ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2020 р. Справа№ 911/1635/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Коробенка Г.П.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Салюк М.І. дов.№09/12/362 від 07.11.2019р.;

від відповідача: Мазур І.О. орд. КС780556 від 07.09.2020р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.20 (повний текст складено 10.08.2020)

у справі №911/1635/19 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк"

до Фізичної особи - підприємця Остапчука Андрія Юрійовича

про розірвання договору, зобов`язання повернути приміщення та виселення,

УСТАНОВИВ:

У липні 2019 року Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" (далі - позивач) звернулось у господарський суд з позовом до Фізичної особи - підприємця Остапчука Андрія Юрійовича (далі - відповідач) та просило суд:

- розірвати договір оренди нежилих приміщень, укладений позивачем та відповідачем 20.04.2016, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. за реєстровим номером № 324 (далі - договір);

- зобов`язати відповідача повернути позивачу нежилі приміщення з № 1 по № 17 групи приміщень № 43 (в літ. А), що розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Шота Руставелі, будинок № 33, загальною площею 179,1 кв.м. за актом приймання - передачі;

- виселити відповідача із займаних нежилих приміщень з № 1 по № 17 групи приміщень № 43 (в літ. А), що розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Шота Руставелі, будинок № 33, загальною площею 179,1 кв.м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що користуючись своїм правом на дострокове розірвання договору в односторонньому порядку, він у передбачений договором строк повідомив відповідача про свій намір, однак відповідач у призначений час не з`явився для підписання та нотаріального посвідчення договору про розірвання договору оренди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.10.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2020, позов задоволено.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.04.2020 постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 у справі скасовано. Справу передано до Господарського суду міста Києва на новий розгляд.

Скасовуючи зазначені судові рішення, Верховний Суд вказав на те, що позивач не навів будь-яких підстав для розірвання договору оренди відповідно до положень закону або умов договору та не зазначив відповідних аргументів, які могли б бути оцінені судами та на підставі яких можна було б дійти висновку про наявність підстав для дострокового розірвання договору в односторонньому порядку. Суди не надали оцінки пунктам 7.5, 8.11 договору оренди та не встановили обставин, які б передбачали можливість дострокового розірвання договору оренди з підстав, визначених у договорі або законі. Крім того, суди не надали оцінки доказам використання відповідачем приміщення та сплати орендної плати.

При новому розгляді справи позивачем було подано заяву про зміну підстав позову, у якій він вказав, що відповідно до п.7.5 договору наявність форс-мажорних обставин протягом двох послідовних місяців поспіль є підставою для дострокового розірвання договору, а карантин, встановлений Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, є такою форс-мажорною обставиною, яка триває вже набагато більше, ніж передбачено пунктом 7.5 договору.

Заява позивача про зміну підстав позову була прийнята судом першої інстанції до розгляду.

Відповідачем при новому розгляді справи був поданий відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що він не погоджувався на одностороннє розірвання договору; позивачем не надано жодних аргументів та доказів стосовно можливості розірвання договору відповідно до положень закону або умов договору; відповідач виконує умови договору та не допускав порушень п.8.11 договору, а також не повідомлявся про обставини, передбачені п.8.5 договору.

Також відповідачем були подані заперечення на заяву про зміну підстав позову, у яких він вказує, що дія форс-мажорних обставин повинна бути підтверджена сертифікатом, виданим Торгово-промисловою палатою України, а той час як позивачем не надано доказів існування форс-мажорних обставин та неможливості виконання позивачем зобов`язань за спірним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Також стягнуто з позивача на користь відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, та на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки пунктами 7.5 та 8.5 договору сторони визначили підстави для дострокового розірвання договору в односторонньому порядку, зокрема, при існуванні форс-мажорних обставин протягом двох послідовних місяців поспіль; карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, є форс-мажорною обставиною та підставою для розірвання договору; судом при ухваленні рішення невірно розтлумачено закон, який підлягає до застосування; відсутність згоди відповідача на розірвання договору стала підставою для звернення з позовом до суду; після введення карантину відповідач порушує умови договору щодо своєчасної та повної оплати орендної плати та усіх платежів, передбачених договором, порушуючи право позивача отримувати дохід від здачі в оренду свого майна.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що відповідач вчасно та у повному обсязі виконував всі взяті на себе зобов`язання, у тому числі щодо сплати орендної плати; строк дії договору оренди закінчується 20.04.2021; дострокове розірвання договору можливе лише за наявності підстав, передбачених законом чи умовами договору, і позивач повинен зазначити ці підстави; позивач не довів настання для нього форс-мажорних обставин, які б впливали на виконання зобов`язань сторін за договором; у тексті апеляційної скарги також послався на нову підставу (наявність заборгованості), про яку не заявлялось у суді першої інстанції, однак у відповідача заборгованість відсутня; вимоги позивача зводяться до наміру розірвати договір виключно необґрунтовано, керуючись тільки власним бажанням; суд першої інстанції виконав всі вказівки Верховного Суду та вірно застосував норми матеріального права. Крім того, відповідач вказує, що ним понесені 9056,67 грн витрат на оплату професійної правничої допомоги, пов`язаної з розглядом справи в суді апеляційної скарги, тому просить стягнути ці судові витрати з позивача на користь відповідача.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у апеляційній скарзі, просила її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником нежилих приміщень з № 1 по № 17 групи приміщень № 43 (в літ. А), загальною площею 179,10 м2, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Шота Руставелі, 33, на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 21.04.2006 № 971. Право власності позивача на вказані нежилі приміщення посвідчується реєстраційним посвідченням від 02.06.2006 №022232, виданим Київським МБТІ.

20 квітня 2016 року між ПАТ "Промінвестбанк", як орендодавцем, та ФОП Остапчуком А. Ю., як орендарем, було укладено договір оренди нежилих приміщень № 324, відповідно до п.1.1, 1.4 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежилі приміщення з № 1 по № 17 групи приміщень № 43 (в літ. А), загальною площею 179,10 м2, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Шота Руставелі, 33, для розміщення салону краси (далі - договір).

Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 22.04.2016 та зареєстровано в реєстрі за №324.

Пунктами 3.1 та 3.2 договору встановлено строк оренди, який складає 60 (шістдесят) місяців з моменту прийняття приміщення орендарем за актом приймання-передачі та який може бути змінений шляхом укладення додаткового договору.

За актом приймання-передачі від 20.04.2016 позивач передав, а відповідач прийняв нежитлові приміщення по вул. Шота Руставелі, 33, у м.Києві.

Отже, відповідно до вказаних умов договору, строк оренди сторонами встановлений до 20.04.2021.

04 квітня 2018 року сторонами був укладений Додатковий договір про внесення змін та доповнень до договору, яким вони доповнили договір оренди пунктами 4.3.1-4.3.3, 4.10, 4.11, 5.2.2, 5.3.13, 5.3.14, 6.4, 6.5, 8.7-8.11, 10.17-10.19, 11 та виклали ці пункти та існуючі п. 4.1, 4.3, 8.2, 8.3, 10.5 договору оренди у новій редакції, зокрема, щодо орендної плати, підстав для відповідальності за порушення умов договору тощо.

23 листопада 2018 року позивач надіслав відповідачу пропозицію про встановлення орендної плати з 01.01.2019 на рівні 94 923,00 грн, однак додаткова угода щодо зміни розміру орендної плати у матеріалах справи відсутні.

11 лютого 2019 року позивач надіслав відповідачу повідомлення від 08.02.2019 №21-1/1-73 про розірвання договору оренди від 20.04.2016 № 324 в односторонньому порядку відповідно до п. 10.6 договору. Вказане повідомлення було отримане відповідачем 16.02.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач вказував, що протягом трьох місяців після надсилання банком відповідачеві повідомлення від 08.02.2019 між сторонами тривали господарські відносини і позивач до 16.05.2019 включно не вчиняв жодних дій для розірвання договору, зокрема, не повідомляв відповідача ні про порядок звільнення орендованих приміщень, ні про координати нотаріуса для посвідчення договору про розірвання, не надав проекта такого договору та не передавав проекта акта приймання-передачі орендованих приміщень.

Окрім того, позивач після надсилання повідомлення від 08.02.2019 про розірвання договору оренди продовжував виставляти відповідачеві рахунки на оплату орендної плати, які відповідач оплачував у повному обсязі, про що свідчить акт звіряння взаєморозрахунків станом на 30.09.2019, підписаний між сторонами.

23 травня 2019 року позивач направив відповідачу у порядку п. 10.6 та 10.13 договору засобами поштового зв`язку та на електронну пошту лист від 22.05.2019 № 21-1/3-251, в якому повідомив про дату (29.05.2019), час (16 год 00 хв) та місце (м.Київ, вул. Софіївська, 9, каб. А 505) підписання та нотаріального посвідчення договору про розірвання договору оренди від 20.04.2016 № 324 та надіслав проект договору про розірвання.

Пунктом 10.6 договору, на який посилався позивач у повідомленні, встановлено, що кожна із сторін має право достроково розірвати цей договір в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це другу сторону за три місяці до дати розірвання договору, що оформляється договором про розірвання договору.

Оскільки відповідач відповіді на повідомлення від 08.02.2019 № 21-1/1-73 та від 22.05.2019 № 21-1/3-251 не надав, для підписання та нотаріального посвідчення договору про розірвання договору оренди від 20.04.2016 №324 у призначені дату, час та місце не з`явився, це стало підставою для звернення ПАТ "Промінвестбанк" із цим позовом до господарського суду.

У позовній заяві позивач не наводить жодних підстав для дострокового розірвання договору, посилаючись лише на те, що за умовами пункту 10.6 договору кожна сторонам має право достроково розірвати договір в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це другу сторону за три місяці, а відповідач ухиляється від укладання договору про розірвання договору оренди.

Скасовуючи судові рішення про задоволення позову Верховний Суд вказав, що пункт 10.6 договору не містить ані підстав розірвання договору чи припинення ним дії, ані положень щодо можливості відхилення від загального порядку розірвання господарських договорів, встановленого ст. 188 ГК України, при цьому саме на позивача покладається обов`язок зазначити підстави такого розірвання, що передбачені законом чи умовами договору.

При новому розгляді справи позивач змінив підставу позову та вказав, що відповідно до п.7.5 договору наявність форс-мажорних обставин протягом двох послідовних місяців поспіль є підставою для дострокового розірвання договору, а карантин, встановлений Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, є такою форс-мажорною обставиною, яка триває вже набагато більше, ніж передбачено пунктом 7.5 договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо їх безпідставності, недоведеності та необґрунтованості, оскільки позивач не довів, що запровадження карантинних заходів об`єктивно унеможливило виконання його зобов`язань, передбачених умовами укладеного договору.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Права та обов`язки між сторонами виникли на підставі договору оренди нежилих приміщень від 20.04.2016, який за своєю суттю та правовою природою є договором оренди, укладеним між двома суб`єктами господарювання.

Отже, спірні правовідносини сторін врегульовані положеннями §5 "Оренда майна та лізинг" глави 30 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та глави 58 "Найм (Оренда)" Цивільного кодексу України.

Статтею 283 ГК України, яка кореспондує з положеннями статті 759 ЦК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Доказами, наявними у матеріалах справи, підтверджується, що за актом приймання-передачі від 20.04.2016 року позивач передав, а відповідач прийняв нерухоме майно - нежиле приміщення. У подальшому відповідач використовував орендовані приміщення для здійснення власної господарської діяльності (розміщення салону краси) та сплачував обумовлені договором платежі (орендну плату та витрати орендодавця, пов`язані з утриманням приміщення).

Предметом розгляду даної справи є вимоги про розірвання договору оренди та повернення приміщень.

Відповідно до положень статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами першою і другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Отже, зазначеною нормою встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно зі статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за загальним правилом, встановленим як господарським, так і цивільним чинним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору).

Згідно з частинами першою і третьою статті 291 ГК України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Таким чином, за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 ГК України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

Вказана правова позиція викладена у постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №916/1684/18.

Верховний Суд, скасовуючи судові рішення у даній справі, підтримав вказану правову позицію об`єднаної палати, та вказав, що пункт 10.6 договору оренди не містить ані підстав розірвання договору чи припинення ним дії, ані положень щодо можливості відхилення від загального порядку розірвання господарських договорів, встановленого ст. 188 ГК України, однак у пунктах 7.5 та 8.11 договору оренди сторони визначили підстави для дострокового розірвання договору оренди в односторонньому порядку, тому при новому розгляді справи судам необхідно врахувати викладене, дослідити умови договору оренди від 20.04.2016 № 324 та зібрані у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого вирішити спір відповідно до закону.

Місцевий господарський суд при новому розгляді справи повністю виконав вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду, врахував наведені правові позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, та встановив відсутність підстав для розірвання спірного договору.

Так, пунктом 8.11 договору встановлено, що у випадках виявлення обставин, передбачених п. 8.3, 8.10 договору, орендодавець з наступного дня за днем, коли йому стало відомо про настання таких обставин, має право повідомити орендаря про розірвання договору відповідно до п. 10.13 договору

Пунктом 8.3 встановлено, що за нецільове використання та/або передачу в суборенду приміщення без письмової згоди орендодавця, орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі подвійної місячної орендної плати згідно договору, який нараховується орендодавцем і сплачується орендарем за кожен місяць такого нецільового використання та/або суборенди приміщення.

Пунктом 8.10 встановлено, що у випадку, якщо у період дії договору орендарем буде допущено порушення чинного законодавства України, що призведе до накладання на орендодавця будь-яких санкцій зі сторони контролюючих органів, або своїми діями (чи бездіяльністю), пов`язаними з користуванням приміщеннями, орендар спричинить збитки орендодавцеві та/або третім особам, орендар у повному обсязі відшкодовує орендодавцеві документально підтверджені збитки, понесені внаслідок таких дій чи бездіяльності.

У матеріалах справи відсутні докази настання обставин, передбачених пунктами 8.3, 8.10 договору.

Пунктом 7.5 договору встановлено, що якщо форс-мажорні обставини продовжуються протягом 2-х послідовних місяців поспіль, кожна із сторін має право прийняти рішення про дострокове розірвання договору без відшкодування понесених збитків.

При новому розгляді справи позивач послався на вказаний пункт 7.5 договору та зазначив, що карантин, встановлений Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, є такою форс-мажорною обставиною, яка триває вже набагато більше, ніж передбачено пунктом 7.5 договору, а тому це є підставою для розірвання договору в односторонньому порядку.

Проте, не зважаючи на зміну підстав позову у суді першої інстанції під час повторного розгляду спору, доказами, наданими позивачем, не підтверджується, що позивач дотримався досудового порядку одностороннього розірвання договору за п.7.5 до звернення до суду, та не довів суду, що запровадження карантинних заходів об`єктивно унеможливило виконання його зобов`язань, передбачених умовами укладеного договору.

Відповідно до умов договору (пункт 5.1) позивач, як орендодавець, зобов`язаний передати приміщення орендареві та забезпечити персоналу орендаря безперешкодний вхід до приміщення, має право отримувати орендну плату.

Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, основне зобов`язання за укладеним сторонами договором (в частині передачі майна) позивачем виконано за декілька років до введення карантинних заходів, а право отримання орендної плати у безготівковій формі жодним чином не обмежується введеними карантинними заходами.

Щодо посилань апелянта на наявність у відповідача боргу з орендної плати за липень-серпень 2020 року, то, як пояснив представник апелянта у судовому засіданні, зазначені доводи не заявлялися ним як самостійна підстава для розірвання договору оренди, а наведені для повноти встановлення усіх обставин спірних правовідносин і добросовісної поведінки сторін спірного договору.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб.

Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту, а необґрунтоване і безпідставне розірвання договору оренди, вочевидь порушує принцип добросовісності.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявності обставин, передбачених договором, які є підставою для його дострокового розірвання, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про зобов`язати відповідача повернути позивачу нежилі приміщення та про виселення відповідача із займаних нежилих приміщень, то вони є похідними від вимог про розірвання договору оренди, а тому також не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 04 серпня 2020 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.10.2020.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.А. Кравчук

Г.П. Коробенко