ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/1153/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Головея В.М., Колоколова С.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного підприємства АГРОБІЗНЕС-2

на рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2020, проголошене о 14:10 суддею Рогою Н. В. у м. Одесі, повний текст якого складено 27.07.2020

у справі № 916/1153/20

за позовом Малого приватного підприємства Фірма ЕРІДОН

до скаржника

про стягнення 208 913,44 грн.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року Мале приватне підприємство (далі МПП) Фірма ЕРІДОН звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства (далі ПП) АГРОБІЗНЕС-2 про стягнення заборгованості за Договором поставки №1952/19/2 від 03.07.2018 у розмірі 137 939,67 грн., 48% річних у розмірі 28 293,58 грн., 48% річних за користування товарним кредитом у розмірі 28 293,58 грн. та пені у розмірі 14 386,61 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовувались неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №1952/19/2 від 03.07.2018, зокрема в частині повної оплати за поставлений товар.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.07.2020 позовну заяву МПП Фірми ЕРІДОН задоволено повністю з підстав його обґрунтованості та стягнуто з ПП АГРОБІЗНЕС-2 заборгованість та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 432 грн. та витрати зі сплаті судового збору у розмірі 3 133,70 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій, ППАГРОБІЗНЕС-2 звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 48% річних в розмірі 28 293,58грн., 48% річних за користування товарним кредитом у розмірі 28 293,58грн. та 14 386,61грн. пені.

На думку скаржника, рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Скаржник визнає повністю свої зобов`язання перед позивачем щодо здійснення оплати за поставлений товар за договором №1952/19/2 від 03.07.2018 на суму 137 939,67 грн., разом з тим вважає, що суд першої інстанції не правомірно задовольнив вимогу МПП Фірма ЕРІДОН про стягнення з відповідача в повному обсязі суми штрафних санкцій оскільки вважає, що така кількість штрафних санкцій, не може бути застосовано одночасно.

Крім того, за твердженням апелянта місцевий господарський суд не вирішив питання про зменшення відповідних штрафних санкцій, тоді як існували підстави для цього, а саме наявність форс-мажорних обставин, пов`язаних з неврожаєм та введенням карантину на території України.

Від позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він спростовує доводи скаржника та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Учасники справи повідомлені про розгляд справи належним чином, зокрема скаржник отрмав ухвалу про відкриття провадженння у даній справі нарочно, а про отримання відповідної ухвали суду позивачем свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення від 17.09.2020.

Станом на час прийняття даної постанови до суду не надійшло клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку без проведення судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.07.2018 між МПП Фірма ЕРІДОН (Постачальник) та ПП АГРОБІЗНЕС-2 (Покупець) укладено Договір поставки №1952/19/2.

Відповідно до п.1.1 Договору в порядку та на умовах цього Договору Постачальник зобов`язується поставити Покупцю продукцію виробничо-технічного призначення, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість такого товару.

Відповідно до п.1.2 Договору найменування, асортимент та кількість товару, який підлягає поставці за цим Договором, зазначаються в Додатках, які є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п.2.3 Договору загальна вартість товару, що постачається за цим Договором, визначається Додатками та видатковими накладними, з врахуванням пункту 3.2 Договору. У випадку розбіжності даних у Додатках та у видаткових накладних щодо кількості, асортименту, ціни товару, перевагу має видаткова накладна.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що оплата товару здійснюється Покупцем в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором та Додатками до нього. У випадку поставки товару на умовах попередньої оплати, допускається оплата та поставка товару на підставі рахунку на попередню оплату, що містить істотні умови поставки, без укладення Додатків до цього Договору. Датою оплати товару вважається день зарахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника.

Відповідно до п.5.1 Договору умови та строки поставки товару зазначаються у Додатках до цього Договору або у рахунку на оплату, який містить істотні умови поставки.

Відповідно до п.9.2 Договору він вступає в силу з моменту його підписання вповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2019, а в частині проведення розрахунків за поставлений товар до моменту проведення остаточних розрахунків. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

Відповідно до матеріалів справи, 05.09.2019 сторонами було підписано Додаток №1952/19/2/1-ЗЗР до Договору №1952/19/2 від 03.07.2018., відповідно до п.1 якого визначено, що відповідачу поставляється наступний товар: белт 48%, к.с. (1л) на суму 115 960,46 грн., вантекс 6%, мк.с. (1л) на суму 12 622,24 грн. та мультимастр ПАР (10л) на суму 13 805,70 грн., що в загальному становить 170 866,08 грн. з урахуванням ПДВ.

Пунктом 3 Додатку визначено, що 100% від загальної вартості товару Покупець сплачує на умовах відстрочення оплати в строк до 29.11.2019.

Позивач вказує, що в порушення п.3 Додатку ПП АГРОБІЗНЕС-2 оплачено поставлений товар не в повному обсязі. Зокрема, відповідно до платіжного доручення №15 від 31.01.2020 сплачено 16 575,71 грн., відповідно до платіжного доручення №129 від 03.03.2020 сплачено 15 000грн., з яких в рахунок оплати за даним Додатком зараховано 14 292 грн., тоді як 708 грн. зараховано в оплату товару, що відвантажувався на підставі іншого додатку, борг за яким відсутній. У зв`язку з частковою оплатою вартості поставленого на підставі Додатку №1952/19/2/1-ЗЗР від 05.09.2019 товару у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 137 939,67грн. про стягнення якої, а також штрафних санкцій позивач і звернувся до суду із відповідним позовом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1ст.655 ЦК України).

Обов`язок оплати отриманого товару закріплено і в статтях 691, 692 ЦК України, які передбачають, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною. 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено місцевим господарським судом та не заперечується відповідачем, у останнього виникло зобов`язання перед позивачем за Договором поставки №1952/19/2/1-ЗЗР від 05.09.2019 щодо сплати вартості поставленого товару в розмірі 137 939,67 грн.

При цьому відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України та частини першої статті 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно п. 6.2 Договору Покупець, у разі несвоєчасної оплати товару, повинен сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення від вартості отриманого але не оплаченого Товару за кожний день прострочення.

Крім того, відповідно до ст.536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного. Відповідно до ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Також ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому слід зазначити, що проценти річні, про які йдеться у частині 2 статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Так, стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини 2 статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання.

(Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.12.2018 у справі № 908/639/18)

Сторони умовами укладеного між ними договору, зокрема п. 6.7 Договору встановили, що в разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати товару чи невиконання зобов`язань передбачених пунктами 3.2 та 3.3 цього Договору, Покупець, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь Постачальника компенсаційний платіж в розмірі 48% річних. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати. Для уникнення непорозумінь, сторони погодили, що сплата коштів, передбачених цим пунктом, є особливим видом цивільно-правової відповідальності, передбаченим ст.625 Цивільного кодексу України, та не відноситься до неустойки (штрафу чи пені).

Згідно до положень п.п. 4, 5 Додатку №1952/19/2/1-ЗЗР від 05.09.2019 до Договору сторони також передбачили, що у разі порушення Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару на строк більше 15 календарних днів, Покупець, відповідно до вимог ст. 536 та ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України, зобов`язаний сплатити на користь Постачальника плату за користування товарним кредитом у розмірі 48% річних, нараховану на вартість отриманого, але неоплаченого Покупцем товару.

Відтак, суд першої інстанції, встановивши факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки, вірно застосував положення вищезазначених правових норм та умов укладеного між сторонами договору, а відтак дійшов правомірного висновку, перевіривши надані позивачем розрахунки, щодо стягнення з відповідача 48% річних за користування товарним кредитом у сумі 29 293,58грн., 48% річних у сумі 28 293,58грн. та пені у сумі 14 386,61грн.

Доводи апелянта щодо невизнання в повному обсязі суми штрафник санкцій та посилання на те, що така їх кількість не може застосовуватись одночасно колегією суддів не приймається до уваги оскільки чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені, річних та річних нарахованих за користування товарним кредитом, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Доводи скаржника про те, що господарським судом не було зменшено розмір штрафних санкцій, судом апеляційної інстанції визнані безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, з наведених норм випливає, що зменшення неустойки є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань. Таке зменшення не є обов`язком суду.

При цьому слід зазначити, що відповідач не звертався до суду першої інстанції із відповідним клопотанням. Разом з тим, ті обставини, які могли б зумовити зменшення штрафних санкцій, і які вже зазначає апелянт в апеляційній скарзі, а саме настання форс-мажорних обставин, не повідомлялися суду першої інстанції, крім того не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, безпідставним є і посилання апелянта на обставини, пов`язані із запровадження карантину на території України, оскільки карантин на території України було запроваджено у березні 2020 тоді як обов`язок оплатити товар мав бути виконаний відповідачем ще у листопаді 2019.

Таким чином, доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обставин, встановлених господарським судом.

За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині, а тому рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2020 у справі №916/1153/20 в цій частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ППАГРОБІЗНЕС-2 - без задоволення.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2020 у справі №916/1153/20 в оскаржуваній частині залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного підприємства АГРОБІЗНЕС-2 без задоволення.

Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і згідно з ч.5 ст.12, ч.2 ст.282 та п.2 ч.3 ст.287 касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Текст постанови складено 12.10.2020 о 10.00.

Головуючий суддя Разюк Г.П.

Суддя Головей В.М.

Суддя Колоколов С.І.