ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/2500/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Юнікон", м.Дніпро
до Державного підприємства "Завод "Електроважмаш", м.Харків
про стягнення 118615,82 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Юнікон" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" про стягнення 118615,82 грн. за Договором №238-10/549 від 12.06.2019 року, з яких 97109,76 грн. - сума основної заборгованості; 15349,09 грн.- сума пені; 1675,44 грн. - один процент річних; 4481,53 грн. - втрати від інфляції, крім того 2102 грн. судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.08.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/2500/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, встановивши учасникам справи строки для надання заяв по суті спору.

Сторони надали наступні документи:

- відзив (вх.№20109 від 02.09.2020 р.) з клопотанням про зменшення пені.

- відповідь позивача на відзив (вх.№20820 від 09.09.2020 р.), в якому:

просить суд стягнути:

- 97109,76 грн. боргу,

- 15349,09 грн. пені,

- 1675,44 грн. 1% річних,

- 4481,53 грн. інфляційних,

- 2102,00 грн. судового збору;

- нарахувати відповідачу в порядку ч.10 ст.238 ГПК України, зобов`язати орган, що здійснюватиме примусове виконання рішення, 1% річних, як це передбачено п.9.5 Договору за період, що не буде врахований у рішенні;

- зазначає, що витрати понесені на адвоката будуть надані додатково.

- заперечення відповідача на відповідь на відзив (вх.№21369 від 15.09.2020р.), в якій просить суд стягнення боргу, річних та інфляційних залишити на розсуд суду, відмовити в стягненні пені, або зменшити штрафні санкції до 767,45 грн., відмовити у витратах на правничу допомогу.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

12.06.2019 року між ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ЮНІКОН» (далі за текстом - АТ «ЮНІКОН», або Позивач) та ДЕРЖАВНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ЗАВОД ЕЛЕКТРОВАЖМАШ» (далі - ДП «ЗАВОД «ЕЛЕКТРОВАЖМАШ», або Відповідач) було укладено Договір № 238-10/549 (далі -Договір).

12.06.2019 року АТ «ЮНІКОН» та ДП «ЗАВОД «ЕЛЕКТРОВАЖМАШ» підписано Специфікацію №1 до Договору № 238-10/549 від 12.06.2019 року на постачання продукції на суму 670 824,00 грн. з ПДВ

18.09.2019 року АТ «ЮНІКОН» та ДП «ЗАВОД «ЕЛЕКТРОВАЖМАШ» підписано Додаткову угоду №1 до Договору № 238-10/549 про внесення змін до розділу 15 Договору у Місцезнаходження та банківські реквізити сторін

Відповідно до умов п.1.1. Договору Позивач взяв на себе зобов`язання поставити Відповідачу продукцію, а Відповідач зобов`язався прийняти та оплатити таку продукцію.

Згідно з п.1.2. Договору найменування, номенклатура, кількість та ціна за одиницю продукції, а також код і назва, відповідно до Національного класифікатора України ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник», затверджений наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 23.12.2015 року №1749, зазначаються у Специфікації № 1, яка є невід`ємною частиною Договору.

У відповідності до п.2.1. Договору Позивач здійснює поставку продукції Відповідачу протягом 20 календарних днів з моменту направлення письмового замовлення Відповідачем, згідно з пунктом 1.3. Договору.

У пункті 2.4. Договору сторони погодили, що право власності на продукцію переходить до Відповідача з моменту її фактичної поставки від Позивача.

Умови оплати продукції сторони погодили у розділі 4 Договору.

Так, відповідно до п.4.1. Договору Відповідач здійснює оплату продукції протягом 60 календарних днів з моменту здійснення поставки продукції.

Також у пункті 4.3. Договору сторони визначили, що при відвантаженні продукції Позивач надає Відповідачу наступні документи: видаткову накладну, рахунок-фактуру та товарно-транспорту накладну.

Відповідно до п.5.1. Договору Відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату продукції на умовах Договору.

Разом з цим, пунктом 9.4. Договору встановлено, що за порушення строку оплати, передбачених цим Договором, Позивач має право пред`явити Відповідачу вимогу про сплату пені в розмірі 0,1% від суми простроченої оплати за кожен день прострочення, але не більше 5% від несплаченої суми.

Крім того, відповідно до п.9.5. Договору за порушення строку оплати продукції, передбачених цим Договором, Позивач має право вимагати оплати 1% річних та індексу інфляційних втрат.

Так, на виконання умов Договору, станом на 04.08.2020 року, Позивач здійснив постачання продукції, а Відповідач несвоєчасно оплатив прийняту продукцію, а саме:

- видаткова накладна Юбл0000014 від 26.06.2019 року на суму 109692,96 грн. з ПДВ, строк оплати - до 27.08.19, оплачено 10.03.20 номер банківської виписки Ю-0000073 у сумі 106692,96 грн.;

- видаткова накладна Юбл0000007 від 22.07.2019 року на суму 64526,88 грн. з ПДВ, строк оплати - до 23.09.19, оплачено 10.03.20 номер банківської виписки Ю-0000093 у сумі 64526,88 грн.;

- видаткова накладна Юбл0000005 від 12.08.2019 року на суму 38652,24 грн. з ПДВ, строк оплати - до 15.10.19, оплачено 25.03.20 номер банківської виписки Ю-0000106 у сумі38652,24 грн.;

- видаткова накладна Юбл0000009 від 23.09.2019 року на суму 47596,56 грн. з ПДВ, строк оплати - до 25.11.19, не оплачено;

- видаткова накладна Юбл0000012 від 31.10.2019 року на суму 49513,20 грн. з ПДВ, строк оплати - до 02.01.20, не оплачено.

Відповідно до пункту 3.1. загальна вартість цього Договору складає: 405600,00грн., у т.ч. ПДВ 20% 67 600,00 грн.

Таким чином, станом на 04.08.2020 року заборгованість Відповідача перед Позивачем за поставлену та отриману ним продукцію складає 97109,76 гривень.

Згідно з пунктом 4.1. Договору ДП ЗАВОД ЕЛЕКТРОВАЖМАШ здійснює оплату продукції протягом 60 (шістдесят) календарних днів з моменту здійснення поставки продукції та прийняття її за кількістю та якістю.

Як вбачається з фактичних обставин справи та документів, доданих до позовної заяви, Позивач здійснив поставку продукції на суму 306 981,84 грн.

До теперішнього часу не оплаченою залишаються поставки на суму 97109,76грн.

Зазначені обставини зумовили необхідність звернення Позивача до суду з даним позовом.

Надаючи нормативно-правове обґрунтування суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.175 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1-2 ст.692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вже було зазначено вище, між сторонами за договором поставки існували правовідносини з купівлі-продажу (поставки).

Позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується вищезазначеними видатковими накладними.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним в момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

На виконання умов договору позивач свої зобов`язання по поставці товару виконав у повному обсязі згідно з умовами договору, повернень товару або претензій щодо кількості та якості товару від відповідача не надходило.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав та поставив відповідачу товар на загальну суму 306981,84 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги те, що відповідач не вчинив необхідних дій, передбачених сторонами у договорі та повністю не розрахувався за поставлений товар у визначений умовами договору строк, доказів протилежного суду не надав, суд дійшов висновку, що останній є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором на суму 97109,76 грн., а отже позовні вимоги щодо стягнення основного боргу є правомірними, обґрунтованими та такими, що підтверджуються матеріалами справи, і тому підлягають задоволенню.

Щодо стягнення 15349,09 грн. пені суд встановив наступне.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В частині 2 статті 343 ГК України зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до 9.4. Договору встановлено, що за порушення строку оплати, передбачених цим Договором, Позивач має право пред`явити Відповідачу вимогу про сплату пені в розмірі 0,1% від суми простроченої оплати за кожен день прострочення, але не більше 5% від несплаченої суми.

Позивачем нараховано 15349,09 грн. пені.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В графі період прострочення вказаний період більше шести місяців, що прямо заборонено статтею 232 ГК України, де вказано, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Таким чином, суд вважає вірним при розрахунку вказати період в межах шестимісячного строку та в розмірі, що не перевищує розмір подвійної облікової ставки Національного банку України.

Крім того, у розрахунку пені невірно пораховано кількість днів прострочення (а.с.5).

Однак, перевіривши відповідний розрахунок, відповідно до норм законодавства, та з вірними періодами, суд встановив, що розрахунок відповідача є не зовсім вірним, але, заявлена до стягнення сума пені не перевищує правомірно пораховної, з урахуванням обмеження договору у 5% від суми боргу.

Отже, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення 15349,09 грн. пені, враховуючи обмеження договору у 5% від суми боргу.

Відповідач у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив просить суд відмовити повністю у стягненні пені або зменшити штрафні санкції до 767,45 грн., позивач заперечує проти такого зменшення.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні принципи наведено у ст.233 ГК України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За змістом наведених вище норм, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18, від 08.05.2018 у справі №924/709/17.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18).

При цьому слід враховувати, що правила ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Суд враховує правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19).

Враховуючи необхідність дотримання балансу інтересів сторін, суд виходить з того, що відповідач тривалий час не сплачує борг, має неналежну платіжну дисципліну, позивач заперечує проти зменшення пені, пеня погоджена сторонами у договорі, відповідач не надав належних доказів наявності виняткових обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про зменшення пені.

Щодо стягнення 1% річних та інфляційних суд встановив наступне.

Відповідно до п.9.5. Договору за порушення строку оплати продукції, передбачених цим Договором, Позивач має право вимагати оплати 1% річних та індексу інфляційних втрат.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано 1675,44 грн. 1% річних станом на 04.08.2020 року, відповідно до розрахунку (а.с.5).

Перевіривши відповідний розрахунок 1% річних, суд приходить до висновку про його арифметичну вірність та відповідність вимогам чинного законодавства України, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення 1675,44 грн. 1% річних підлягають задоволенню.

Також, позивачем нараховано 4481,53 грн. інфляційних, станом на 02.06.2020 року, відповідно до рахунку (а.с.6).

Відповідачем зазначено про наявність арифметичних помилок в розрахунку Позивача та невірне ігнорування нарахування індексу інфляції за липень 2020 року., тому надано контррозрахунок, який просив суд врахувати при винесені рішення.

Перевіривши відповідний розрахунок інфляційних, суд зазначає наступне.

У позовній заяві (а.с.6) наявний розрахунок інфляційних втрат станом на 02.06.2020 року. Отже, індекс інфляції повинен розраховутися з вересня 2019 року (початок заборгованості) по травень 2020 року (з урахуванням зазначення позивачем, що розрахунок станом на 02.06.2020), без врахування індексу інфляції за червень, як нараховно позивачем, та без врахування липня, як зазначено відповідачем.

Таким чином, здійснивши перерахування індексу інфляції по травень 2020 року включно, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення 4275,49 грн. інфляційних. В іншій частині в сумі 206,04 грн. інфляційних слід відмовити, у зв`язку з невірним розрахунком.

Щодо заперечень відповідача суд зазначає, що інфляційні та річні не є штрафними санкціями, у зв`язку з чим положення ч.3 ст.551 ЦК України до них не застосовуються.

Крім того, позивач за прострочення виконання грошового зобов`язання по поверненню 97109,76 грн. просить стягнути із відповідача 1% річних, нараховані на не сплачену суму боргу на підставі ч.10 ст.238 ГПК України, зобов`язавши орган, що здійснюватиме примусове виконання рішення, нарахувати відповідачу 1% річних, як це передбачено п.9.5 Договору за період, що не буде врахований у рішенні до дати виконання рішення суду.

Відповідно до п.9.5. Договору за порушення строку оплати продукції, передбачених цим Договором, Позивач має право вимагати оплати 1% річних та індексу інфляційних втрат.

Згідно з приписами частини десятої статті 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Відповідно до частин 11, 12 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

За таких обставин суд приходить до висновку, що застосування частини десятої статті 238 Господарського процесуального кодексу України у даному спорі є правомірним та цілком співвідноситься із принципом "правової визначеності".

Відтак підлягає зазначенню у резолютивній частині рішення суду наступне формулювання: Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати, починаючи з 05.08.2020 і до моменту виконання цього рішення, проценти 1%річних за такою формулою: (СОБ х 1 х КДП) : 365 : 100 = сума процентів, де: СОБ - сума основного боргу, простроченого відповідачем; 1 - розмір процентів визначений договором=1; КДП - кількість днів прострочення сплати відповідачем суми основного боргу; 365 - кількість днів у році, і стягнути отриману суму процентів із відповідача на користь позивача.

Згідно з ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно з ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог, але, у зв`язку з невірним розрахунком інфляційних, позов підлягає частковому задоволенню.

В частині стягнення 206,04 грн. інфляційних суд відмовляє.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується положеннями ст.129 ГПК України, відповідно до яких судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір в розмірі 2098,35 грн. покладається на відповідача, з вини якого виник спір, 3,65 грн. судового збору покладається на позивача, у зв`язку з частковою відмовою в позові.

Крім того, позивачем заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу.

Відповідач у заперечення на відповідь на відзив (вх.№21369 від 15.09.2020р.), просив суд відмовити у витратах на правничу допомогу.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що докази понесених витрат на правничу допомогу будуть надані додатково.

Відповідно до ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, позивачем у справі заявлено клопотання про подання доказів на адвокатські витрати після ухвалення рішення.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог; для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

З урахуванням того, що дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотання позивачем про надання доказів понесених судових витрат подане протягом 30 днів з дня відкриття провадження у справі, суд вважає за можливе розглянути питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу після винесення рішення у справі, шляхом ухвалення додаткового рішення, за умови надання позивачем до суду доказів таких витрат у встановлений строк.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 13, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 221, 236-238, 247, 251, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗАВОД «ЕЛЕКТРОВАЖМАШ» (місцезнаходження: 61089, місто Харків, ПРОСПЕКТ МОСКОВСЬКИЙ, будинок 299; ) на користь ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЮНІКОН» (місцезнаходження: 49005, місто Дніпро, вулиця Олеся Гончара, будинок 28А; ; п/р НОМЕР_1 в АТ «РАЙФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» у місті Києві, код банку 380805) суму заборгованості з урахування індексу інфляції, 1% річних та пені за договором №238-10/549 від 12.06.2019 року у розмірі 118409,78 грн., з яких: 97109,76 грн. боргу, 15349,09 грн. пені, 1675,44 грн. 1% річних, 4275,49 грн. інфляційних; а також 2098,35 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

2. В частині стягнення 206,04 грн. інфляційних відмовити.

3. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати починаючи з 05.08.2020 року і до моменту виконання цього рішення проценти (1% річних) за такою формулою:

(СОБ х 1 х КДП) : КДР : 100 = сума процентів,

де:

СОБ - сума основного боргу, простроченого відповідачем;

1 - розмір процентів визначений договором=1;

КДП - кількість днів прострочення сплати відповідачем суми основного боргу за період: починаючи з 05.08.2020 року і до моменту виконання цього рішення в частині сплати основного боргу;

КДР - кількість днів у році, у якому нараховуються проценти;

і стягнути отриману суму процентів із ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗАВОД «ЕЛЕКТРОВАЖМАШ» (місцезнаходження: 61089, місто Харків, ПРОСПЕКТ МОСКОВСЬКИЙ, будинок 299; ) на користь ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЮНІКОН» (Місцезнаходження: 49005, місто Дніпро, вулиця Олеся Гончара, будинок 28А; ; п/р НОМЕР_1 в АТ «РАЙФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» у місті Києві, код банку 380805).

4. Встановити позивачу строк - 5 днів з дня отримання копії даного рішення для надання до суду доказів понесених витрат на правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "09" жовтня 2020 р.

Суддя К.В. Аріт