ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2020 р. Справа№ 925/957/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Станіка С.Р.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 03.09.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» на рішення Господарського суду Черкаської області від 28.01.2020 (повний текст рішення підписано 31.01.2020)

у справі № 925/957/19 (суддя Кучеренко О.І.)

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго»

про стягнення 2 290 774,42 грн.

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - АТ «НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» (надалі - УКП «УТКЕ», відповідач) про стягнення 2 430 957,52 грн заборгованості за поставлений природний газ згідно з договором постачання природного газу від 31.10.2016 №2567/1617-БО-36, та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача 2 290 774,42 грн, у тому числі: 513 924,55 грн основного боргу, 684 131,42 грн пені, 215 418,97 грн три відсотки річних, 877 299,47 грн інфляційних втрат та відшкодувати судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу від 31.10.2016 №2567/1617-БО-36.

У відзиві на позов, відповідач просив суд застосувати строк спеціальної позовної давності до вимоги позивача про стягнення пені в сумі 684131,42 грн, зменшити розмір нарахованих 3% річних та інфляційних втрат, закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 217 150,12 грн.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідач звертався до суду із зустрічною позовною заявою, яку ухвалою Господарського суду Черкаської області від 16.10.2019 повернуто заявнику. Судом відмовлено УКП «УТКЕ» у поновленні строку на подання зустрічної позовної заяви. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 ухвалу місцевого суду від 16.10.2019 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 28.01.2020 у справі №925/957/19 позов задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 513 924,55 грн основного боргу, 684 131,42 грн пені, 215 418,97 грн три відсотки річних, 877 299,47 грн інфляційних втрат та 34 361,62 грн судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням, Уманське комунальне підприємство «Уманьтеплокомуненерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 28.01.2020 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №925/957/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго», справу призначено до розгляду на 26.03.2020.

У зв`язку з перебуванням судді Дикунської С.Я. з 17.03.2020 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 19.03.2020 у справі №925/957/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2020 справу №925/957/19 прийнято до провадження колегією суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Шаптала Є.Ю.

З метою недопущення розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, для убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, зокрема представників учасників справи та працівників суду, вказаною ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2020 повідомлено учасників справи №925/957/19, що 26.03.2020 розгляд справи не відбудеться.

Враховуючи постанову Кабінету Міністрів України №343 від 04.05.2020, якою послаблено заборони встановлені Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2020, справу №925/957/19 призначено до розгляду на 11.06.2020.

У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. 11.06.2020 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11.06.2020 у справі №925/957/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2020 справу №925/957/19 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю., справу призначено до розгляду на 09.07.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2020, задоволено клопотання Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 27.08.2020.

27.08.2020 по справі оголошено перерву до 03.09.2020.

У судове засідання 03.09.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» у судовому засіданні надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення Господарського суду Черкаської області від 28.01.2020 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник АТ «НАК «Нафтогаз України» у судовому засіданні також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції 31.10.2016 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник), в особі начальника Департаменту реалізації газу Лужанського В.Г., який діє на підставі довіреності від 13.06.2016 №14-96, та Уманським комунальним підприємством «Уманьтеплокомуненерго» (споживач), в особі директора Гуртовенко Ю.О., що діє на підставі Статуту, було укладено договір постачання природного газу №2567/1617-БО-36 (далі - договір) на період жовтень 2016 року - березень 2017року.

Відповідно до пункту 1.2 договору встановлено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Ціна за 1000 куб м природного газу за цим договором з 01 жовтня 2016 року становить 5916,00 грн, крім того, податок на додану вартість (20%) - 1183,20 грн. До сплати за 1000 куб м природного газу з ПДВ - 7099,20 грн (пункт 5.2 договору).

Порядок та умови проведення розрахунків сторонами узгоджено у розділі 6 договору. Оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу (пункт 6.1 договору).

Сторони погодили, що у будь-якому випадку споживач зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 договору - у разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу (підпункт 2 пункту 6.2 договору).

У пункті 8.2 договору закріплено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогами про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) у тому числі щодо стягнення заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних становить 5 років (пункт 10.3 договору)

У пункті 11.3 договору сторони погодили порядок внесення змін до договору. Усі зміни і доповнення до цього договору оформляються письмово у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до договору та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків зазначених у пунктах 11.5 та 11.6 договору.

31.10.2016 між сторонами підписано додаткову угоду №1 до договору за умовами якої пункт 5.2 викладено в новій редакції.

22.11.2016 між сторонами підписано додаткову угоду №2 до договору за умовами якої пункт 5.2 викладено в новій редакції.

30.12.2016 між сторонами підписано додаткову угоду №3 до договору за умовами якої пункти 5.1, 5.2 викладено в новій редакції. Виключено пункт 5.3 договору, відповідно пункти 5.4 та 5.5 вважати пунктами 5.3 та 5.4 договору.

23.01.2017 між сторонами підписано додаткову угоду №4 до договору.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 12 823 002,82 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016, від 30.11.2016, від 31.12.2016 та від 31.03.2017.

За умовами договору, оплата за природний газ здійснюється покупцем шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу. Отже, строк для оплати вартості за поставлений природний газ вже настав. Остаточна сплата основного боргу відповідачем не проведена.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не надано документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем у повному обсязі.

Разом з тим, після звернення позивача з позовом до суду відповідачем частково сплачено заборгованість у сумі 225 655,54 грн, у зв`язку з чим позивач зменшив розмір позовних вимог у частині стягнення основної заборгованості до 513 924,55 грн.

Як вірно вказав суду першої інстанції, між сторонами у справі виникли та існують договірні відносини оплатної поставки природного газу, як різновиду товару, на підставі письмового строкового оплатного двостороннього договору. За правовою природою договір постачання природного газу від 31.10.2016 №2567/1617-БО-36 є договором поставки та відповідає вимогам Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 712 Цивільного кодексу України також регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не надано документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем у повному обсязі.

Таким чином, враховуючи зазначене та наявні у матеріалах справи акти приймання-передачі природного газу від 31.10.2016, від 30.11.2016, від 31.12.2016 та від 31.03.2017, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що надані позивачем докази підтверджують заборгованість відповідача за договором постачання природного газу від 31.10.2016 №2567/1617-БО-36 у сумі 513 924,55 грн

Відповідач, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, обставин наведених позивачем у позові не спростував, заборгованість не сплатив, а тому місцевим господарським судом правомірно задоволено позов про стягнення заборгованості у розмірі 513 924,55 грн.

Крім основної суми боргу, позивачем нараховано відповідачу 684 131,42 грн пені, 215 418,97 грн три відсотки річних, 877 299,47 грн інфляційних втрат за користування чужими грошовими коштами за період прострочення з 26.11.2016 до 29.10.2018 з врахуванням періодів прострочення та фактичної оплати за розрахунковий період.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому місцевим господарським судом правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 684 131,42 грн пені, 215 418,97 грн 3% річних та 877 299,47 грн інфляційних втрат за користування чужими грошовими коштами за період прострочення з 26.11.2016 по 29.10.2018 з врахуванням періодів прострочення та фактичної оплати за розрахунковий період.

Доводи скаржника про необхідність застосування строку позовної давності до позовної вимоги щодо стягнення пені, колегія суддів вважає необгрунтованим виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина 2 статті 6 Цивільного кодексу України). За змістом частини 3 цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до приписів статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

У частині 1 статті 258 Цивільного кодексу України зазначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. У пункті 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вбачається з пункту 10.3 договору, сторони у договорі досягли згоди про збільшення строку позовної, а тому позивачем правомірно розраховано пеню в межах збільшеної позовної давності, розрахунок перевірено як місцевим господарським судом так і судом апеляційної інстанції.

Щодо доводів скаржника, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, колегія суддів зазначає наступне.

Право суду зменшити штрафні санкції передбачене положеннями статті 233 Господарського кодексу України, зокрема, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Водночас, за загальним правилом, зобов`язання повинно бути виконано боржником належним чином та у відповідності до умов договору між сторонами.

Підстави господарсько-правової відповідальності визначені у статті 218 Господарського суду України, згідно з якою вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання є підставою господарсько-правової відповідальності. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Отже, як зазначено у наведеній правовій нормі є два випадки коли для учасника господарських правовідносин не настає відповідальність, коли ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення або належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд правомірно відхилив доводи відповідача, щодо ненадання державою субвенцій для погашення різниці у тарифах чи встановлення необґрунтованих тарифів для споживачів, оскільки наведений факт не спростовує наведених вище вимог Закону та спростовується умовами укладеного між сторонами договору. Зокрема, положеннями щодо пункту 6.2 договору, згідно з якими, споживач зобов`язаний своєчасно та у повному об`ємі розрахуватися за отриманий газ і навіть у разі недостатності коштів на поточному рахунку із спеціальним режимом використання вчинити дії для проведення розрахунку за отриманий газ (перерахувати кошти з поточного рахунку споживача, зарахування коштів за пізніше отриманий газ в рахунок попередньої заборгованості, тощо).

Межі господарсько-правової відповідальності та підстави зменшення розміру та звільнення від відповідальності, визначені у статті 219 Господарського кодексу України. За невиконання або неналежне виконання господарських зобов`язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності правопорушник відповідає належним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного управління майном, якщо інше не передбачено цим Кодексом та іншими законами. Якщо правопорушенню сприяли неправомірні дії (бездіяльність) другої сторони зобов`язання, суд має право зменшити розмір відповідальності або звільнити відповідача від відповідальності. Сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Оскільки жодна із наведених підстав відповідачем не була доведена, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що викладені відповідачем обставини не є підставою для зменшення або звільнення його від відповідальності у вигляді нарахованої позивачем пені.

Щодо нарахованих інфляційних втрат та трьох відсотків річних, то їх сплата ніяким чином не пов`язується з наявністю чи відсутністю вини відповідача і підлягає до стягнення незалежно від цих обставин.

Посилання скаржника на Постанову № 217 від 18.06.2014 Кабінету Міністрів України, якою затверджено «Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу», як на підставу звільнення відповідача від відповідальності щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає безпідставним та необґрунтованим.

Так, проаналізувавши положення вказаного порядку розподілу коштів затвердженого Постановою № 217 від 18.06.2014 Кабінету Міністрів України та положення Закону України «Про ринок природного газу», колегія суддів зазначає, що хоча Постановою № 217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків, який усуває газопостачальні підприємства від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожитий ними природний газ на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, однак положення Постанови № 217 не обмежують газопостачальні підприємства у можливості виконати свої обов?язки з оплати отриманого газу за договорами, укладеними з оптовими продавцями, шляхом здійснення розрахунків у інший спосіб, ніж з поточних рахунків із спеціальним режимом використання; не ставлять повноту та своєчасність виконання газопостачальними підприємствами договірних обов?язків з оплати отриманого газу на користь оптових продавців в залежність від оплати газу споживачами; не скасовують і не обмежують відповідальність споживачів перед газопостачальними підприємствами за невиконання обов?язків з оплати за спожитий газ; не змінюють строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між газопостачальними підприємствами та оптовими продавцями.

Отже, приписи Постанови № 217 самі по собі не змінюють строків розрахунків за договором, не позбавляють відповідача можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до нього відповідальності, передбаченої умовами договору, зокрема, у вигляді пені за прострочення оплати природного газу та виникнення зобов?язань, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, з оплати боргу з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції.

Аналогічна правова позиція викладена Об?єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18. Проаналізовані судом касаційної інстанції положення Постанови № 792 є аналогічними з Постановою № 217 на яку посилається скаржник.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 513 924,55 грн основного боргу, 684 131,42 грн пені, 215 418,97 грн 3% річних та 877 299,47 грн інфляційних втрат.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів на заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Черкаської області від 28.01.2020, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Черкаської області від 28.01.2020 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» на рішення Господарського суду Черкаської області від 28.01.2020 у справі №925/957/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 28.01.2020 у справі №925/957/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Уманське комунальне підприємство «Уманьтеплокомуненерго».

4. Матеріали справи №925/957/19 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано після виходу судді з лікарняного.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Р. Станік

Є.Ю. Шаптала