ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2020 р. Справа №914/2087/19

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий - суддя Желік М.Б.

судді Скрипчук О.С.

Мирутенко О.Л.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу IMEX BIOBODEN GbR, Baden-Wurttemberg, Deutschland (Німеччина) б/н від 11.04.2020 (вх. №ЗАГС 01-05/1433/20 від 14.04.2020),

на рішення Господарського суду Львівської області від 11 березня 2020 року (повний текст рішення складено 23.03.2020, м. Львів, суддя Артимович В.М.)

у справі № 914/2087/19

за позивом: IMEX BIOBODEN GbR, Baden-Wurttemberg, Deutschland (Німеччина)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Глянс", смт. Великий Любінь Львівської області

про стягнення 9000,00 євро

за участю представників:

від позивача: Яцуляк Т.Р. - адвокат

від відповідача: не з`явився

Учаснику процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна IMEX BIOBODEN GbR, Baden-Wurttemberg, Deutschland (Німеччина) б/н від 11.04.2020 (вх. №ЗАГС 01-05/1433/20 від 14.04.2020) на рішення Господарського суду Львівської області від 11 березня 2020 року у справі №914/2087/19.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2020 вказану справу було розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді - доповідача) Данко Л.С., суддів Мирутенка О.Л. та Скрипчук О.С.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 (після усунення недоліків апеляційної скарги) відкрито апеляційне провадження у справі №914/2087/19 за апеляційною скаргою IMEX BIOBODEN GbR, Baden-Wurttemberg, Deutschland (Німеччина). Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 25.06.2020 розгляд справи призначено на 07.07.2020.

07.07.2020 відповідач подав на адресу суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.07.2020 розгляд справи відкладено на 04.08.2020.

04.08.2020 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням судді (члена колегії) Скрипчук О.С. у відпустці.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 31.08.2020 у зв`язку із звільненням у відставку судді (головуючої судді) Данко Л.С., справу передано на повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 31.08.2020 справу №914/2087/19 передано до розгляду колегії суддів у наступному складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії - Мирутенко О.Л., Скрипчук О.С.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 розгляд справи призначено на 07.10.2020.

В судовому засіданні 07.10.2020 представник апелянта надав суду пояснення щодо обставин справи та доводів апеляційної скарги, просив оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, долученим до матеріалів справи.

Неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

IMEX BIOBODEN GbR, Baden-Wurttemberg, Deutschland (Німеччина), звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глянс» про стягнення 9000,00 євро.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем, як продавцем - IMEX BIOBODEN GbR, та відповідачем - ТзОВ «Глянс», як покупцем, було укладено договір №1 купівлі-продажу деревообробного обладнання в кредит з відстроченням платежу від 17.06.2013. На виконання умов даного договору відповідачу було передано у власність чотирьохсторонній стругальний станок вартістю 9000,00 євро, що підтверджується митною декларацією типу ІМ 40 ДЕ № 209120000/2013/005220 від 18.07.2013 та актом від 22.07.2013 прийому обладнання по договору № 1 від 17.06.2013. Однак, відповідач з моменту отримання вказаного товару здійснив лише часткову оплату в сумі 1000,00 євро, що підтверджується меморіальними валютними ордерами від 03.11.2016 №108086 та від 16.06.2017 №297471, у зв`язку з чим, у відповідача виникла перед позивачем заборгованість за поставлений товар. Окрім цього, 01 вересня 2016 року сторонами було укладено договір №2 купівлі-продажу деревообробного обладнання, який нібито мав бути новацією відносно раніше укладеного Договору №1 та ще одного договору №2 купівлі-продажу деревообробного обладнання від 02.12.2013, який також відповідачем не виконувався. Проте, як вказує позивач, і новий договір №2 від 01.09.2016 відповідач не виконував.

Позивач зазначав, що оскільки між позивачем та відповідачем не було передбачено договором №1 сплату процентів за користування грошовими коштами (за користування комерційним кредитом), їх розмір і порядок сплати, а також не було передбачено застереження щодо безпроцентного комерційного кредиту, позивач, як суб`єкт, що надав відповідачу комерційний кредит, з підстав передбачених ст. 536, ч. 1 ст. 1048 ЦК України, має право на одержання процентів і їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що підлягають сплаті за весь час існування заборгованості щомісяця до дня повернення боргу за договором №1 відповідачем. Із врахуванням того, що станом на 02.09.2013 основна сума боргу за договором №1 становила 9000 євро, а відповідач, здійснюючи часткові проплати 03.11.2016 в сумі 500,00 євро та 16.06.2017 в сумі 500,00 євро лише погасив частину суми процентів за користування грошовими коштами, позивач нарахував відповідачу з 19.07.2016 по 19.07.2019 три відсотки річних в розмірі 810,00 євро та проценти за користування грошовими коштами з в розмірі 4208,13 євро, однак, в прохальній частині позовної заяви зазначено вимогу про стягнення 9000,00 євро основного боргу.

Окрім того, позивач вважав, що перебіг позовної давності за вимогою про сплату боргу за договором №1 від 17.06.2013 переривався у зв`язку з обставинами, що свідчать про визнання боргу відповідачем - укладенням договору від 01.09.2016 та здійсненням часткової оплати 03.11.2016 і 16.06.2017, тому відлік позовної давності слід розпочинати з 16.06.2017.

Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, зазначав, що поставка обладнання відбулася, однак, копія митної декларації типу ІМ 40 ДЕ № 209120000/2013/005220 від 18.07.2013 та копія акту від 22.07.2013 прийому обладнання за договором №1 від 17.06.2013 жодним чином не підтверджують умови, за якими мали б бути здійснені розрахунки між сторонами, оскільки такі умови повинні визначатися відповідним договором поставки (купівлі-продажу), дійсність якого відповідач ставить під сумнів. Також стверджував, що копії меморіальних валютних ордерів №108086 від 03.11.2016 та № 297471 від 16.06.2017 з огляду на ст. 1088 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не підтверджують виконання зобов`язання з ініціативи відповідача, отже, є неналежними доказами в частині доказування вчинення відповідачем дії, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку, а отже, не є підставою для переривання строку позовної даності відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України. Подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Ухвалюючи оскаржене рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений згідно договору №1 від 17.06.2013 товар є обґрунтованими, водночас, врахувавши заяву відповідача про сплив позовної давності, відмовив у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що оскаржене рішення є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального права.

Так, скаржник зазначає, що суд помилково застосував ст.257 ЦК України, оскільки згідно зі ст.8 Конвенції про позовну давність у міжнародній купівлі-продажу товарів від 14.06.1974, що була ратифікована постановою Верховної ради України 14.07.1993 та набула чинності для України 01.05.1994, строк позовної давності для міжнародних договорів купівлі-продажу товару встановлюється тривалістю у чотири роки. На переконання апелянта здійснена в межах строку позовної давності часткова оплата товару свідчить про визнання зобов`язання відповідачем і є обставиною, що перериває строк позовної давності. Окрім того, суд в оскарженому рішенні дійшов неправильного висновку про початок перебігу строку позовної давності з моменту прийняття товару, оскільки, приписи ст.530 ЦК України та ст.692 ЦК України дозволяють зробити висновок, що в разі відсутності строку виконання зобов`язання, воно має бути виконано після прийняття товару та зі спливом семиденного строку з моменту пред`явлення вимоги кредитором. Позивач не пред`являв офіційних вимог щодо оплати товару за договором, тому апелянт вважає, що строк позовної давності не минув.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач на спростування аргументів апелянта зазначає, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Конвенція про позовну давність у міжнародній купівлі-продажу товарів від 14.06.1974, оскільки відповідно до Листа Міністерства закордонних справ України від 16.12.2002 №72/36-612/6-2968 серед учасників конвенції немає Німеччини, резидентом якої є позивач. Щодо початку перебігу строку позовної давності відповідач вказує, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений, такий строк розпочинається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання, право вимоги оплати товару виникло в позивача 22.07.2013 (з моменту поставки), відтак строк позовної давності розпочався з 22.07.2013 та закінчився 22.07.2016. Водночас копії меморіального валютного ордеру №108086 від 03.11.2016 та меморіального валютного ордеру №297471 від 16.06.2017 є неналежними та недопустимими доказами, оскільки меморіальний ордер є підтвердженням виключно списання коштів з рахунка платника внутрішньобанківських операцій та не підтверджує здійснення міжбанківського переказу валюти на рахунок отримувача в іноземному банку. Окрім того, ініціатором списання коштів з рахунку в цьому випадку є банк, а не платник, що не підтверджує жодним чином факту визнання боргу відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, між IMEX BIOBODEN GbR (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Глянс" (покупець) 17 червня 2013 року укладено договір №1 купівлі-продажу деревообробного обладнання (в кредит з відстрочкою платежу), за умовами якого продавець зобов`язувався передати у власність покупця деревообробне обладнання Vierseitenhobelmashine Weinig (чотирьохсторонній стругальний станок) в кількості 1 шт. (марки Weinig-VierseitenHobelmaschinemitWerkzeug, заводський №2702/1101, тип PFA 22N), а покупець зобов`язувався прийняти товар та здійснити його післяоплату в повному обсязі.

Відповідно до п. 9.1. цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

У п. 2.1. договору визначено, що продавець бере на себе зобов`язання після підписання цього договору в строк до 31 липня 2013 передати покупцю визначене у пункті 1.1. цього договору обладнання.

Товар доставляється покупцю автомобільним транспортом. Витрати, пов`язані з митним оформленням на території Євросоюзу, несе продавець. Витрати, пов`язані з митним оформленням на території України, несе покупець (п. 2.3. договору).

Позивач у повному обсязі поставив відповідачеві передбачений договором товар, що підтверджується митною декларацією типу ІМ 40 ДЕ №209120000/2013/005220 від 18.07.2013 та актом прийому обладнання від 22.07.2013 за договором №1 від 17.06.2013, відповідно до якого відповідач прийняв деревообробне обладнання Vierseitenhobelmashine Weinig (чотирьохсторонній стругальний станок) в кількості 1 шт., укомплектований інструментом, заводський №2702/1101.

Вартість товару становить 9 000,00 євро (п. 5.1. договору). Відповідно до п.5.2. договору оплата вартості товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця в перших числах кожного місяця.

Також матеріали позовної заяви містять копії меморіального валютного ордеру від 03.11.2016 №108086, на суму 500,00 євро, призначення платежу: «Рayment for equipment by contract 1 dd 17/06/2013 VMD 005220 18/07/2013 BC/DE IMEX BIOBODEN GBR KRUMPFHALDE 20 88448 ATTENWEILE» (оплата за обладнання за договором 1 від 17.06.2013) та меморіального валютного ордеру від 16.06.2017 №297471, на суму 500,00 євро, призначення платежу: «Рayment for equipment by contract 1 dd 17/06/2013 VMD 20912000 0/2013/00522 dd 18/07/2013 531/ BC/DE IMEX BIOBODEN GBR KRUMPFHAL» (оплата за обладнання за договором 1 від 17.06.2013).

Як вбачається із прохальної частини позовної заяви, позовною вимогою є стягнення 9000,00 євро заборгованості за договором № 1 від 17.06.2013.

Суд першої інстанції встановив, що вартість поставленого товару за умовами договору становить 9000,00 євро, відповідачем здійснено часткову оплату в сумі 1000,00 євро (меморіальні валютні ордери № 108086 від 03.11.2016 і № 297471 від 16.06.2017).

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 1.19-1) ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» меморіальним ордером є розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Відповідно до ст.20 вказаного Закону в редакції, чинній на дату складення меморіальних ордерів, ініціатором переказу може бути платник, а також отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом; відповідно до п.1.35 ст.1 вказаного Закону розрахунковим документом є - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача.

У вказаних меморіальних валютних ордерах зазначено, що переказ коштів здійснено з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 , обидва рахунки відкрито в банку ПАТ «ВіЕс Банк» (м.Львів), що підтверджує факт внутрішньобанківського переказу коштів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що валютний меморіальний ордер підтверджує списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківську операцію, однак, не підтверджує здійснення міжбанківського переказу валюти на рахунок отримувача в іноземному банку.

Щодо зарахування таких коштів на рахунок IMEX BIOBODEN GbR позивач надав суду виписки з рахунку DE в Окружній ощадній касі Біберах, видрукувані 12.05.2018 за допомогою сервісу онлайн-банкінгу сайту www.ksk-bc.de, та витяги 11/2016, 6/2017 з рахунку DE, разом із перекладом з німецької мови на українську, здійсненим Лінгвістичним центром ФОП Струк Т.В., що підтверджують поступлення оплати від ТзОВ "Глянс" і розмірі 500 євро 03.11.2016 та в розмірі 500 євро 16.06.2017.

Також до позовної заяви додано копію та переклад з російської на українську мову договору купівлі-продажу деревообробного обладнання №2 від 01.09.2016, укладеного між позивачем та відповідачем.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами та одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 525, 629 ЦК України).

Частиною другою статті 193 ГК України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.695 Цивільного кодексу України істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.

Однак, відповідно до п.5.2. договору №1 від 17.06.2013, який є договором купівлі-продажу деревообробного обладнання в кредит з розстроченням платежу, сторони погодили, що оплата вартості товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця в перших числах кожного місяця.

Таким чином, з урахуванням змісту ст.252 ЦК України, відповідно до якої строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що сторонами договору не визначено конкретних строків чи термінів оплати товару.

У відповідності до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а згідно ч. 2 цієї статті передбачено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Тобто, факт одержання товару покупцем є моментом виникнення в нього обов`язку провести оплату товару, а відповідно у продавця чи постачальника товару виникає кореспондуюче право вимоги до покупця щодо оплати проданого та поставленого товару.

Враховуючи те, що позивач поставив відповідачу, а відповідач прийняв передбачений договором №1 від 17.06.2013 товар - деревообробне обладнання вартістю 9000,00 євро, що підтверджується митною декларацією та актом прийому обладнання від 22.07.2013, а також те, що матеріали справи не містять доказів сплати повної вартості поставленого товару, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором № 1 від 17.06.2013.

Водночас, місцевий господарський суд задоволив заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин, і власне, у цій частині апелянт оскаржує рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), перебіг якої, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, суду належить встановити початок її перебігу.

За загальним правилом про початок перебігу позовної давності відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Перебіг позовної давності за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина 5 статті 261 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами (про що позивачем зазначено у позовній заяві, а відповідачем у відзиві на позов), поставка товару за договором № 1 від 17.06.2013 відбулася 22.07.2013.

Враховуючи наведене, відповідач, як покупець, повинен був здійснити оплату за поставлений товар відповідно до положень ст. 692 Цивільного кодексу України після прийняття такого товару.

Отже, строк позовної давності щодо оплати поставленого 22.07.2013 товару сплив 23.07.2016.

Як вбачається з матеріалів справи будь-яких обставин поважності причин пропуску зазначеного строку позивач належними і допустимими доказами відповідно до статей 74, 76, 77 ГПК України не довів, а відтак позивач не був позбавлений права та можливості звернутися до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача відповідних сум у межах строку позовної давності.

При цьому, з огляду на наведені вище норми цивільного законодавства колегія суддів відхиляє за безпідставністю доводи апелянта про те, що перебіг позовної давності розпочинається з моменту пред`явлення офіційної вимоги щодо оплати товару по договору у відповідності до ч.2 ст.530 ЦК України. Так, згідно із ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Водночас, термін виконання зобов`язання, що виникає із правовідносин поставки (купівлі-продажу) чітко встановлений спеціальною нормою права у статті 692 цього кодексу.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що до спірних відносин слід застосовувати строк позовної давності тривалістю 4 роки, встановлений Конвенцією про позовну давність у міжнародній купівлі-продажу товарів від 14.06.1974.

Із договору купівлі-продажу №1 від 17.06.2013, а також з договору простого товариства Імекс Біободен Гбр від 20.02.2013, вбачається що країною місцезнаходження позивача є Німеччина.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про позовну давність у міжнародній купівлі-продажу товарів від 14.06.1974 ця Конвенція застосовується лише в тих випадках, коли комерційні підприємства сторін договору міжнародної купівлі-продажу товарів у момент його укладення перебувають у Договірних державах. Вказана Конвенція підписана Україною 14 липня 1974 року, ратифікована Постановою Верховної Ради України від 14 липня 1993 року та набрала чинності в Україні 1 квітня 1994 року, проте, Німеччина не є договірною державою, не брала участі у підписанні Конвенції та не ратифіковувала її згодом, що підтверджується Статусом Конвенції з переліком держав-учасниць.

З огляду на наведене відсутні підстави для застосування умов міжнародного договору, який встановлює інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України.

Щодо доводів апелянта про переривання строку позовної давності у зв`язку із визнанням відповідачем зобов`язання в момент укладення сторонами договору купівлі-продажу деревообробного обладнання №2 від 01.09.02016, а також здійснення часткової оплати боргу за договором №1 від 17.06.2013 відповідно до меморіальних валютних договорів від 03.11.2016 та від 16.06.2017, слід зазначити, що як вірно було встановлено судом першої інстанції, строк позовної давності у спірних правовідносинах сплив 23.07.2016, тобто до настання обставин, які на переконання позивача, переривають перебіг позовної давності.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.

Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог IMEX BIOBODEN GbR, Baden-Wurttemberg, Deutschland (Німеччина) б/н від 11.04.2020 (вх. №ЗАГС 01-05/1433/20 від 14.04.2020), - відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 11 березня 2020 року у справі № 914/2087/19 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги - покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 16.10.2020.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Скрипчук О.С.

суддя Мирутенко О.Л.