ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2020 р. Справа № 909/1092/19

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача): Якімець Г.Г.,

Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури, вих.№68-3953вих-19 від 24 жовтня 2019 року

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2019 року (суддя Фрич М.М.) про повернення позовної заяви

у справі №909/1092/19

за позовом Першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури, м. Івано-Франківськ в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа Транс Агро», м. Івано-Франківськ

про стягнення плати в розмірі 27 523,14 грн. за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативи

в с т а н о в и в :

03 жовтня 2019 року Перший заступник керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом, заявленим в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа Транс Агро" про стягнення плати в розмірі 27 523,14 гривень за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативи.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2019 року у справі №909/1092/19 позовну заяву Першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури та додані до неї документи повернуто на підставі п.4 ч.5 ст.174 ГПК України.

Суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що як з позову так і долучених до позову документів вбачається, що в даному випадку, на думку прокурора, правовою підставою для звернення до суду в інтересах Державної служби України з безпеки на транспорті, є відсутність достатнього фінансування на сплату судового збору (лист Державної служби України з безпеки та транспорті до прокуратури Івано-Франківської області); звертаючись до суду з позовом, прокурор визначив орган, уповноважений державою здійснювати функції у спірних правовідносинах здійснювати відповідні повноваження - Державну службу України з безпеки на транспорті, обґрунтувавши звернення з цим позовом тим, що вказана служба та її структурний підрозділ - Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області не вживає жодних дій щодо стягнення, зазначеної в позові суми, у зв`язку з відсутністю достатнього фінансування на сплату судового збору (лист Державної служби України з безпеки та транспорті); зазначені обставини, як вважає прокурор, є підставою для представництва інтересів держави прокурором. Однак місцевий господарський суд з такими доводами не погодився, зазначивши, що матеріали позовної заяви не містять відомостей стосовно того, які саме обставини перешкоджають захисту інтересів держави безпосередньо Державною службою України з безпеки на транспорті, що є юридичною особою, наділеною власними повноваженнями, в межах яких діє самостійно і несе відповідальність за свою діяльність відповідно до закону, має процесуальну правоздатність відповідно до ст.44 ГПК України.

Крім того, суд в ухвалі зазначив, що Перший заступник керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури до позовної заяви не долучив належних та допустимих доказів в підтвердження бездіяльності Державної служби України з безпеки на транспорті, а саме: внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст.367 Кримінального кодексу України; вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на відповідних посадових осіб за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо.

Поряд з цим, суд відхилив посилання заступника прокурора на звернення Державної служби України з безпеки на транспорті до прокуратури Івано-Франківської області з проханням вжити заходи щодо стягнення суми збитків в судовому порядку, у зв`язку з відсутністю достатнього фінансування на сплату судового збору, визнавши, що таке звернення не є доказом, зокрема в розумінні практики Верховного Суду, в підтвердження права прокурора на звернення до суду з позовом в інтересах держави від імені юридичної особи, наділеної власними повноваженнями, та останнє не може підтверджувати такий факт, оскільки, таким доказом, згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є фінансова звітність, тобто звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що прокурор в цьому випадку не довів необхідності захисту інтересів держави та підстав звернення до суду від імені Державної служби України з безпеки на транспорті, до компетенції якої віднесені відповідні повноваження, та повернув позовну заяву заявнику.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду, Керівник Івано-Франківської місцевої прокуратури звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2019 року у справі №909/1092/19 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зокрема, зазначає, що Державною службою України з безпеки на транспорті протягом трьох місяців не вжито жодних заходів щодо захисту інтересів держави з метою надходження коштів до Державного бюджету України, що свідчить про невиконання покладених на неї функцій у спірних правовідносинах. Поряд з тим, вказує, що чинним законодавством не передбачено обов`язку подання з позовною заявою доказів порушення інтересів держави та необхідність їх захисту, оскільки прокурор повинен лише обґрунтувати в чому полягає таке порушення та необхідність захисту інтересів держави.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі №909/1092/19, сторонам надано строк (15 днів з дня вручення ухвали суду) для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також витребувано з Господарського суду Івано-Франківської області матеріали справи.

11 листопада 2019 року до апеляційного суду надійшли матеріали справи з місцевого господарського суду.

До матеріалів справи судом першої інстанції долучено копію позовної заяви Першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури та копію платіжного доручення №1405 від 29 серпня 2019 року на суму 1 921 грн. Копії будь-яких інших додатків, зазначених в позовній заяві, в матеріалах справи відсутні.

Ухвалою суду від 13 листопада 2019 року апеляційну скаргу Керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2019 року у справі №909/1092/19 призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч.2 ст.271 ГПК України; зобов`язано скаржника до 25 листопада 2019 року надати суду оригінал позовної заяви (вих.№68-3692вих16 від 03 жовтня 2019 року; вх.№ місцевого господарського суду 19191/19 від 03 жовтня 2019 року) з додатками, яка була повернута судом першої інстанції заявнику.

Заяв про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

22 листопада 2019 року від скаржника до суду надійшов оригінал позовної заяви Першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури (вих.№68-3692вих16 від 03 жовтня 2019 року) з долученими до неї додатками.

02 грудня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (б/н від 22.11.2019 року), в якому відповідач просить суд відмовити скаржнику в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. Зокрема, зазначає, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Наголошує, що прокурор до позовної заяви не долучив належних та допустимих доказів у підтвердження бездіяльності Державної служби України з безпеки на транспорті, як і не долучив доказів відсутності у Державної служби України з безпеки на транспорті коштів на сплату судового збору.

Ухвалою суду від 05 грудня 2019 року зупинено апеляційне провадження у справі №909/1092/19 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №912/2385/18 (провадження №12-194гс19) за позовом Заступника керівника Олександрійської місцевої прокуратури Кіровоградської області, заявленого в інтересах держави в особі: 1) Устинівської районної державної адміністрації Кіровоградської області; 2) Східного офісу Державної аудиторської служби України до відповідачів: ТзОВ «Укртранссервіс-груп» та Відділу освіти, молоді та спорту Устинівської РДА про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 90 577,26 грн.

Ухвалою суду від 05 серпня 2020 року поновлено апеляційне провадження у справі №909/1092/19, у зв`язку з прийняттям Великою Палатою Верховного Суду постанови від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

У жовтні 2019 року Перший заступник керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом, заявленим в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа Транс Агро» про стягнення плати в розмірі 27 523,14 грн. за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативи.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається, зокрема, на те, що відповідно до направлення на рейдову перевірку №007182 від 01.04.2019, виданого Управлінням Укртрансбезпеки у Запорізькій області головному спеціалісту Управління Головасі В.В. та старшому державному інспектору Боброву О.О., проводився габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на 405 км автомобільної дороги М-18, в ході якого проведено зважування автомобіля марки MAN TGX 18.400 реєстраційний номер НОМЕР_1 та причепа KRONE SDP 27 реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Суб`єктом щодо якого здійснювалась перевірка було ТзОВ «Європа Транс Агро», яке розташоване за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Івасюка, 62.

За результатами зважування автомобіля, який здійснював перевезення продуктів харчування, встановлено перевищення нормативних вагових параметрів, в якому нормативно допустима вага навантаження на строєні осі становить 24 т, в той час як фактична вага становила 26,705 т, що підтверджується довідкою №0009547 від 04.04.2019 про результати здійснення габаритно-вагового контролю.

Вказане порушення зафіксовано в акті №0016047 від 04.04.2019 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, додатком до якого є розрахунок від 04.04.2019 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, згідно якого ТзОВ «Європа Транс Агро» нараховано плату за проїзд в розмірі 903,96 євро, що станом на день проведення розрахунку (04.04.2019) згідно курсу НБУ становило 27 523,14 грн.

Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва та необхідність захисту інтересів держави, прокурор у позовній заяві посилається на те, що Державною службою України з питань безпеки на транспорті не вжито жодних заходів щодо захисту інтересів держави, з метою надходження коштів до Державного бюджету України; така бездіяльність триває понад 5 місяців, що свідчить про невиконання уповноваженим державою органом покладених на нього функцій у спірних правовідносинах.

Судом встановлено, що 11 червня 2019 року Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області Державної служби України з безпеки на транспорті звернулось до керівника ТзОВ «Європа Транс Агро» з листом (вих.№18059/26/24-19 від 07.06.2019) з вимогою про сплату нарахованих коштів в сумі 903,96 євро, що еквівалентно 27 523,14 грн. До вказаного листа було долучено копії акту №0016047 від 04.04.2019 року та розрахунку плати за проїзд великовагового та (або) великогабаритного транспортного засобу.

Листом за вих.№27574/26/24 від 09 липня 2019 року Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області звернулося до прокуратури Івано-Франківської області та просило розглянути можливість щодо представництва інтересів держави в особі Укртрансбезпеки в суді щодо стягнення з ТзОВ «Європа Транс Агро» плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування в сумі 903,96 євро. У вказаному листі Управління Укртрансбезпеки посилається на те, що Укртрансбезпека не наділена правом на звернення до суду з позовом щодо стягнення коштів за проїзд транспортного засобу з перевищенням нормативних вагових параметрів. Поряд з тим, зазначає, що діяльність Укртрансбезпеки фінансується за рахунок Державного бюджету України, а коштів, виділених для сплати судового збору за подання відповідних позовів, не вистачає. Вказаний лист прокуратура отримала 15 липня 2019 року.

03 жовтня 2019 року Івано-Франківська місцева прокуратура листом за вих.№68-3691вих-19 повідомила Державну службу України з безпеки на транспорті про звернення до суду в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті з метою стягнення з ТзОВ «Європа Транс Агро» 27 523,14 грн. - плати за проїзд великовагових транспортних засобів.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч.4 ст.53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, що означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі №п/800/490/15 (провадження №21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Як зазначалось вище, суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву прокурору, зокрема, посилався на те, що прокурор до позовної заяви не долучив належних та допустимих доказів в підтвердження бездіяльності Державної служби України з безпеки на транспорті, а саме: внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст.367 Кримінального кодексу України; вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на відповідних посадових осіб за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. (Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18).

Колегія суддів встановила, що прокурором, при зверненні до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, дотримано вимоги ч.4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» щодо повідомлення позивача про таке звернення, що не було враховано місцевим господарським судом.

Також колегія суддів враховує лист за вих.№27574/26/24 від 09 липня 2019 року, яким Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області просило прокуратуру Івано-Франківської області розглянути можливість щодо представництва інтересів держави в особі Укртрансбезпеки в суді щодо стягнення з ТзОВ «Європа Транс Агро» плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування в сумі 903,96 євро, зокрема, у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору.

Отже позивач сам просив прокурора звернутися до суду з цим позовом в його інтересах, що вже свідчить про обізнаність відповідного органу щодо наявності порушення інтересів держави, проте, не вчинення ним відповідних дій для їх захисту (неподання позову). При цьому, тривала бездіяльність позивача щодо звернення до суду з відповідним позовом (враховуючи посилання позивача, в тому числі і на відсутність коштів для сплати судового збору), є підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді. (Подібна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №924/1222/18 та від 28 серпня 2020 року у справі №914/1000/19.).

Повертаючи позовну заяву прокурору, суд першої інстанції також послався на відсутність відповідних доказів, які б підтверджували відсутність у позивача коштів на сплату судового збору, зазначивши, що таким доказом, згідно ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є фінансова звітність, тобто звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

На думку колегії суддів, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд першої інстанції в першу чергу повинен дослідити факт тривалої бездіяльності органу, уповноваженого на виконання функцій держави, а не досліджувати докази, на підтвердження обставин, на які такий орган посилається, обґрунтовуючи неможливість звернення до суду (в цьому випадку - відсутність коштів на сплату судового). Наявність чи відсутність доказів на підтвердження відсутності коштів для сплати судового збору не впливає на факт тривалої бездіяльності останнього щодо звернення з позовом.

Поряд з цим, судом встановлено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Відповідно до п.5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11 лютого 2015 року, Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю (пп.15, 27).

Апеляційним судом враховано, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року №4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Так, судом встановлено, що Державна служба України з безпеки на транспорті та її структурний підрозділ жодних дій щодо стягнення з ТзОВ «Європа Транс Агро» плати за проїзд автомобільними дорогами в судовому порядку не вчинили, обмежившись зверненням до прокуратури Івано-Франківської області (лист вих.№27574/26/24-19 від 09 липня 2019 року) з проханням вжити заходи щодо стягнення коштів в судовому порядку, мотивуючи його, в тому числі і відсутністю достатнього фінансування на сплату судового збору. Слід зазначити, що з листом за вих.№18059/26/24-19 Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області звернулось до ТзОВ «Європа Транс Агро» ще 11 червня 2019 року, однак вимога останнього виконана не була. В подальшому позивач не вчиняв жодних дій, спрямованих на стягнення з ТзОВ «Європа Транс Агро» плати за проїзд автомобільними дорогами.

Вказані обставини правильно визначено прокурором як бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, в цьому випадку - Державної служби України з безпеки на транспорті.

Враховуючи все наведене вище, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви прокурору.

Відповідно до ч.1 ст.255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п.6).

Згідно з ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Статтею 275 ГПК України передбачено право суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно вимог п.п.1, 4 ч.1 ст.280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Беручи до уваги все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2019 року у справі №909/1092/19 та направлення справи (позовної заяви) для розгляду до суду першої інстанції.

Щодо судового збору колегія суддів зазначає наступне:

Розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом апеляційної скарги, в цьому випадку здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.236, 255, 270, 271, 275, 280, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури задоволити.

Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2019 року у справі №909/1092/19 про повернення позовної заяви - скасувати.

Справу №909/1092/19 (позовну заяву першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури, вих.№68-3692вих-19 від 03.10.2019) направити для розгляду до Господарського суду Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.