номер провадження справи 17/218/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2020 Справа № 908/1971/19

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя господарського суду Запорізької області Корсун В.Л., при секретарі судового засідання Шульгіній А.А., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою: акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д

адреса для листування: 49027, м. Дніпро, а/с 1800

до відповідача: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

про стягнення 136 664,01 грн.

У судовому засіданні приймали участь:

від позивача: Качан О.С., ордер серії ЗП № 108921

від відповідача: Прядко Д.В., ордер від 15.01.20 № 129144

СУТЬ СПОРУ:

05.08.19 до господарського суду Запорізької області від акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк") надійшла позовна заява від 16.07.19 про стягнення з ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 ) 136 664,01 грн. заборгованості за договором банківського обслуговування від 18.05.12 № б/н, з якої: 14 610,92 грн. - борг за кредитом, 41931,49 грн. - борг за процентами за користування кредитом, 73765,65грн. пені за несвоєчасне викоання зобовязаньза договором та 6355,95 грн. заборгованості з комісії за користування кредитом.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору банківського обслуговування від 18.05.12 № б/н щодо сплати заборгованості за кредитом у сумі 14 610,92 грн., а також заборгованості по процентам за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором та заборгованості по комісії за користування кредитом.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 908/1971/19 між суддями від 05.08.19 наведену вище позовну заяву передано для розгляду судді Корсуну В.Л.

Враховуючи, що відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем станом на час звернення до господарського суду з позовною заявою, судом відповідно до вимог ч. 6 ст. 176 ГПК України надіслано до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання фізичної особи запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 .

Однак, вжиті судом заходи в порядку ч. 6 ст. 176 ГПК України станом на 30.10.19 не надавали можливості суду встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 .

Частиною 10 ст. 176 ГПК України передбачено, що якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

З огляду на викладене, враховуючи, що справа № 908/1971/19 належить до юрисдикції господарських судів, що підстави для залишення позовної заяви без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження відсутні, суд дійшов висновку про наявність підстав для відкриття провадження у цій справі.

Ухвалою суду від 30.10.19 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/1971/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

20.11.19 до суду від відповідача надійшли наступні документи: 1) заява за вих. від 18.11.19 про застосування строків позовної давності, в якій відповідач посилаючись на ст.ст. 253, 256, ч.1, ч. 5 ст. 261,ч. 4 ст. 267 ЦК України, а також на те, що останній платіж на погашення кредиту відповідачем здійснено 25.04.13 просить суд відмовити у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності; 2) відзив за вих. від 18.11.19 на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволені позовних вимог у повному обсязі виходячи з наступного: позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовом до відповідача, про що відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності; позивач просить стягнути в відповідача пеню в розмірі 73 765, 65 грн., яка була нарахована позивачем за період з 15.04.14 по 10.07.19. Однак, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, непі). Тому, позивачем невірно нараховано пеню; позивачем долучені до позовної заяви письмові Умови та Правила надання банківських послуг де визначено, за яких умов та за якими правилами банк відкриває позичальнику банківський рахунок чи надає інші банківські послуги. Позивачем вказано, Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також «Тарифами Банку», які викладені па банківському сайті, складає між відповідачем і банком договір, про що свідчить підпис ОСОБА_1 у заяві. При цьому, н6а думку відповідача, позивач не надав суду підписаних ОСОБА_1 . Умов та правил надання банківських послуг, не зазначив в позовній заяві дати вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості. Не містить таких даних і додана Заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 18.05.12. В правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11.03.15 зазначається, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника. Тому, наведені позивачем у позовній заяві обставини того, що Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та «Тарифами Банку», які викладені па банківському сайті складають договір не підтверджуються належними і допустимими доказами. З урахуванням викладеного у сукупності, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. 03.07.19 Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17). У вказаній постанові Велика Палата ВС дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил падання банківських послуг в Приватбанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань; наданий позивачем розрахунок не оформлений належним чином, не має зазначення прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлення документів", затвердженого наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17.04.03; якщо всеж таки брати до уваги наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості, то вбачається, що позивачем не один раз змінювалася відсоткова ставка (24 %, 48 %, 56 % ). Однак, позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що відповідач надала у визначений у заяві спосіб згоду на зміну умов договору, а саме, зміну відсоткових ставок у розмірах, передбачених Умовами та правилами надання банківських послуг в редакції, що діє на момент спірних правовідносин. Зміна банком на свій розсуд відсоткової ставки не узгоджуються зі змістом заяви від 18.05.12, з якої слідує, що відносини між сторонами договору можуть вирішуватися як шляхом підпису окремих договорів або додаткових угод до даного договору, так і шляхом обміну між ними інформацією/погодженням з банківського обслуговування через веб-сайт Банку.

16.12.19 до суду надійшла відповідь за вих. від 04.12.19 № 20191122/5865 на відзив, в якій позивача зазначив, зокрема, таке. У випадку між позивачеам та відповідачем зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, на думку позивача, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, як за для придбання, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заяви, Умови та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві. Тарифи - розмір винагороди за послуги Банку є невід`ємною частиною Договору. Також позивач вказує, що отримавши кредитні кошти, боржник протягом тривалого часу сплачував чергові платежі по кредиту відповідно до графіку погашення заборгованості, відсотки. Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України договір є дійсним, тобто фактичне прийняття пропозиції укладання договору дією. Позичальник прийняв відповідні умови угоди шляхом сплати відповідного розміру відсотків. Дані проплати свідчать про те, що Позивач прийняв та виконував умову про підвищення відсоткової ставки; використав наданий кредитний ліміт, сплачував комісію, винагороду, пеню. Виходячи з вище викладено, позивач вважає, що відповідач був не тільки ознайомлений, а і прийняв та виконував взяті на себе зобовязання відповідно до Договору. Посилання відповідача на постанову ВСУ по справі № 6-16цс15 позивач вважає недоречною з огляду на наступне. В зазначеній постанові ВСУ вказав: "Суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника". Однак, в даній справі позивач надав докази, що відповідача було ознайомлено саме із зазначеними Умовами та правилами надання банківських послуг та наказ Банку яким були затвердженні зазначені Умови та Правила надання банківських послуг. Більш того, згідно Заяви Відповідач зобов`язався самостійно ознайомлюватися зі всіма змінами Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів на сайті Приватбанку. Таким чином, твердження Відповідача, що в матеріалах справи відсутні докази ознайомленні відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, позивач вказує, що ухвалою ВСУ від 26.10.16 визнано посилання відповідача на постанову ВСУ по справі № 6-1бцс15 безпідставними, оскільки ознайомлення останнього з умовами кредитування підтверджено підписанням анкети-заяви. Щодо посилання Відповідача на постанову ВСУ № 342/180/17-ц від 03.07.19. Розглядаючи справу №342/180/17 Верховний Суд зазначив, у разі, якщо Умови та Правила надання банком кредиту, зокрема, й умова про збільшення строку позовної давності, не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає судам належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та Правила містили ту чи іншу спірну умову, зокрема і щодо збільшеного строку позовної давності, у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювались, то такі Умови та Правила надання банком кредиту не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальникам. Тобто, при розгляді справ з аналогічними фактичними обставинами банки, на підтвердження тих чи інших умов кредитування, повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо. Таким чином, при розгляді судової справи №342/180/17 Верховним Судом звернуто увагу на відсутність доказів тотожності наданих банком разом із позовною заявою Умов та Правил надання банківських послуг із тими, що були чинними у момент підписання заяви позичальника. У судовій справі, що розглядається судом, Позивачем надавались: довідка про зміну кредитного ліміту, що підтверджує встановлення розміру кредитного ліміту та його подальшу зміну; виписка по рахунку, що підтверджує використання кредитного рахунку відповідачем, погашення кредитного ліміту та сплату відсотків, тобто вчинення дій що підтверджують усвідомлення Відповідачем обов`язків щодо повернення кредиту та внесення плати за його використання. Вказані документи, на думку позивача, підтверджують чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг, що додані до позовної заяви, а також укладення саме кредитного договору та його подальше виконання, а не лише звернення відповідача до банку з метою подальшого укладення договору. На підтвердження використання кредитного карткового рахунку банком надана виписка, яка відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18.06.03 № 254 є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка. Відповідно до виписки по рахунку вбачається активне використання Відповідачем кредитного рахунку. Вкаазні операції за доводами позивача підтверджують надання банком кредитного ліміту, його використання та сплату відсотків за його користування. Також, позивач при вирішенні спору просить суд врахувати наступні постанови Верховного Суду: від 17.04.19 у справі № 666/388/16-ц; від 10.04.19 у справі № 356/1635/16-ц; від 28.03.19 у справі № 428/2873/17; У постанові від 06.02.18 у справі № 755/2720/16-ц.

У зв`язку зі складністю спору у справі № 908/1971/19, суд ухвалою від 19.12.19 постановив здійснювати розгляд справи № 908/1971/19 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі. Підготовче засідання призначено на 16.01.20 о 10 год. 30 хв.

27.12.19 до матеріалів справи надійшли заперечення відповідача від 21.12.19 на відповідь на відзив та заява від 21.12.19 (про застування спеціальної позовної давності щодо вимог про стягнення пені). За змістом заперчень відповдач зазначає, що Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 342/180/17 про отримання кредиту шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку. Для винесення рішення Великою Палатою довелося відступити від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24.09.14 (провадження № 6-144цс14). Постанова ВП ВС від 03.07.19 містить наступні висновки: оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілими всім споживачам і доведені до їх відома; банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші; споживач послуг банку лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений; роздруківка правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування; звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин і свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Зі сторони позивача не доведено, що Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку, а також «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті, відповідають дійсності під час підписання заяви-анкети про отримання кредиту та під час подачі позовної заяви оскільки позивач є власником даного сайту і у будь-який момент може змінювати умови своїх Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів. Зі сторони позивача не доведено, що відповідач ознайомився у з Умовами, Правилами і Тарифами банку. Зі сторони позивача у відповіді на відзив не вказано, з яких причин і правових підстав змінювався розмір відсоткової ставки (24 %, 48 %, 56 % ) і чому був визначений саме цей розмір, а не інший. Зі сторони відповідача в жодний спосіб не виконувались зобов`язання визначенні Умовами та Правилами надання банківських послуг щодо сплати відсотків та неустойки, а виконувалось тільки основне зобов`язання. Зі сторони позивача не пояснено чому пропущений строк звернення до суду за сплином загальної позовної давності, в т.ч. щодо виконання основного зобов`язання без безпідставних відсотків і неустойки. Зі сторони відповідача подана заява про застосування загальної позовної давності. Крім того, зі сторони відповідача подається заява про застосування спеціальної позовної давності щодо вимог зі сплати неустойки (пені). Взагалі застосування загальної позовної давності в частині виконання основного зобов`язання виключає застосування спеціальної позовної давності, але ми враховуємо весь спектр захисту прав і законних інтересів відповідача. Позивачем не враховано вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України щодо терміну застосування неустойки (пені).

10.01.20 до суду надійшла заява відповідача від 08.01.20 про застосування строків позовної давності та відзив від 08.01.20 на позовну заяву.

Ухвалою від 16.01.20 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів - до 18.03.20 включно та відкладено підготовче засідання на 05.02.20 о 10 год. 30 хв.

05.02.20 судом закрито підготовче провадження у справі № 908/1971/19 та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 03.03.20.

03.03.20 судом, на підставі ст. 216 ГПК України оголошувалась перерва на 26.03.20.

24.03.20 в системі "Електронний суд" представником АТ КБ "ПриватБанк" сформовано заяву про розгляд справи, призначений на 26.03.20 о 11 год. 30 хв. без участі останнього у зв`язку із запровадженням на території м. Запоріжжя карантину.

Ухвалою від 26.03.20 судом оголошено перерву на 02.04.20.

02.04.20 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким, зокрема, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та доповнено розділ X "Прикінцеві положення" пунктом 4 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.20 № 211 (із змінами), від 20.05.20 № 392 (із змінами) та від 22 липня 2020 р. № 641, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), установлено з 12 березня 2020 р. до 31 серпня 2020 р. на всій території України карантин.

З метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, судом ухвалою від 02.04.20 продовжено строк розгляду справи № 908/1971/20 на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Розгляд справи відкладено на строк дії карантину.

17.07.20 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким п. 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України викладено в новій редакції: " 4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Пунктом 2 Перехідних положень даного Закону встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

З огляду на викладене, з метою забезпечення належного розгляду справи, дотримання основних засад господарського судочинства та процесуальних прав учасників судового процесу під час дії карантинних заходів, суд дійшов висновку про необхідність призначення судового засідання у справі № 908/1971/19 на дату після закінчення процесуальних строків, які було продовжено в зв`язку з карантином.

У зв`язку із чим судом було винесено ухвалу від 07.08.20 у справі № 908/1971/19, якою судове засідання призначено на 07.09.20 о 11:30 год.

У судовому засіданні 07.09.20 судом оголошено перерву на 29.09.20 о 11:00 год.

Представник позивача у судовому засіданні 29.09.20 підтримав позовні вимоги з підстав викладених у заява по суті справи.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив повністю з підстав викладених у заявах поданих до суду по суті справи, у т.ч. про застосування строків позовної давності (загальної та спеціальної).

У судовому засіданні 29.09.20 судом оголошувалась технічна перерва на 05 хвилин.

Після продовження перерви суд продовжив розгляд справи.

Представник відповідача у засідання після перерви не з`явився.

У судовому засіданні 29.09.20 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Представнику позивача повідомлено коли буде складено повне рішення.

Спір у цій справі розглянуто у межах строку визначеного ст. 248 ГПК України, з урахуванням: змін до ГПК України внесених Законом України № 540-IX від 30.03.20, який набрав чинності 02.04.20; Закону України від 18.06.20 № 731-IX, який набрав чинності 17.07.20, а також постанов Кабінету Міністрів України від 11.03.20 № 211 (із змінами), від 20.05.20 № 392 (із змінами) та від 22 липня 2020 р. № 641 та наданої Верховним Судом на офіційному веб-сайті (https://supreme.court.gov.ua/supreme/pres-centr/news/928802/) методичної інформації щодо спірних питань застосування законодавства про продовження процесуальних строків під час дії карантину.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд

ВСТАНОВИВ:

18.05.12 між публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (Банк) та ФОП Амелькіною Тетяною Іванівною (Клієнт банку) підписано Заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитка печатки.

Як свідчить зміст вказаної заяви, що ФОП Амелькіна Т.І підписанням цієї заяви погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, у т.ч. з правилами Умовами та Правилами обслуговування за розрахунковими картакми (що розміщені на сайті банку https://privatbank.ua, https://client-bank.privatbank.ua), Тарифами банку, які разом із цією заявою та карткою із зразками підписів і відбитка печатки складають договір банківського обслуговування та взяла на себе зобов`язання виконувати умови вказаного договору.

Відповідно до п. 3.18.1.16 Умов та правил надання банківських послуг (далі Умови), при укладанні договорів і угод, чи вчиненні інших дій, що свідчать про приєднання клієнта до Умов і правил надання банківських послуг (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки», або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк/інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовій або електронній інформацією, або в будь-якій іншій формі), банк і клієнт допускають використання підписів клієнта у вигляді електронно-цифрового підпису та/або підтвердження через пароль, спрямований банком через верифікований номер телефону, який належить уповноваженій особі клієнта з правом «першого» підпису. Підписання договорів і угод таким чином прирівнюється до укладання договорів та угод у письмовій формі.

Пунктом 3.18.1.1 Умов передбачено, що кредитний ліміт на поточний рахунок (далі «Кредит») надається на поповнення оборотних коштів і здійснення поточних платежів клієнта в межах кредитного ліміту. (…). Про розмір ліміту банк повідомляє клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку банка і клієнта. (…).

Кредит надається в обмін на зобов`язання клієнта щодо його повернення, сплаті відстоків та винагороди. (…). (п. 3.18.1.3 Умов).

Згідно з п. 3.18.1.8 Умов, проведення платежів клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту проводиться банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання клієнта до «Умов та правил надання банківських послуг» (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки», або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк/інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовій або електронній інформацією, або в будь-якій іншій формі - «Угода»). (…).

Відповідно до п. 3.18.2.1.4 Умов, банк проводить обслуговування кредитного ліміту на поточному рахунку клієнта згідно з наступним порядком. При надходженні розрахункових документів клієнта в банк протягом операційного дня та відсутності грошових коштів на поточному рахунку клієнта, банк здійснює їх оплату відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг» в межах встановленого ліміту. (…). За результатами операцій, проведених за поточним рахунком клієнта протягом банківського дня, перед закриттям банківського дня на поточному рахунку клієнта може бути сформоване як кредитове сальдо (у випадку перевищення величини надходжень на поточний рахунок над величиною списань з поточного рахунку згідно з розрахунковими документами клієнта з урахуванням вхідного залишку на початок банківського дня), так і дебетове сальдо (у випадку перевищення величини списань з поточного рахунку згідно з розрахунковими документами клієнта над величиною надходжень на поточний рахунок з урахуванням вхідного залишку на початок банківського дня). (…).

На виконання умов кредитного договору позивач надав відповідачу кредитний ліміт, що підтверджується довідкою про розміри встановлених кредитних лімітів № 08.7.0.0.0/38 від 06.07.19 та виписками про рух коштів з рахунку ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою про розміри встановлених кредитних лімітів № 08.7.0.0.0/38 від 06.07.19, ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № НОМЕР_1 , а саме у сумі: 1700,00 грн - 18.05.12, 8000,00 грн - 13.12.12, 10 000,00 грн - 04.02.13, 16000,00 грн - 15.03.13 та 01.03.14, 14 610,92 грн - 02.03.14.

Спір виник унаслідок порушення ФОП Амелькіною Т.І. зобов`язань у частині повернення кредитних коштів і наявності/відсутності підстав для стягнення заявленої АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитом у розмірі 14 610,92грн., а також заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 41931,49 грн., 73765,65 грн. пені за несвоєчасне викоання зобовязаньза договором та 6355,95 грн. заборгованості з комісії за користування кредитом.

З огляду на те, що ФОП Амелькіна Т.І. припинила господарську діяльність, позивач звернувся до суду про стягнення наведеної вище заборгованості з фізичної особи ОСОБА_1 .

Щодо підстав розгляду позову заявленого до господарського суду, в т.ч., до фізичної особи.

Як встановлено судом, 16.06.15 ФОП ОСОБА_1 припинила підприємницьку діяльність, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо фізичної особи-підприємця Амелькіної Т.І. внесено 16.06.15 відповідний запис (№: 5002762).

Судом враховано, що припинення підприємницької діяльності ФОП Амелькіною Т.І. не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли саме щодо виконання господарського договору, який укладеного між суб`єктами господарської діяльності.

Тобто, стороною правочину виступала фізична особа - підприємець і припинення надалі підприємницької діяльності не змінює правовий статус особи у зобов`язанні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №760/13915/18 від 26.06.19.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України, передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають, зокрема, при виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

За таких обставин, враховуючи приписи статей 4, 20, 45 ГПК України, даний позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Враховуючи, що спір у цій справі стосується кредитних правовідносин, то для вирішення спору необхідно встановити умови та підстави виникнення таких правовідносин, а також ступінь виконання сторонами зобов`язань.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 10.07.19 становить 136 664,01 грн. і складається з: заборгованості за тілом кредиту - 14 610,92 грн., заборгованості за процентами за користування кредитними коштами - 41 931,49 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 6355,95 грн. та нарахованої пені за несвоєчасне виконання умов договору - 73765,665 грн.

Щодо заборгованості по кредиту в сумі 14 610,92 грн., суд зазначає, що на виконання умов кредитного договору, позивач надав ФОП Амелькіній Т.І. кредитний ліміт, що підтверджується довідкою про розміри встановлених кредитних лімітів № 08.7.0.0.0/38 від 06.07.19 та виписками про рух коштів з рахунку ОСОБА_1 .

Згідно з випискою про рух коштів з рахунку ОСОБА_1 , прострочене тіло кредиту становить 14 610,92 грн.

Представником відповідача у судовому засіданні 29.09.20 визнано підписання 18.05.12 ОСОБА_1 заяви про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитка печатки та отримання відповідачем кредитних коштів від позивача у розмірі 14 610,92 грн.

Водночас, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі посилаючись на пропущення позивачем строку позовної давності зверення до суду із позовом, а також вказує, що при підписанні заяви від 18.05.12 відповідач не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку та в жодний спосіб не виконував зобов`язання визначенні Умовами та Правилами надання банківських послуг щодо сплати відсотків та неустойки.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умов розроблює підприємець, у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім клієнтам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна (слід) вважати, що другий контрагент (клієнт послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1 і 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як свічдать матеріали цієї справи, у заяві від 18.05.12 про відкриття поточного рахунку (підписаної ФОП Амелькіною Т.І.) процентна ставка, розмір комісії за користування кредитом (кредитним лімітом) не зазначені, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у т.ч., крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, комісію за користування кредитними коштами, а також пеню за несвоєчасне викоання зобов`язань за договором.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом, комісії та пені, в т.ч. їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємну частину спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи 18.05.12 заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитка печатки, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії за користування кредитним лімітом та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Судом прийнято до уваги, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.15 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим позивачем - АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18.05.12) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (05.08.19), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ФОП Амелькіній Т.І. Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені за несвоєчасне погашення кредиту, комісії за користування кредитом наданий банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з полодженми ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом враховано, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ФОП Амелькіною Т.І. і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який містяться в матеріалах справи № 908/1971/19 не визнаються відповідачкою та не містить її підпису, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами у цій справі 18.05.12 шляхом підписання вказаної вище заяви.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісію за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.19 у справі № 342/180/17.

З огляду на вище наведене та обставини справи, враховуючи судову практику Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 03.07.19 по справі № 342/180/17, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами (відсотками) за користування кредитними коштами у сумі 41931,49 грн., заборгованості по пені у сумі 73765,65 грн. та заборгованості з комісії за користування кредитом у сумі 6355,95 грн.

Щодо врахування судом під час розгляду цієї спарви постанов Верховного Суду (на які посилається позивач у відповіді на відзив) суд зазначає наступне.

У постанові від 30.01.19 у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Також суд зазначає, що застосовуючи до правовідносин сторін висновки, зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.19 у справі №342/180/17-ц суд виходив з наданого судом тлумачення норми права, а не суб`єктного складу сторін спору.

Посилання позивача на те, що довідка про зміну кредитного ліміту та виписка по рахунку ОСОБА_1 підтверджує чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг, що надані до позовної заяви, та укладення і подальше виконання сторонами кредитного договору, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачем в односторонньому порядку здійснено встановлення як кредитного ліміту по рахунку відповідача так і відповідно зарахування коштів сплачених відповідачем в рахунок погашення заборгованості.

При цьому, наданами позивачем доказами не спростовано, а відповідачем заперчується здійснення ним оплат в рахунок погашення відсотків, пені, комісії.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач не довів необхідності відступлення від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.19 у справі № 342/180/17-ц, згідно з якою у разі заявлення банком позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості на підставі кредитного договору, необхідним є доведення позивачем належними та допустимими доказами те, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка установлена у вигляді сплати процентів за користування кредитом, комісії за використання ліміту, а також відповідальності у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для відступлення від висновків Великої Палати Верховного Суду наведених у постанові від 03.07.19 у справі № 342/180/17-ц.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у ч. 1 ст. 11 ГПК України.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільних та господарських правовідносин в Україні.

Наведене вище у тексті цього рішення також відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верхового Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 17.07.20 у справі № 910/8189/19.

Щодо до вимог позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості за кредитом та щодо застосування до вимог позивача строку позовної давності суд зазначає наступне.

Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18.05.12 у вигляді заяви про відкриття поточного рахунку, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Отже, враховуючи, що відповідачем визнано під час розгляду цієї справи отримання від позивача кредитних коштів у розмірі 14 610,92 грн., що вказані кошти позичальником у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» станом на час розгляду цього спору у суді не повернуті, суд враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення (повернення) з відповідача кредитних коштів коштів у розмірі 14 610,92 грн. у 2019 році, інші вимоги позивача у матеріалах справи відсутні та сторони на них не посилались, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що позивачем при зверення до суду із зазначеною вимогою пропущено загальний строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України.

При цьому, суд вважає безпідставними доводи відповідача, що саме з дати здійснення останнього платежу відповідачем за кредитним договором (у вигляді заяви підписаної сторонами) слід рахувати початок перебігу строку позовної давності.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 , а саме в частині стягнення 14 610,92 грн. боргу за кредитом.

В іншій частині вимоги позивача судом відхиляються з підстав викладених вище у тексті цього рішення.

Судові витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 11-15, 24, 73-80, 86, 91, 129, 195, 208, 210, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, ) - 14 610 (чотирнадцять тисяч шістсот десять) грн. 92 коп. боргу за кредитом та 219 (двісті дев`ятнадцять) грн. 16 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено у апеляційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 253-285 ГПК України та п.п. 17.5. п. 1 Розділ ХІ "ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" ГПК України.

Повне рішення складено 09.10.2020.

Суддя В.Л. Корсун