РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.10.2020Справа № 910/1098/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність"

до Публічного акціонерного товариства "Укргазбанк"

про скасування запису про обтяження майна

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Таранчук Л.В.;

від відповідача: Шкурат О.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Незалежність" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укргазбанк" про зобов`язання вчинити дії

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення з боку відповідача, як заставодержателя обов`язку зі звернення до державного реєстратора з заявою про припинення обтяження за наслідком виконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання.

Ухвалою від 30.01.2020р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 26.02.2020р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що відсутні підстави вважати припиненим зобов`язання, яке було забезпечено заставою майна позивача.

26.02.2020р. судом було відкладено підготовче засідання на 18.03.2020р.

18.03.2020р. судом було відкладено підготовче засідання на 15.04.2020р.

15.04.2020р. судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 27.04.2020р. судом було призначено підготовче засідання на 20.05.2020р.

20.05.2020р. у зв`язку з перебуванням судді Спичака О.М. на навчанні в Національній школі суддів України, судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 25.05.2020р. судом було призначено підготовче засідання на 17.06.2020р.

17.06.2020р. підготовче засідання було відкладено на 08.07.2020р.

08.07.2020р. судом було прийнято як таку, що відповідає приписам ст.46 Господарського процесуального кодексу України, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність" про зміну позовних вимог, в які останній фактично змінив предмет позову та просив скасувати запис про обтяження рухомого майна з подальшим вилученням відповідного запису з Державного реєстру обтяження проведеного реєстратором Хмельницької філії «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 26.09.2008р. №7980342, продовжений 27.08.2013р. реєстратором Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 23.07.2018р. реєстратором філії міста Києва та Київської області Державного підприємства «Національні інформаційні системи», за заявою Публічного акціонерного товариства "Укргазбанк" на транспортні засоби: самоскид КАМАЗ 45143-013-15, 2008р. випуску, номер об`єкта НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; причеп-самоскиду Нефаз 8560, 2008р. випуску, номер об`єкта НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , яке було накладене відповідно до договору застави транспортних засобів, що 10.09.2008р. посвідчений приватним нотаріусом Теофіпольського районного нотаріального округу Сурмою Г.Ф. та зареєстрований за №3604.

При цьому, судом було з`ясовано у представника відповідача, що він отримав від позивача вказану заяву, що зафіксовано протоколом судового засідання.

08.07.2020р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.08.2020р.

26.08.2020р. судом було відкладено розгляд справи по суті на 09.09.2020р.

Судове засідання, призначене на 09.09.2020, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Спичака О.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 судове засідання у справі №910/1098/20 призначено на 06.10.2020.

Представник позивача у судовому засіданні 06.10.2020 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.10.2020 надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 06.10.2020 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №924/41/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність" до Публічного акціонерного товариства "Укргазбанк" в особі Хмельницького відділення про визнання припиненими зобов`язання згідно кредитного договору від 10.09.2008 та договору застави транспортних засобів, який посвідчений нотаріусом Теофіпольського районного нотаріального округу Теофіпольського районного нотаріального округу Сурмою Г. Ф. та зареєстрований у реєстрі за № 3604.

Рішення від 22.01.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №924/41/18 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність" відмовлено. У передбаченому чинним законодавством України порядку вказане судове рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини, які встановлені у судовому рішенні від 22.01.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №924/41/18, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.

У рішенні по справі №924/41/18 судом було встановлено, що 10.09.2008 між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк "Укргазбанк", як банком, правонаступником якого є відповідач, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Незалежність", як позичальником був укладений кредитний договір №432008/85/22кв (далі за текстом - кредитний договір).

За умовами п. 1.1-1.3 кредитного договору, банк надав Товариству з обмеженою відповідальністю "Незалежність" кредит в сумі 332 392, 00 грн на придбання транспортних засобів комерційного призначення строком на 60 місяців з 10.09.2008.

За умовами п. 1.3.3. кредитного договору кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на відповідний рахунок банку.

Згідно з п. 2.1. кредитного договору згідно з договором застави (іпотеки) від 10.09.2008 в забезпечення зобов`язань за договором банком прийнято: самоскид Камаз 45143-013-15, 2008 року випуску, двигун № відсутній, кузов НОМЕР_1 , колір - оранжевий, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; причіп - самоскид Нефаз 8560, 2008 року випуску, двигун № відсутній, кузов № НОМЕР_3 , колір - оранжевий, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

В п. 6.9 кредитного договору сторони погодили, що строк дії договору - з моменту набрання ним юридичної сили по 09.09.2014. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань, що лишилися невиконаними з будь - яких причин. Припинення (закінчення) строку дії договору не тягне за собою припинення зобов`язань, що випливають з договору, також у випадку, якщо такі зобов`язання виникли після припинення (закінчення) строку дії договору на підставі зобов`язань, що лишилися невиконаними на момент закінчення строку дії договору.

Договір застави (іпотеки) від 10.09.2018, укладений між банком та позичальником є невід`ємною частиною кредитного договору (п. 3.10 кредитного договору).

10.09.2008 між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк "Укргазбанк", як заставодержателем, правонаступником якого є відповідач, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Незалежність", як заставодавцем, був укладений договір застави (транспортних засобів) за умовами п. 1.1. якого останній забезпечує всі вимоги заставодержателя, які випливають з кредитного договору № 432008/85/22кв від 10.09.2008 (а також будь - якими додатковими угодами до нього), укладеного між заставодержателем та заставодавцем (позичальником), за умовами якого заставодавець (позичальник) зобов`язаний заставодержателю не пізніше 09.09.2013 повернути кредит у розмірі визначеному договором.

Судом було встановлено, що на підставі договору застави від 10.09.2008 реєстратором Хмельницької філії "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України 26.09.2008 здійснено реєстрацію обтяження транспортних засобів: самоскиду Камаз 45143-013-15, 2008 року випуску, номер об`єкта НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; причепу-самоскиду Нефаз 8560, 2008 року випуску, номер об`єкту НОМЕР_6 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна станом на 22.06.2018р., термін дії застави встановлено до 27.08.2018 (після змін).

За твердженнями позивача, зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність" перед Публічним акціонерним товариством "Укргазбанк" є припиненими у зв`язку з їх повним виконанням, що стало підставою для звернення до відповідача з заявою про припинення обтяження - застави транспортних засобів - самоскиду КАМАЗ 45143-013-15, 2008р. випуску, номер об`єкта НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; причеп-самоскиду Нефаз 8560, 2008р. випуску, номер об`єкта НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Листом №50508/997/2019 від 05.11.2019р. Публічним акціонерним товариством "Укргазбанк" було повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю "Незалежність" про відсутність підстав для скасування обтяження, оскільки заборгованість за договором №432008/85/22кв від 10.09.2008р. не було в повному обсязі погашено.

Наразі, на думку заявника, зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність" за кредитним договором №432008/85/22кв від 10.09.2008р. є припиненими, а запис про обтяження рухомого майна, вчинений реєстратором Хмельницької філії «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 26.09.2008р. №7980342, продовжений 27.08.2013р. реєстратором Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 23.07.2018р. реєстратором філії міста Києва та Київської області Державного підприємства «Національні інформаційні системи», за заявою Публічного акціонерного товариства "Укргазбанк" яке було накладене відповідно до договору застави транспортних засобів, що 10.09.2008р. посвідчений приватним нотаріусом Теофіпольського районного нотаріального округу Сурмою Г.Ф. та зареєстрований за №3604 на транспортні засоби: самоскид КАМАЗ 45143-013-15, 2008р. випуску, номер об`єкта НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; причеп-самоскиду Нефаз 8560, 2008р. випуску, номер об`єкта НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , підлягає скасуванню.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх -обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті від обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність".

Статтею 1 Закону України «Про заставу» унормовано, що застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом.

Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо (ч.1 ст.3 Закону України «Про заставу»).

У ч.1 ст.15 вказаного нормативно-правового акту вказано, що застава рухомого майна може бути зареєстрована відповідно до закону.

Обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом (ст.11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

Відповідно до ст.28 Закону України «Про заставу» застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.

У ч.ч.5,6 ст.43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» вказано, що відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувача.

Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків (ч.3 ст.44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

Таким чином, з системного аналізу наведених вище приписів Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та Закону України «Про заставу» вбачається, що припинення застави у зв`язку з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання, має своїм наслідком припинення обтяження рухомого майна та скасування відповідного запису про обтяження.

Наразі, твердження відповідача стосовно відсутні підстав вважати припиненими зобов`язання позивача за кредитним договором №432008/85/22кв від 10.09.2008р. спростовуються наступним.

Судом вище вказувалось, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №924/41/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність" до Публічного акціонерного товариства "Укргазбанк" в особі Хмельницького відділення про визнання припиненими зобов`язання згідно кредитного договору від 10.09.2008 та договору застави транспортних засобів, який посвідчений нотаріусом Теофіпольського районного нотаріального округу Теофіпольського районного нотаріального округу Сурмою Г. Ф. та зареєстрований у реєстрі за № 3604.

Рішення від 22.01.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №924/41/18 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність" відмовлено. У передбаченому чинним законодавством України порядку вказане судове рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

У рішенні від 22.01.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №924/41/18 встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Незалежність" зобов`язань щодо повернення кредиту за договором №432008/85/22кв від 10.09.2008р. та сплати процентів, Заступник прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі 1) Міністерства фінансів України 2) Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" та його Хмельницького обласного управління звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність" про стягнення 378160,16 грн.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 24.06.2011р. у справі №14/5025/637/11 присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Незалежність" на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" в особі Хмельницького обласного управління - 138 211, 26 грн заборгованості по погашенню кредиту, 60 500, 81 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 155 116, 48 грн строкової заборгованості по кредиту, 1 000 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту та 1 000 грн пені за несвоєчасну сплату процентів.

В межах вказаної справи банк скористався правом вимоги дострокового виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Незалежність" усіх зобов`язань за кредитним договором, надіславши претензію № 34211347 від 19.01.2010.

Судом також було встановлено, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Теофіпольського районного управління юстиції від 15.02.2013 було відкрито виконавче провадження № 36553178 з виконання наказу Господарського суду Хмельницької області, №14/5025/637/11 від 05.07.2011.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Теофіпольського районного управління юстиції від 27.02.2013 виконавче провадження № 36553178 з виконання наказу Господарського суду Хмельницької області від 05.07.2011 № 14/5025/637/11 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" закінчено, у зв`язку зі сплатою боргу.

Одночасно, рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 22.10.2015 по справі №685/173/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність" та ОСОБА_1 (як поручителя) про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Незалежність" на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" заборгованість по сплаті процентів у розмірі 17 113, 33 грн та 5 981, 23 грн - пені за порушення строків сплати суми кредиту та процентів відповідно до кредитного договору №432008/85/22кв від 10.09.2008.

У рішенні від 22.01.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №924/41/18, встановлено, що 30.12.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю „Незалежність" перерахувало на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" грошові кошти на загальну суму 23 094, 56 грн в якості погашення кредиту за договором №432008/85/22кв від 10.09.2008р. по рішенню суду від 22.10.2015, що підтверджується квитанціями № 9669_12 від 30.12.2015 та № 9669_16 від 30.12.2015р.

Суд звертає увагу на те, що ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Таким чином, обставини, які встановлені у судовому рішенні від 22.01.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №924/41/18, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.

З огляду на вказані обставини суд зазначає, що відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

В силу частини 1 статті 572 Цивільного кодексу України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

У відповідності до частини 1 статті 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Моментом реєстрації застави, відповідно до частини 4 статті 577 Цивільного кодексу України є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Частиною 1 статті 593 Цивільного кодексу України встановлено, що право застави припиняється, зокрема, у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Отже, обставини виконання позивачем наказу Господарського суду Хмельницької області від 05.07.2011 № 14/5025/637/11 та сплати заборгованості згідно рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 22.10.2015 по справі №685/173/14-ц вказують на припинення зобов`язань боржника за кредитним договором №432008/85/22кв від 10.09.2008р., що є підставою вважати заставу за договором застави транспортних засобів, що 10.09.2008р. посвідчений приватним нотаріусом Теофіпольського районного нотаріального округу Сурмою Г.Ф. та зареєстрований за №3604, припиненою згідно ст.28 Закону України «Про заставу», а також припинення запису про відповідне обтяження згідно ст.ст.43, 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Тобто, зазначення у листі №50508/997/2019 від 05.11.2019р. Публічним акціонерним товариством "Укргазбанк" " про відсутність підстав для скасування обтяження, оскільки заборгованість за договором №432008/85/22кв від 10.09.2008р. не було в повному обсязі погашено є безпідставною, необґрунтованою, спростовується викладеними вище обставинами, що фактично вказує на порушення прав та законних інтересів позивача як власника транспортних засобів та заставодавця.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Одночасно, слід зазначити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

За таких обставин, з огляду на все вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є ефективним у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та направлений на безпосереднє відновлення прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність" як власника транспортних засобів - самоскиду КАМАЗ 45143-013-15, 2008р. випуску, номер об`єкта НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та причепу-самоскиду Нефаз 8560, 2008р. випуску, номер об`єкта НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , які були передані у заставу за договором застави транспортних засобів, що 10.09.2008р. посвідчений приватним нотаріусом Теофіпольського районного нотаріального округу Сурмою Г.Ф. та зареєстрований за №3604, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №432008/85/22кв від 10.09.2008р., які фактично є припиненими у зв`язку з виконанням.

З огляду на вищевказане у сукупності, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність" до Публічного акціонерного товариства "Укргазбанк" про скасування обтяження рухомого майна є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Скасувати запис про обтяження рухомого майна, вчинений реєстратором Хмельницької філії «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 26.09.2008р. №7980342, продовжений 27.08.2013р. реєстратором Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 23.07.2018р. реєстратором філії міста Києва та Київської області Державного підприємства «Національні інформаційні системи», за заявою Публічного акціонерного товариства "Укргазбанк" яке було накладене відповідно до договору застави транспортних засобів, що 10.09.2008р. посвідчений приватним нотаріусом Теофіпольського районного нотаріального округу Сурмою Г.Ф. та зареєстрований за №3604 на транспортні засоби: самоскид КАМАЗ 45143-013-15, 2008р. випуску, номер об`єкта НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; причеп-самоскиду Нефаз 8560, 2008р. випуску, номер об`єкта НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 .

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укргазбанк" (03087, місто Київ, вул.Єреванська, будинок 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежність" (30637, Хмельницька область, Теофіпольський район, село Єлизаветпіль, ) судовий збір в сумі 2102 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 12.10.2020.

Суддя О.М. Спичак