ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

08 жовтня 2020 року Справа № 926/1217/20

Суддя Ковальчук Т.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 926/1217/20

за позовом ОСОБА_1 , м. Хотин Чернівецької області,

до Фізичної особи-підприємця Гайсюка Володимира Олександровича, м. Хотин Чернівецької області,

про стягнення заборгованості за договором оренди у сумі 247833,00 грн.,

за участю секретаря судового засідання Гаврилюк І.С.,

представників сторін:

позивача не з`явився,

відповідача Ватаманюк Ю.М., адвокат, ордер серія СЕ № 1009557 від 28.07.2020,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 , м. Хотин Чернівецької області, звернувся з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Гайсюка Володимира Олександровича, м. Хотин Чернівецької області, про стягнення заборгованості на суму 247833,00 грн., у тому числі 102500,00 грн. орендної плати, 104013,00 грн. пені, 30709,00 грн. інфляційних втрат та 10611,00 грн. 3% річних.

В обгрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначено, що в період здійснення господарської діяльності в статусі фізичної особи-підприємця позивач уклав з відповідачем договір оренди нежитлового приміщення від 18.10.2016, за яким відповідач заборгував позивачеві орендну плату в розмірі 102500,00 грн., на яку й нараховані заявлені до стягнення пеня, інфляційні втрати і 3% річних.

Ухвалою від 12.06.2020 позовну заяву залишено без руху, заявнику встановлено 10-ти денний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Після усунення недоліків позовної заяви згідно з листом позивача від 18.06.2020 ухвалою від 24.06.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 14 липня 2020 року, відповідачу встановлено 15-ти денний термін для подання відзиву на позов та заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, якщо такі заперечення наявні.

Ухвалою від 14.07.2020 розгляд справи в судовому засіданні відкладено на 30.07.2020 у зв`язку з неявкою представника відповідача та відсутністю відомостей про вручення ФОП Гайсюку В.О. ухвали від 24.06.2020 про відкриття провадження у справі.

Ухвалою від 30.07.2020 розгляд справи відкладено за клопотанням адвоката відповідача на 10.09.2020, відповідачеві ФОП Гайсюку В.О. продовжено строк для подання відзиву на позов до 20 серпня 2020 року.

У судовому засіданні 10.09.2020 адвокат позивача Роскрут О.С. надав усні пояснення по суті спору, пояснив, що 18.10.2016 року сторони уклали договір оренди приміщення строком на один рік, приміщення по акту приймання-передачі було передано відповідачеві, останній до сьогоднішнього дня його використовує, але орендну плату не сплачує, приміщення, ключі від нього та наявне в приміщенні майно не повернув, будь-якої інформації щодо подальшого використання приміщення до позивача від відповідача не надходило. Зазначене свідчить про те, вказав представник позивача, що відповідач використовує орендоване приміщення у своїй господарській діяльності, не сплачуючи за таке користування, тому позивач звернувся до суду і просить стягнути основний борг з орендної плати, пеню та компенсаційні платежі в сумах, вказаних у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.09.2010 просив відкласти розгляд справи, мотивуючи тим, що не мав змоги сформувати узгоджену з відповідачем процесуальну позицію щодо спору в зв`язку з тим, що ОСОБА_2 з невідомих причин не отримує судову кореспонденцію. Представник позивача проти відкладення розгляду справи за клопотанням адвоката відповідача не заперечував.

Ухвалою від 10.09.2020 в судовому засіданні 10.09.2020 оголошено перерву до 15-00 год. 24.09.2020 року.

23.09.2020 від адвоката відповідача надійшли письмові пояснення і заява про застосування строку позовної давності.

У поясненнях від 23.09.2020 представник відповідача зазначив, що договір оренди від 18.10.2016 було укладено сторонами на 1 рік, строк оренди міг бути продовжений за взаємною згодою сторін, оформленою додатковим договором, однак такого додаткового договору до позовної заяви не додано. Зазначене свідчить, вказує відповідач, що дія договору оренди закінчилася 17.10.2017 року, тому пеня і відсотки за період з 18.10.2016 по 30.03.2020 нараховані позивачем безпідставно. Крім того, відповідач звертає увагу, що в позовній заяві не вказано, в яких сумах та за які періоди виник основний борг на суму 102500,00 грн., у зв`язку з чим неможливо перевірити, чи правильно нараховано пеню, інфляційні втрати і три проценти річних. Указані недоліки відповідач вважає такими, що свідчать про невідповідність позовної заяви вимогам пунктів 5, 8 частини 3 статті 162, частини 2 статті 164 ГПК України.

Також у письмових поясненнях та заяві від 23.09.2020 відповідач зазначає, що позивач довідався про порушення його права на отримання орендної плати 10.11.2016, а звернувся з позовною заявою до суду 04.06.2020, тобто пропустив позовну давність, у зв`язку з чим відповідач просить застосувати строк позовної давності у справі за позовом ОСОБА_1 (а.с. 77, 78).

24.09.2020 адвокат позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі, в судове засідання 24.09.2020 позивач та його адвокат не з`явилися.

Ухвалою від 24.09.2020 розгляд справи в судовому засіданні відкладено на 08.10.2020 з метою надати можливість позивачеві подати до суду свої міркування стосовно письмових пояснень відповідача та заяви про застосування строку позовної давності.

06.10.2020 відповідач через канцелярію суду подав докази надіслання позивачеві заяви про застосування строку позовної давності.

07.10.2020 від адвоката Роскрута О.С. надійшло клопотання про уточнення анкетних даних позивача, в якому вказано, що у прізвищі останнього допущено помилку, замість вірного ОСОБА_1 вказано ОСОБА_1 , на підтвердження чого до клопотання додано ксерокопія паспорту позивача.

У судове засідання 08.10.2020 представник позивача не з`явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача в судових засіданнях 24.09.2020 та 08.10.2020 проти позовних вимог заперечив, пояснив, що позов є необгрунтованим, оскільки укладений сторонами договір оренди діяв лише один рік і на наступні роки його дія не продовжувалася, відповідач орендовані приміщення не використовує, підприємницьку діяльність припинив, відтак, позивач безпідставно нарахував орендну плату, пеню і компенсаційні платежі, крім того, пропустив строк позовної давності, просив застосувати до всіх вимог позовну давність і відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у ході розгляду справи пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

Згідно вміщених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДРЮОФОПГФ) відомостей позивач ОСОБА_3 був зареєстрований у статусі фізичної особи-підприємця 23.02.2007 року, вид діяльності діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту (основний).

07.09.2018 до ЄДРЮОФОПГФ внесено запис за № 4002088 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльністі ФОП Захотєя А.В. (а.с. 12).

Згідно даних ЄДРЮОФОПГФ державна реєстрація Фізичної особи-підприємця Гайсюка Володимира Олександровича (відповідач) проведена 03.04.2001, види діяльності прісноводне рибальство та діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту.

Запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Фізичною особою-підприємцем Гайсюком В.О. внесено до ЄДРЮОФОПГФ 28.12.2017, № запису 3002273 (а.с. 11).

Отже, на час звернення з позовом до господарського суду та розгляду справи як позивач ОСОБА_1 , так і відповідач ОСОБА_2 не мають статусу суб`єкта підприємницької діяльності.

Юрисдикція та повноваження господарських судів, порядок здійснення судочинства у господарських судах визначені Господарським процесуальним кодексом України (далі ГПК України).

Частиною першою статті 4 ГПК України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Так, відповідно до частини першої цієї статті ГПК господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами, можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями. Винятки, коли спори, стороною в яких є фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

У постанові від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як видно з позовної заяви у справі № 926/1217/20, спір між сторонами виник з приводу несплати відповідачем ОСОБА_2 орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 18.10.2016, який було укладено між Фізичною особою-підприємцем Захотєєм А.В. і Фізичною особою-підприємцем Гайсюком В.О. для ведення підприємницької діяльності в сфері торгівлі.

Тобто, на час укладення 18.10.2016 договору оренди як позивач, так і відповідач були зареєстровані фізичними особами-підприємцями і здійснювали підприємницьку (господарську) діяльність.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України (далі ГК України) під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Згідно статті 51 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

З урахуванням наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/8729/18 суд доходить висновку, що спір між сторонами належить до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з діяльності сторін як суб`єктів підприємництва, зобов`язання за якою у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Відтак, позивач обгрунтовано звернувся з даним позовом до господарського суду і справа є такою, що підлягає розгляду господарським судом.

На підставі наявних у справі матеріалів суд встановив, що 18 жовтня 2016 року Фізичні особи-підприємці ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали договір оренди нежитлового приміщення (далі Договір оренди, а.с. 3).

За умовами даного Договору ФОП Захотєй А.В. (за текстом Договору Орендодавець) надає ФОП Гайсюку В.О. (за текстом Договору Орендар) у тимчасове користування (оренду) нежитлове приміщення (стаціонарну малу архітектурну форму-Кіоск) магазин для торгівлі промисловим товарами та товарами для рибальства, що належить Орендодавцю на праві приватної власності, корисною площею 33 кв.м, і розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення підприємницької діяльності в сфері торгівлі товарами для рибальства, суміжними товарами тощо. Орендована площа знаходиться в належному технічному стані (пункт 1.1).

Об`єкт оренди передано позивачем відповідачеві по акту приймання-передачі приміщення від 18 жовтня 2016 року (а.с. 8).

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Договору оренди приміщення передається в орендне користування на один рік з можливою пролонгацією даного Договору. Строк оренди може бути скорочений або продовжений лише за взаємною згодою Сторін, що оформлюється додатковим договором.

Пунктом 4.1 Договору оренди передбачено, що за оренду нежитлового приміщення Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату в розмірі 2500 грн. за один календарний місяць користування приміщенням. Сплата орендної плати проводиться не пізніше 10 числа місяця, за який проводиться оплата оренди, при розрахунку орендної плати за наступний місяць Орендар зобов`язаний врахувати індекс інфляції за попередній місяць.

Позивач стверджує, що після закінчення терміну дії Договору оренди за взаємною згодою сторін відповідач продовжував користуватися орендованим приміщенням, будь-яких повідомлень щодо припинення оренди та повернення предмета оренди від ОСОБА_2 не надходило, що свідчить про чинність Договору оренди станом на дату подання позовної заяви.

При цьому, позивач доводить, що відповідач не сплачував орендну плату, внаслідок чого за період з 18.11.2016 по 18.03.2010 виникла заборгованість в сумі 102500,00 грн. з розрахунку 2500,00 грн. х 41 місяць (а.с. 28).

Також позивач нарахував пеню в сумі 104013,13 грн. за період з 18.12.2016 по 31.03.2020, 3% річних в сумі 10611,27 грн. за період з 18.10.2016 по 30.03.2020 та 30709,00 грн. інфляційних втрат за період з 18.10.2016 по 31.03.2020 (розрахунки на а.с. 14-16).

У позовній заяві, крім інфляційних втрат у сумі 30709,00 грн., позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 104013,00 грн. і 3% річних в сумі 10611,00 грн., заокругливши нараховані суми до цілого числа.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, суд розглядає справу в межах заявлених до стягнення сум, які вказано в прохальній частині позовної заяви.

При вирішенні справи суд застосовує наступні норми чинного законодавства України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до статей 173-174 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України, статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з договору оренди (найму).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічно, статтею 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За приписами статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 763 ЦК України унормовано, що договір найму укладається на строк, встановлений договором, а відповідно до статті 764 ЦК якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Враховуючи, що визначений пунктом 13.1 термін дії Договору оренди закінчився 17.10.2017, однак орендоване приміщення не повернуто відповідачем позивачеві по акту (п. 3.3 Договору оренди) по даний час та відсутні докази, що позивач, як орендодавець, заперечував проти користування ФОП Гайсюком В.О. орендованим майном після закінчення терміну дії договору, слід дійти висновку, що Договір оренди не припинив дію і є чинним на даний час навіть за умови, що сторони не укладали окремої угоди про продовження строку дії Договору.

Суду не подано жодних доказів на підтвердження доводів, що відповідач після закінчення терміну дії Договору оренди не використовує орендоване приміщення чи у нього відсутня можливість його використання.

Той факт, що 28.12.2017 відповідач припинив підприємницьку діяльність, не означає, що Договір оренди автоматично також припинив свою дію.

Отже, суд відхиляє як не доведені твердження відповідача, що договір втратив свою юридичну силу 17.10.2017 року, і виходить з того, що Договір оренди є чинним з дати його укладення по даний час.

Враховуючи, що об`єктом оренди є стаціонарна мала архітектурна форма Кіоск (визначення такого об`єкту надано в статті 21 Закону України Про благоустрій населених пунктів та статті 28 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності), до спірних правовідносин не застосовуються положення статей 793 та 794 Цивільного кодексу України, якими врегульовано порядок укладання договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини).

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК).

Згідно з пунктом 4.1 Договору оренди орендна плата за користування приміщенням встановлена в розмірі 2500,00 грн. за один календарний місяць і підлягає сплаті не пізніше 10 числа місяця, за який проводиться оплата. Тобто, шляхом внесення попередньої оплати за поточний місяць оренди.

Загальновідомим є розуміння календарного місяця як відповідного місяця року за календарем (січень, лютий, березень і т. д.), починаючи з першого по останній день кожного місяця у календарному році (який становить період з 1 січня по 31 грудня).

Виходячи з такого розуміння та враховуючи, що:

- Договір оренди розпочав свою дію з 18.10.2016 і на даний час його дія не припинена в установленому порядку,

- орендна плата підлягала сплаті до 10 числа поточного місяця оренди,

- коригування орендної плати на індекс інфляції позивач не здійснював (п. 4.1 Договору оренди);

- заборгованість з орендної плати позивач визначив за період по 18.03.2020 включно (тобто з урахуванням плати за календарний місяць лютий 2020 в цілому, строк сплати якої згідно з договором 10.03.2020),

правильним буде нарахування орендної плати за договором згідно наступного алгоритму:

1) з 18 по 31.10.2016 року: 2500,00 грн. (розмір місячного платежу) : 31 дн. (кількість днів у жовтні 2016 року) х 14 дн. (кількість днів користування приміщенням упродовж календарного місяця жовтня 2016 року) = 1129,04 грн.;

2) за період з листопада 2016 року по лютий 2020 року включно: 2500,00 грн. (розмір місячного платежу) х 40 місяців (кількість календарних місяців у періоді) = 100000,00 грн.

Відтак, всього за визначений позивачем період підлягало сплаті орендної плати відповідачем 101129,04 грн., а не 102500,00 грн., як визначив позивач.

Орендна плата в сумі 1370,96 грн. нарахована позивачем необґрунтовано.

Судом установлено і не заперечує відповідач, що орендна плата за Договором оренди ним не сплачувалася, отже, у позивача є правові підстави вимагати стягнення заборгованості з орендної плати з відповідача.

Разом з тим, відповідач стверджує про пропуск позивачем строків позовної давності та подав заяву про застосування позовної давності у справі, в судовому засіданні 08.10.2020 просив застосувати позовну давність до всіх видів заявлених до стягнення платежів.

За змістом положень статті 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, однак такої домовленості Договір оренди не містить.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У пункті 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У судовому засіданні суд встановив, що 18.10.2016 сторонами було укладено Договір оренди, об`єкт оренди (нежитлове приміщення) було передано відповідачеві в користування згідно акту приймання-передачі від 18.10.2016 р., доказів повернення майна з оренди, укладення угоди про розірвання чи припинення дії Договору оренди суду не подано, будь-яких доказів про сплату орендної плати позивачеві відповідач ОСОБА_2 також не надав.

Відтак, суд доходить висновку, що викладені у позовній заяві обставини про надання відповідачеві в оренду нежитлового приміщення та несплату ним орендної плати упродовж всього вказаного в позовній заяві періоду є доведеними, позаяк надані позивачем докази Договір оренди, акт приймання-передачі приміщення, є більш вірогідними, а відповідачем не подано доказів на їх спростування (ст. 79 ГПК України).

Отже, висновує суд, право позивача на одержання плати за користування майном, яке він передав в оренду відповідачеві, є порушеним.

Як зазначалося, початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України.

У зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають (наприклад, у зв`язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов`язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем (п. 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів).

Враховуючи, що сплата орендної плати згідно пункту 4.1 Договору оренди проводиться не пізніше 10 числа місяця, за який проводиться оплата оренди, у разі її несплати в передбачений строк право позивача на стягнення заборгованості виникає з наступного дня 11 числа кожного поточного місяця.

Відповідно, позовна давність щодо кожного чергового місячного платежу з орендної плати розпочинається з 11-го числа поточного місяця і спливає через три роки у відповідні місяць і число останнього року строку (ч. 2 ст. 116 ГПК України).

Позивач звернувся з позовом до господарського суду 10.06.2020, подавши його безпосередньо до канцелярії (вхідний штамп суду на позовній заяві, а.с. 1).

Отже, станом на день звернення позивача з позовом до господарського суду позовна давність строком у три роки спливла стосовно вимог про стягнення орендної плати за Договором оренди за період з жовтня по грудень 2016 року включно та з січня по травень 2017 року включно (строк сплати місячного платежу за травень 2017 року 10.05.2017 року).

Таким чином, позивачем пропущено позовну давність стосовно вимог зі сплати орендної плати за вказаний період на суму 18629,04 грн. (1129,04 грн. (плата за жовтень 2016) + (2500,00 грн. (місячний платіж) х 7 міс. (листопад 2016 травень 2017 включно)).

Положеннями статей 263, 264 ЦК передбачено обставини, за яких перебіг позовної давності переривається та зупиняється.

Так, відповідно до частини першої статті 264 ЦК визначено, що позовна давність переривається, вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

У пункті 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів роз`яснено, що правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі, що у дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

визнання пред`явленої претензії;

зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

письмове прохання відстрочити сплату боргу;

підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували переривання або зупинення позовної давності щодо вимог позивача про стягнення орендної плати.

Позивач також не повідомив суд про поважні причини пропуску позовної давності.

Відтак, суд приходить до висновку, що в частині вимог про стягнення орендної плати позов підлягає задоволенню на суму 82500,00 грн. за період з червня 2017 року по лютий 2020 року включно, у решті вимог на суму 20000,00 грн. у позові належить відмовити: в частині боргу на суму 1370,96 грн. відмовити за необгрунтованістю (зайво нараховано за жовтень 2016 року), а на суму 18629,04 грн. у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Щодо вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За частиною 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 10.1 Договору оренди встановлено, що в разі порушення Орендарем строків сплати орендної плати він зобов`язаний сплатити Орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день невиконання зобов`язань.

Статтею 1 Закону України Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 унормовує, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З урахуванням зазначеної норми у разі, якщо платежі здійснюються передоплатою (як у пункті 4.1 Договору оренди), датою початку періоду прострочення такого платежу буде перше число місяця, наступного за місяцем, за який має бути здійснена оплата.

Отже, оскільки Договором оренди визначено орендну плату за користування приміщенням за один календарний місяць, то днем прострочення кожного місячного платежу, з якого починається нарахування неустойки, буде перше число наступного календарного місяця: за жовтень 2016 року з 01.11.2016, за листопад 2016 року з 01.12.2016 року і т.д.

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок пені в розмірі 104013,13 грн. (а.с. 14), суд встановив, що пеня нарахована позивачем неправильно: на всю суму заборгованості 102500,00 грн. за період з 18.12.2016 по 31.03.2020 без врахування періодів прострочення щодо кожного місячного платежу та без обмеження періоду нарахування пені шістьма місяцями від дня, коли кожне щомісячне зобов`язання зі сплати орендної плати мало бути виконане.

Відтак, суд здійснив розрахунок пені по кожному щомісячному платежу, починаючи з першого дня кожного наступного місяця та обмеживши період нарахування пені за кожним щомісячним платежем шістьма місяцями від дня, коли кожне щомісячне зобов`язання зі сплати орендної плати мало бути виконане, відповідно до частини 6 статті 232 ГК України.

Згідно розрахунку суду пеня в межах визначеного позивачем періоду з 18.12.2016 по 31.03.2020 складає 14629,68 грн., а не 104013,00 грн., як просить стягнути позивач (розрахунок суду, а.с. 95-100).

Аналогічні помилки позивач допустив і під час нарахування 3% річних у сумі 10611,00 грн. за період з 18.10.2016 по 30.03.2020 та інфляційних збитків у сумі 30709,00 грн. за період з листопада 2016 по березень 2020 (а.с. 15-16).

Частиною 2 статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своєю правовою природою передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних від простроченої суми не мають характеру штрафних санкцій, а є способами захисту майнового права кредитора, які полягають, відповідно, у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Стосовно інфляційних втрат і 3% річних суд зазначає, що їх нарахування, як і пені, також має проводитися починаючи з першого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється оплата, та з врахуванням кожного періодичного платежу, а не на сукупну заборгованість, що утворилася на кінець періоду. При цьому, до вказаних платежів не застосовується обмеження нарахування 6-ма місяцями з дня, коли зобов`язання мало бути виконане (частина 6 статті 232 ГК України).

З урахуванням зазначеного суд здійснив перерахунок компенсаційних платежів і визначив їх у розмірі:

5236,62 грн. 3% річних за період з 01.11.2016 по 30.03.2020 та

11879,92 грн. інфляційних втрат за період з листопада 2016 року по 31 березня 2020 року включно (розрахунок суду, а.с. 95-100).

У вирішенні питання про суми пені та компенсаційних платежів, які підлягають до стягнення на користь позивача, суд враховує заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України компенсаційні платежі також мають похідний характер від основної заборгованості і є додатковими вимогами позивача.

Відтак, пеня, 3% річних та інфляційні втрати, що нараховані на основну заборгованість в сумі 18629,04 грн. за період з жовтня 2016 року по травень 2017 включно, стосовно якої позивачем пропущено позовну давність, стягненню не підлягають у відповідності до імперативної норми статті 266 ЦК України.

Крім того, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Судом установлено, що позивачем прострочено позовну давність тривалістю в один рік щодо пені, нарахованої за період до 10.06.2019 р.

Отже, з визначених судом сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, які підлягали нарахуванню на основний борг, повинні бути виключені розміри тих нарахувань, щодо яких пропущено строк позовної давності (1 рік для пені) та які нараховані на прострочені суми основної заборгованості (пеня, 3% річних та інфляційні втрати на борг за період з жовтня 2016 року по травень 2017 включно).

Тому за період в межах строку позовної давності підлягає нарахуванню пеня на заборгованість з орендної плати починаючи з грудня 2018 року по лютий 2020 року за ті періоди, які знаходяться в межах річного строку позовної давності з 10.06.2019 по 31.03.2020.

Згідно розрахунку суду розмір пені за вказаний період становить 3611,59 грн.

Стосовно решти пені в сумі 11018,09 грн. (14629,68 грн. 3611,59 грн.) позивачем пропущено строк позовної давності.

Інфляційні втрати за три роки до звернення позивача з позовом до господарського суду підлягають нарахуванню на заборгованість за період з червня 2017 року по лютий 2020 року включно і складатимуть 6654,17 грн. Інфляційні втрати в сумі 5225,75 грн. (11879,92 грн. 6654,17 грн.) нараховані на основну заборгованість, стосовно якої сплив строк позовної давності.

Також в межах трирічного строку позовної давності судом визначено 3% річних на прострочену заборгованість, що утворилася з червня 2017 по лютий 2020 і обчислено проценти річних у сумі за період з 01.07.2017 по 30.03.2020 у сумі 3502,78 грн. Решта процентів річних у сумі 1733,84 грн. (5236,62 грн. 3502,78 грн.) нарахована на основну заборгованість, стосовно якої сплив строк позовної давності.

Згідно статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За результатами дослідження наявних у справі доказів у ході розгляду справи суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині вимог про стягнення основного боргу зі сплати орендної плати в сумі 82500,00 грн. У частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 20000,00 грн. у позові належить відмовити: щодо боргу в сумі 1370,96 грн. за безпідставністю, в частині суми 18629,04 грн. у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Вимоги про стягнення пені та компенсаційних нарахувань також підлягають задоволенню частково:

1) пеня підлягає стягненню в сумі 3611,59 грн., у частині пені в сумі 89383,32 грн. у позові належить відмовити за безпідставністю, в частині пені в сумі 11018,09 грн. у зв`язку з пропуском строку позовної давності;

2) три проценти річних підлягають стягненню в сумі 3502,78 грн. У решті вимог про стягнення процентів річних у позові належить відмовити: в сумі 5374,38 грн. за безпідставністю, в сумі 1733,84 грн. у зв`язку з пропуском строку позовної давності;

3) інфляційні втрати підлягають стягненню в розмірі 6654,17 грн. У частині вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 24054,83 грн. належить відмовити, з них у сумі 18829,08 грн. за безпідставністю, у сумі 5225,75 грн. у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до частини 1 статті 129 ГПК України у зв`язку з частковим задоволенням позову сплачений позивачем судовий збір у сумі 3717,50 грн. підлягає пропорційному розподілу між сторонами:

2273,47 грн. залишається за позивачем, 1444,03 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвокатів сторони не висували.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 4, 20, 129, 238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ :

1. Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця Гайсюка Володимира Олександровича про стягнення заборгованості на суму 247833,00 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Хотинським РВ УМВС в Чернівецькій області 16.12.1997, АДРЕСА_2 ) на користь Захотєя Артура Вікторовича (РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт серія НОМЕР_4 , виданий Хотинським РВ УМВС в Чернівецькій області 26.03.2001, АДРЕСА_3 ) 82500,00 грн. основного боргу, 3611,59 грн. пені, 3502,78 грн. 3% річних, 6654,17 грн. інфляційних втрат та 1444,03 грн. судового збору.

3. У частині вимог про стягнення 20000,00 грн. основного боргу, 100401,41 грн. пені, 7108,22 грн. 3% річних та 24054,83 грн. інфляційних втрат у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Судовий збір у сумі 2273,47 грн. залишити за позивачем ОСОБА_1 .

З набранням судовим рішенням законної сили видати наказ.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.

Відповідно до статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (стаття 257 ГПК України).

Відповідно до пункту 4 розділу X Прикінцеві положення Господарського процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

У судовому засіданні 08.10.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст підписано 12 жовтня 2020 року.

Суддя Т.І. Ковальчук

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.