ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2020 р. Справа№ 911/639/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Поляк О.І.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участі секретаря - Стародуб М.Ф.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Пласт» на ухвалу Господарського суду Київської області від 22.01.2020 про задоволення заяви Заступника Генерального прокурора України про роз`яснення рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2017 у справі №911/639/17 (суддя Карпечін Т.П.)

за позовом Заступника Генеральної прокуратури України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз»,

Приватного акціонерного товариства «Пласт»

про визнання недійсним договору,-

за участю представників згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Заступник Генеральної прокуратури України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Приватного акціонерного товариства «Пласт» про визнання недійсним договору про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.06.2017 року у справі № 911/639/17 позов задоволено повністю, визнано недійсним Договір про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014, укладений між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Приватним акціонерним товариством «Пласт».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 та Постановою Верховного суду від 31.05.2018 рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2017 року у справі № 911/639/17 залишено без змін.

У груді 2019 року Заступник Генерального прокурора звернувся до Господарського суду Київської області з заявою про роз`яснення рішення.

Заява мотивована відсутністю у мотивувальній та резолютивній частинах рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2017 року у справі № 911/639/17 висновків щодо моменту, з якого Договір про спільну діяльність від 05.03.2014 є недійсним: з моменту укладення чи з моменту постановлення у справі остаточного судового рішення. Така невизначеність впливає на права та обов`язки АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», що виникли за недійсним договором про спільну діяльність. Зокрема, Головне управління ДПС у Київській області звернулось з позовом до АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» про стягнення податкового боргу, який виник у результаті спільної діяльності.

У зв`язку з чим прокуратура убачає можливість роз`яснення судом моменту, з якого недійсне зобов`язання, що виникло на підставі недійсного договору про спільну діяльність є припиненим з урахуванням положень статті 236 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.01.2020 у справі № 911/639/17 заяву Заступника Генерального прокурора України про роз`яснення рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2017 у справі №911/639/17 задоволено. Роз`яснено, що за рішенням Господарського суду Київської області від 14.06.2017 року у справі № 911/639/17 позовні вимоги задоволені в повному обсязі та визнано недійсним Договір про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Приватним акціонерним товариством «Пласт», як такий, що суперечить інтересам держави, з моменту укладення. В той же час, питання про момент припинення зобов`язання за спірним Договором має визначатись у відповідності до статті 207 Господарського кодексу України з дня набрання рішенням суду законної сили для зобов`язання, яке вважається недійсним з моменту його виникнення. Таким чином, зобов`язання за визнаним недійсним рішенням Господарського суду Київської області від 14.06.2017 року у справі № 911/639/17 Договором про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Приватним акціонерним товариством «Пласт», вважається недійсним з моменту його виникнення, а припиненим - з дня набрання законної сили рішенням Господарського суду Київської області від 14.06.2017 року у справі № 911/639/17.

Ухвала суду першої інстанції мотивована положеннями статті 20 Цивільного кодексу України та висновками суду про недійсність Договору про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014 укладеного між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Приватним акціонерним товариством «Пласт» як господарського договору, що визнавався недійсним з моменту укладення, для якого згідно з частиною третьою статті 207 Господарського кодексу України передбачалось, що визнане судом недійсним зобов`язання припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили.

Відповідне правило частини третьої статті 207 Господарського кодексу України стосувалось саме порядку визнання господарського договору недійсним, а не наслідків недійсності.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Приватне акціонерне товариство «Пласт» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 22.01.2020 у справі №911/639/17 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви Заступника Генерального прокурора України про роз`яснення рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2017 у справі №911/639/17.

В обґрунтування вимог за апеляційною скаргою товариство посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Так, задовольнивши заяву прокурора, суд фактично вніс до рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2017 нові обставини, а саме, щодо моменту припинення зобов`язання за договором, що був предметом судового розгляду, чим порушив приписи статті 245 Господарського процесуального кодексу України. Крім цього, судом застосовано статтю 207 Господарського кодексу України, яка на момент розгляду заяви прокурора була нечинною.

До Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив прокурора на апеляційну скаргу, у якому прокурор наголошує на законності, обґрунтованості ухвали Господарського суду Київської області від 22.01.2020 у справі № 911/639/17, оскільки суд, роз`яснивши судове рішення жодним чином не вносив до нього нові дані, тому, стаття 245 Господарського процесуального кодексу України ним застосована правильно. До того ж, на момент ухвалення рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2017 стаття 207 Господарського кодексу України була чинною, відтак, судом її застосовано правомірно.

31.08.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: Майданевич А.Г. (головуючий), Коротун О.М., Сулім В.В.

01.09.2020 головуючий суддя Майданевич А.Г. заявив про самовідвід.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.09.2020 заяву судді Майданевич А.Г. про самовідвід задоволено, а справу передано для визначення іншого складу суддів відповідно до статей 32 та 40 Господарського процесуального кодексу України.

02.09.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Калатай Н.Ф., Дідиченко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали та відкрито апеляційне провадження. Розгляд справи призначено на 01.10.2020.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Калатай Н.Ф., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 30.09.2020 у справі №911/639/17, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Калатай Н.Ф., визначено колегію суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Руденко М.А., Дідиченко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Пласт» на ухвалу Господарського суду Київської області від 22.01.2020 у справі №911/639/17 прийнято до провадження у новому складі суддів: Поляк О.І. (головуючий), Руденко М.А., Дідиченко М.А.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального законодавства та норм матерального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню у зв`язку з таким.

Статтею 245 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Виходячи зі змісту наведеної норми роз`яснення судового рішення - це засіб виправлення недоліків судового акта, який полягає в усуненні неясності судового документа. Тобто йдеться про викладення судового рішення у більш ясній і зрозумілій формі. Необхідність такого роз`яснення випливає з обставин неоднозначного розуміння рішення суду з метою його виконання.

Здійснюючи роз`яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушується питання про зміну рішення, або про внесення до нього нових даних, або про роз`яснення мотивів прийняття рішення, або фактично про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд відмовляє в роз`ясненні рішення.

Звертаючись з заявою про роз`яснення судового рішення прокурор наголошував на відсутності у мотивувальній та резолютивній частинах рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2017 року у справі № 911/639/17 висновків щодо моменту, з якого Договір про спільну діяльність від 05.03.2014 є недійсним: з моменту укладення чи з моменту постановлення у справі остаточного судового рішення.

Розглянувши заяву, суд дійшов висновку про необхідність роз`яснення моменту з якого Договір про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014 є недійсним. Застосувавши положення статті 236 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України у редакціях, чинних на момент ухвалення судового рішення, суд роз`яснив, що Договір про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014 укладений між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Приватним акціонерним товариством «Пласт» є недійсним з моменту укладення, а зобов`язання, що виникли на виконання цього договору є припиненими з дня набрання рішенням суду законної сили.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду не може погодитись з висновком суду про необхідність роз`яснення рішення у цій справі по заяві прокурора від 20.12.2019, у зв`язку з таким.

Статтею 236 Цивільного кодексу України унормовано, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Тобто питання щодо моменту недійсності правочину врегульовано нормами чинного законодавства, відтак, додаткового роз`яснення вказана обставина не потребує.

Що стосується питання припинення зобов`язань, що виникли за недійсним правочином, колегія суддів зауважує таке.

Статтею 207 Господарського кодексу України унормовано, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» було роз`яснено, що можливість припинення господарського зобов`язання лише на майбутнє з підстав, визначених частиною третьою статті 207 Господарського кодексу України була передбачена лише тоді, коли з змісту господарського договору випливає, що зобов`язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов`язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов`язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов`язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

За нормою статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, оскільки, можливість повернення усього одержаного за недійсним правочином підпадає під правове регулювання статті 216 Цивільного кодексу України, то колегія суддів констатує, що врегульована частиною третьою статті 207 Господарського кодексу України можливість припинити зобов`язання на майбутнє лежить у площині застосування до недійсного правочину наслідків його недійсності, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України або ж нормами, якими встановлено особливі умови застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 Цивільного кодексу України).

У зв`язку з викладеним, висновок суду про те, що відповідне правило частини 3 статті 207 Господарського кодексу України стосувалось саме порядку визнання господарського договору недійсним, а не наслідків недійсності правочину не відповідає положенням цієї статті та суті недійсності правочину як правового інституту. Як уже було зауважено, недійсність правочину не створює для його сторін жодних нових прав та обов`язків, крім обов`язку повернути усе одержане за недійсним правочином. А згадана частина третя статті 207 Цивільного кодексу України не засвідчує дійсність або ж чинність будь-яких зобов`язань, що виникли за договором до моменту постановлення судового рішення про його недійсність, а лише надає право сторонам недійсного правочину не здійснювати двосторонню реституцію по зобов`язанню, повернення якого є неможливим та по зустрічному зобов`язанню, за яким уже отримано грошове задоволення і яке є ідентичним грошовому відшкодуванню (стаття 216 Цивільного кодексу України) .

Як убачається зі змісту рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2017 року у справі № 911/639/17, судом встановлено, що спірний Договір про спільну діяльність укладений з порушенням ст.ст. 228, 241 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», що з огляду на ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Зокрема, встановлено наявність в діях відповідача-2 мети укладення правочину, спрямованого не на виконання обумовленої ним мети спільної діяльності щодо використання переданого відповідачем1 у спільну діяльність державного майна шляхом здійснення відповідачем2 фінансування необхідних для спільної діяльності витрат на еквівалентну суму коштів, а відповідний правочин був спрямований на безоплатне отримання відповідачем2 державного майна та використання такого майна одноосібно у власних цілях без понесення витрат, необхідних для функціонування обумовленої Договором спільної діяльності.

За приписами статті 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду не може не акцентувати увагу на тому, що правочин може бути визнаний недійсним виключно з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» було роз`яснено, що правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

До такої спеціальної норми віднесено статтю 228 Цивільного кодексу України, якою унормовано правові наслідки вчинення правочину, який вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Ця норма встановлює як підстави, існування яких свідчить про недійсність правочину, яким порушується публічний порядок, так і наслідки такої недійсності.

За умовами договору про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014 ПАТ «Пласт» отримав у користування об`єкти Архангельського газового родовища, виробничим комплексом «Блок-конструктор-1», виробничим комплексом «Центральна технологічна платформа 7», а також правом користування об`єктами Стрілкового газового родовища (перелік основних засобів, які увійшли до складу виробничих комплексів згідно зі звітом про проведення незалежної оцінки ринкової вартості права користування виконаної суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Підприємство «Северін- Консалтінг» станом на 03.03.2014).

Встановлена судом недійсність цього договору за доводами прокурора та висновками суду першої інстанції у частині користування згаданими об`єктами свідчить про припинення цього зобов`язання лише на майбутнє. Разом з цим, колегія суддів зауважує, що метою договору про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014 у першу чергу є отримання учасниками такої діяльності прибутку. А недійсність договору виключає можливість отримання сторонами доходу з використання цих об`єктів.

З огляду на положення частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, у зв`язку з недійсністю на підставі статті 228 Цивільного кодексу України договору про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014 у ПрАТ «Пласт» виникає лише один обов`язок - все одержане ним за правочином повернути іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Таким чином, при вирішенні питання про можливість повернення виконаного за недійсним правочином та припинення зобов`язань за недійсним договором про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014 застосуванню підлягала стаття 228 Цивільного кодексу України, як спеціальна норма, а не норми загальної дії - статті 203, 215 Цивільного кодексу України у сукупності зі статтею 207 Господарського кодексу України.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи ухвалу від 22.01.2020 у справі №911/639/17 та роз`яснюючи, що Договір про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Приватним акціонерним товариством «Пласт», визнано недійсним як такий, що суперечить інтересам держави, судом одночасно неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, а саме, статтю 207 Господарського кодексу України, що потягло неправильні висновки покладені в основу роз`яснення рішення та безпідставне саме по собі роз`яснення рішення суду в частині моменту визнання договору про спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014 недійсним, який не викликає неясності, оскільки встановлений законом.

Отже, судом неправильно застосовано статтю 245 Господарського процесуального кодексу України, що є підставою для скасування ухвали суду з прийняттям у справі нового рішення про відмову у задоволенні заяви прокурора про роз`яснення рішення суду.

Як унормовано статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) незясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, оскаржувана на ухвалу Господарського суду Київської області від 22.01.2020 підлягає скасуванню.

Судовий збір відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Генеральну прокуратуру України.

Керуючись статями 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Пласт» задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 22.01.2020 у справі №911/639/17 скасувати.

3. У задоволенні заяви Заступника Генерального прокурора України про роз`яснення рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2017 року у справі № 911/639/17 - відмовити.

4. Стягнути з Генеральної прокуратури України 2100,00 грн на користь Приватного акціонерного товариства «Пласт» (дві тисячі сто гривень) 00 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Справу повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.10.2020, що є першим робочим днем після виходу судді Руденко М.А. після виходу з відпустки.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко