянки під спортивно-оздоровчого комплексу на території парку «Комсомольський», що розташований по вулиці Флотській, 3 у м. Кременчуці в користування.

12.12.2019 року рішенням XL сесії Кременчуцької міської ради VII скликання відмовлено ТОВ «Тенісний клуб «Прем`єр» в наданні в постійне користування земельної ділянки.

В лютому 2020 року ТОВ «Тенісний клуб «Прем`єр» знову звернулось до позивача з заявою про передачу земельної ділянки під спортивно-оздоровчого комплексу на території парку «Комсомольський», що розташований по вулиці Флотській, 3 у м. Кременчуці в користування.

23.04.2020 року рішенням XХLІІІ сесії Кременчуцької міської ради VII скликання також відмовлено ТОВ «Тенісний клуб «Прем`єр» в наданні в постійне користування земельної ділянки.

В квітні 2020 року, коли заява ТОВ «Тенісний клуб «Прем`єр» про передачу земельної ділянки в користування знаходилась на розгляді в Кременчуцькій міській раді, позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 248 568,37 грн.

Суд зауважує, що позивач, в позові, посилається на земельну ділянку з кадастровим номером :10:002:0049, яка була у користуванні приватного підприємства «Нафтопром», та на якій розташовані об`єкти нерухомості відповідача. При цьому, до позову позивач додає витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :10:002:0058.

За твердженням позивача, несплата відповідачем орендної плати у розмірі, у якому мав би сплачувати відповідач за наявності договору оренди, стало наслідком безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача, а відтак, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу грошові кошти, безпідставно збережені внаслідок безоплатного користування земельною ділянкою, відповідно до приписів ст.1212 ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкту нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений, без належних на те правових підстав.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (частина перша статті 21 Закону України «Про оренду землі»).

Таким чином, позивач мав надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України «Про оренду землі» у зазначений період, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 922/392/18, від 07 лютого 2019 року у справі № 922/3639/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 923/921/17.

Водночас, основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі № 920/739/17).

Відповідно до частини другої статті 20 та частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з матеріалами справи, позивач зазначає, що земельна ділянка, яку використовує відповідач має кадастровий номер :10:002:0049, при цьому до позову позивач додає витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :10:002:0058.

До матеріалів справи не додано доказів, які свідчать про те, що кадастровий номер земельної ділянки змінювався у період з 2019 по 2020 роки та на якій підставі.

Крім того, суд зауважує, що за змістом статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, отримавши нерухоме майно у власність, належним чином не оформив правовідносин щодо користування земельною ділянкою, всупереч наведених вище приписів законодавства.

Суд зазначає, що звертаючись з позовом, позивач, як на правову підставу своїх вимог, послався на положення статті 1212 ЦК, а обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення суми неодержаного доходу, зазначив, що ця сума є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки за період з 2019 року по 2020 рік, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим позивачеві завдано збитки у виді неодержаної орендної плати за землю.

Стаття 1212 ЦК досить широко визначає підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Втім, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом пункту 4 частини третьої статті 1212 ЦК положення глави 83 ЦК застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. Разом з тим обов`язок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових втрат - він зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами й правочином.

Разом з тим, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Відповідно до п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин, правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв`язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень.

Таким чином, суд зазначає, що набуття відповідачем у власність нежитлових будівель є саме тим правовим фактом, який породжує у Відповідача в майбутньому цивільний обов`язок оформлення правових підстав користування даною земельною ділянкою.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, а пунктом "д" статті 156 Земельного кодексу України передбачено відшкодування власникам землі та іншим землекористувачам збитків, заподіяних внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом статті 157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі та землекористувачів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Згідно з п. 3.7. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.93 N 284.

У розгляді таких справ господарські суди мають докладно з`ясовувати причини неоформлення чи несвоєчасного оформлення відповідного землекористування та обставини, пов`язані із вжиттям господарюючими суб`єктами усіх залежних від них заходів щодо одержання документів, які посвідчують право землекористування. При цьому, суду слід враховувати вимоги частини другої статті 120 ЗК України, якою передбачено що у разі коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Якщо у розгляді справи буде з`ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб`єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім`я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов`язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають.

Відповідно до п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені статтею 152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, Земельним кодексом України.

Пунктом д) ч. 1 ст. 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно зі статтею 157 ЗК відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року N 284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі та землекористувачів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути суму неотриманої орендної плати, яка за своєю суттю, з урахуванням вищевикладеного є саме збитками, а не майном, яке відповідач зберігає без достатньої правової підстави, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків зокрема є: «договори та інші правочини».

Статтею 21 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства . (ст. 13 ЗУ "Про оренду землі).

Тобто, підставою для виникнення орендної плати є підписаний сторонами договір оренди.

З цього слідує, що орендна плата, як майно виникає з моменту укладення договору оренди і не існує самостійно без нього.

До укладення договору оренди власник земельної ділянки наділений тільки правом на відшкодування збитків в порядку передбаченому статтями 152, 156 ЗК України та ст. 22 ЦК України та за умови доведення ним в діях відповідача складу господарського правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між: протиправною поведінкою та збитками і вини).

Так, згідно з частиною 2 статті 22 ЦК збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого було порушено. З урахуванням положень частини 2 статті 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

З огляду на загальні положення наведених вище норм для застосування такої міри відповідальності як стягнення майнової шкоди (збитків) потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. При цьому для стягнення збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) також необхідним є встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях немає вини у заподіянні збитків.

Згідно з пунктом 288.1 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Дослідивши обставини і зібрані у справі докази, судом встановлено, що відповідач упродовж 2019-2020 років користувався спірною земельною ділянкою, не оформивши при цьому відповідно до чинного законодавства таке користування, тобто мало місце використання спірної земельної ділянки без оформлення правовстановлюючого документа, що посвідчує право оренди (користування) земельної ділянки.

Разом з тим, суд враховує те, що відповідач здійснював заходи, спрямовані на укладення договору користування, що підтверджується наступним.

Відповідно до ч.2 ст.123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідач двічі звертався до Кременчуцької міської ради з заявами про передачу земельної ділянки в користування, проте двічі отримував відмову. З рішень Кременчуцької міської ради від 12.12.2019 року та від 23.04.2020 року не можливо встановити причини такої відмови.

Суд вважає, що заходи, які відповідач здійснив, свідчать про об`єктивні перешкоди для укладення договору користування (оренди) та відсутність протиправної поведінки відповідача, оскільки, як встановлено судом, за наслідками звернення відповідач не міг укласти договір із незалежних від його волі причин.

Підсумовуючи викладене, оскільки відповідач упродовж спірного періоду вжив необхідних заходів для оформлення правовідносин щодо користування земельною ділянкою, а позивачем не надано доказів ухилення відповідачем від укладення договору оренди або перешкоджання позивачеві отримати доходи від оренди земельної ділянки, а також враховуючи недоведеність протиправної поведінки відповідача, суд доходить висновку про відсутність у діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення для покладення на останнього обов`язку з виплати неодержаної плати за оренду земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного суду від 14 лютого 2018 року по справі № 925/1277/16 , від 28 лютого 2018 року у справі № 909/45/17, від 13 березня 2018 року у справі № 920/984/15; а також у постановах Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 3-210гс14, від 18.05.2016 у справі № 3-194гс16, від 18.05.2016 у справі № 3-271гс16, від 09.11.2016 у справі № 3-1071гс16, від 30.11.2016 у справі № 3-1271гс16.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 232, 236, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв"язку з відпусткою судді повний текст рішення підписано: 12.10.2020

Суддя Кльопов І.Г.