ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2020 справа № 914/1534/20

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б. за участю секретаря судового засідання Андрусика В.Д., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФ-БУД-СЕРВІС», м. Львів

до відповідача: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Патона 2/6», м. Львів

про стягнення 46 012,81 грн

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Шишка О.М. адвокат

Обставини розгляду справи.

25.06.2020 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФ-БУД-СЕРВІС», м. Львів до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Патона 2/6», м. Львів про стягнення 46 012,81 грн.

Ухвалою суду від 30.06.2020 позовну заяву було залишено без руху.

08.07.2020 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФ-БУД-СЕРВІС» надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви (вх. №21485/20 від 08.07.2020).

Ухвалою від 10.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.08.2020.

Ухвалою від 27.08.2020 суд відклав розгляд справи на 07.09.2020.

07.09.2020 через канцелярію суду від Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Патона 2/6» надійшов відзив на позовну заяву (вх. №26019/20 від 07.09.2020).

Ухвалою від 07.09.2020 суд відклав розгляд справи на 24.09.2020.

Заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23.06.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг. За цим договором позивач надав відповідачу відповідні послуги, однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати за надані послуги виконав частково, на дату звернення до суду заборгованість становить 44 670,20 грн. За порушення строків оплати вартості послуг відповідачу нараховано 695,17 грн інфляційних, 647,44 грн 3% річних. Таким чином, просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 46 012,81 грн та судові витрати.

В судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у поданому відзиві на позовну заяву, додаткових поясненнях. Зокрема, зазначив, що на підставі укладеного договору сторонами 13.12.2019 було складено та підписано акти наданих послуг за серпень-жовтень 2019 на загальну суму 14 352,64 грн, яка була відповідачем сплачена. Позивачем не долучено доказів на підтвердження факту надання послуг на суму 44 670,20 грн, не долучено розрахунку вказаної суми, оскільки з умов договору неможливо встановити ціну договору та розмір щомісячного платежу. Таким чином, безпідставним також є нарахування 3% річних та інфляційних, а також додатково з тих підстав, що позивачем було виставлено рахунки на суму 14 352,64 грн лише у грудні 2019, яку було сплачено позивачем у грудні 2019 та січні 2020.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

23.06.2019 між Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Патона 2/6» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОФ-БУД-СЕРВІС» (виконавець) було укладено договір №02-06/19 про надання послуг (далі - договір).

За цим договором виконавець (позивач) зобов`язувався надавати послуги (управлінське обслуговування, бухгалтерське обслуговування, юридичний супровід, комп`ютерні послуги, інші роботи, які не передбачені чим договором згідно акту виконаних робіт), а замовник зобов`язувався оплачувати надані послуги у встановлені терміни згідно додатку №1.

Згідно п. 3.1. договору виконавець отримує плату за послуги, які надаються замовнику шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця відповідно до додатку №1

Відповідно до додатку №1, оплата за надані послуги буде проводиться у розмірі 20% від загальної суми нарахованих коштів за утримання будинку мешканцям ОСББ «Патона 2/6». Виконавець проводить перерахунок коштів до 20 числа наступного місяця.

На виконання умов вищевказаного договору, позивач надав відповідачу послуги на загальну суму 14 352,64 грн, що підтверджується підписаними сторонами актом наданих послуг №1 від 13.12.2019, яким підтверджено надання послуг у серпні 2019 на суму 2 749,61 грн, актом наданих послуг №2 від 13.12.2019, яким підтверджено надання послуг у вересні 2019 на суму 2 749,61 грн, акт наданих послуг №3 від 13.12.2019, яким підтверджено надання послуг у жовтні 2019 на суму 4 426,71 грн, акт наданих послуг №4 від 13.12.2019, яким підтверджено надання послуг у листопаді 2019 на суму 4 426,71 грн.

Для здійснення оплати позивачем було надано відповідачу рахунок-фактуру №01 від 13.12.2019 на оплату послуг за серпень 2019 у розмірі 2 749,61 грн, рахунок-фактуру №02 від 13.12.2019 на оплату послуг за вересень 2019 у розмірі 2 749,61 грн, рахунок-фактуру №03 від 13.12.2019 на оплату послуг за жовтень 2019 у розмірі 4 426,71 грн, рахунок-фактуру №04 від 13.12.2019 на оплату послуг за листопаді 2019 у розмірі 4 426,71 грн.

Відповідач оплатив вартість послуг у розмірі 14 352,64 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №54 від 18.12.2019 на суму 2 749,61 грн, №55 від 18.12.2019 на суму 2 749,61 грн, №60 від 03.01.2020 на суму 4 426,71 грн, №60 від 28.01.2020 на суму 4 426,71 грн.

Як ствердив позивач, за відповідачем за період часу з липня 2019 по червень 2019 включно обліковується заборгованість у розмірі 44 670,20 грн.

У зв`язку із несплатою вказаної заборгованості, позивач 21.05.2020 надіслав відповідачу претензію про сплату вартості послуг, яка залишена без розгляду та задоволення.

Зважаючи на несплату заборгованості, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 44 670,20 грн основного боргу, 695,17 грн інфляційних, 647,44 грн 3% річних.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представника відповідача, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 5 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї зі сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 ГК України ціна є істотною умовою господарського договору.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (ч. ч. 1, 2 ст. 632 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Тому сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Як ствердив позивач у позовній заяві, відповідно до умов договору відповідачу за період часу з липня 2019 по червень 2019 включно (щомісячний платіж на суму 4 918,57 грн) було надано послуги на загальну суму 59 022,84 грн, з яких відповідачем було оплачено лише 14 352,64 грн. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 44 670,20 грн.

Однак, як встановлено судом, умовами договору не визначено загальної або щомісячної вартості послуг в грошовому виразі, натомість, додатком №1 встановлено, що оплата за надані послуги буде проводитися у розмірі 20% від загальної суми нарахованих коштів за утримання будинку мешканцям ОСББ «Патона 2/6».

Відповідачем долучено до матеріалів справи рахунок-фактуру №01 від 13.12.2019 на оплату послуг за серпень 2019 у розмірі 2 749,61 грн, акт наданих послуг №1 від 13.12.2019, яким підтверджено надання послуг у серпні 2019 на суму 2 749,61 грн, рахунок-фактуру №02 від 13.12.2019 на оплату послуг за вересень 2019 у розмірі 2 749,61 грн, акт наданих послуг №2 від 13.12.2019, яким підтверджено надання послуг у вересні 2019 на суму 2 749,61 грн, рахунок-фактуру №03 від 13.12.2019 на оплату послуг за жовтень 2019 у розмірі 4 426,71 грн, акт наданих послуг №3 від 13.12.2019, яким підтверджено надання послуг у жовтні 2019 на суму 4 426,71 грн, рахунок-фактуру №04 від 13.12.2019 на оплату послуг за листопад 2019 у розмірі 4 426,71 грн, акт наданих послуг №4 від 13.12.2019, яким підтверджено надання послуг у листопаді 2019 на суму 4 426,71 грн.

З наведеного вбачається, що для сторін звичайною господарською практикою для підтвердження обсягу та вартості наданих згідно договору послуг було застосування первинних бухгалтерських документів у вигляді актів наданих послуг, які підписувалися уповноваженим представниками сторін, та рахунків на оплату.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську діяльність та підтверджує її здійснення.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарських операцій, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, документ не може вважатися первинним документом якщо він не містить достатньої інформації про господарську операцію або взагалі не містить такої. Саме первинні документи, які фіксують факти здійснення господарської операції та містять усі необхідні реквізити, є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Тобто без наявності первинного документу бухгалтер не має права відображати господарську операцію в бухгалтерському обліку.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, належним та допустимими доказами підтверджено надання позивачем відповідачу послуг на загальну суму 14 352,64 грн, яка в подальшому відповідачем була сплачена. Натомість, належних та допустимих доказів на підтвердження надання відповідачу послуг на суму 44 670,20 грн позивачем не долучено. Водночас, відповідачем заперечується факт надання послуг на вищевказану суму, як і факт оформлення первинних документів на таку суму.

Зважаючи на наведене, позивачем не підтверджено обов`язку відповідача сплатити йому 44 670,20 грн, а тому в задоволенні вимоги про стягнення 44 670,20 грн основного боргу слід відмовити.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 695,17 грн інфляційних, 647,44 грн 3% річних.

З огляду на те, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами наявність заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 44 670,20 грн, безпідставним є нарахування на вищевказану суму інфляційних та 3% річних.

Безпідставним також є нарахування інфляційних та 3% річних на вартість послуг, які були надані у липні-листопаді 2019 у розмірі 14 352,64 грн зважаючи на те, що акти про надання таких послуг були підписані у грудні 2019, а також у грудні 2019 позивачем було надано для оплати рахунки, вказана вартість послуга відповідачем була сплачена протягом грудня 2019 - січня 2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на позивача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326, 327 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 24.09.2020 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 29.09.2020.

Суддя А.Б. Мазовіта