ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2020 року м.Харків Справа № 913/465/20
Провадження №34/913/465/20
Суддя господарського суду Луганської області Іванов А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Вікс», м. Харків,
до Фермерського господарства «Кринички-Л», с. Новочервоне Троїцького району Луганської області,
про стягнення 118 281 грн. 80 коп.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Вікс» звернулося до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до Фермерського господарства «Кринички-Л», в якій просить стягнути з відповідача пеню за порушення строків повернення товару за Договором №2908-3 про надання послуг відповідального зберігання в сумі 118 281 грн. 80 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір №2908-3 про надання послуг відповідального зберігання від 29.08.2019, за умовами якого позивач передав відповідачу на відповідальне зберігання матеріальні цінності (Товар), а саме: паливо дизельне Євро сорт Е екологічний клас К5 (ДТ-Е-К5), яке відповідає вимогам ДСТУ 7688:2015 для ДП-Л-ЄВРО 5-ВО, об`ємом 4 850 дм3, масою 4 049,79 кг, загальна вартість якого складає 129 980 грн. 00 коп.
Як зазначає позивач, після фактичного отримання Товару на відповідальне зберігання відповідач його не повернув та не допускає представників позивача до місця зберігання Товару. Позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату пені в сумі 118 281 грн. 80 коп. за порушення строків повернення Товару. Проте, відповідач пеню не сплатив, що стало підставою для звернення позивача до суду.
Крім того, у прохальній частині позовної заяви позивачем викладена вимога про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2020 справу №913/465/20 передано на розгляд судді Іванову А.В.
Ухвалою господарського суду Луганської області від 13.08.2020 відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, без виклику сторін.
01.09.2020 відповідач через канцелярію суду надав відзив від 31.08.2020 на позовну заяву, в якому зазначає, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказує на те, що позивач в лютому 2020 року звертався до господарського суду Луганської області з позовом до відповідача про зобов`язання відповідача повернути дизельне пальне Євро сорт Е, екологічний клас К5, об`ємом 4850 дм3,масою 4049,75 кг, яке знаходилось на відповідальному зберіганні за договором від 29.08.2019 № 2908-3, а у разі неможливості повернути майно, стягнути вартість товару в сумі 129 980 грн. 00 коп. Однак, провадження у справі закрито, оскільки судом було встановлено, що відповідач 24.07.2020 за актом прийому-передачі повернув позивачу вказаний товар, що виключає фактичні та правові підстави позову. В зв`язку з наведеним відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Частиною 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, господарський суд
29.08.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Вікс» (поклажодавець, позивач) та Фермерським господарством «Кринички-Л» (зберігач, відповідач) було укладено Договір №2908-3 про надання послуг відповідального зберігання (далі Договір), відповідно до умов п. 1.1 якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання матеріальні цінності поклажодавця (далі Товар).
Пунктом 2.1. Договору встановлено, що зберігач взяв на себе зобов`язання забезпечити схоронність товару та у випадку припинення дії цього договору за вимогою поклажодавця повернути останньому весь товар зі зберігання на умовах повної оплати за надані послуги.
Згідно з п. 3.1 Договору передача товару на відповідальне зберігання здійснюється за товарно-транспортною накладною та актом приймання-передачі товару, який є додатком до цього договору.
Зняття товару зі зберігання здійснюється в місці зберігання товару за актами приймання-передачі (пункт 3.2 Договору).
В п. 3.3 Договору передбачено, що кількість і вартість (заставна) товару, який передається на відповідальне зберігання, зазначається в актах приймання-передачі.
Відповідно до п. 6.1 Договору сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором у розмірі завданих збитків, збитки підлягають відшкодуванню у повній сумі окремо від встановлених даним договором сум на відшкодування пені.
Сторони визначили в п. 9.1., що Договір набирає сили з моменту його підписання Сторонами та діє до 31.12.2019, але у всякому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.
Даний договір було підписано сторонами та скріплено їх печатками без жодних застережень та зауважень.
Також сторони підписали та скріпили печатками Акт прийому-передачі від 29.08.2019 до Договору №2908-3 про надання послуг відповідального зберігання від 29.08.2019, в якому визначили найменування товару, який поклажодавець передає, а зберігач приймає, його кількість, одиницю виміру, ціну та загальну вартість такого товару (а.с. 10-11).
Як зазначає позивач, 29.09.2019 він передав відповідачу на відповідальне зберігання паливо дизельне Євро сорт Е екологічний клас К5 (ДТ-Е-К5), яке відповідає вимогам ДСТУ 7688:2015 для ДП-Л-ЄВРО 5-ВО, об`ємом 4 850 дм3, масою 4 049,79 кг, загальна вартість якого складає 129 980 грн. 00 коп., що підтверджується товаротранспортною накладною на відпуск нафтопродуктів №2908-3 від 29.08.2019 (а.с. 11).
12.11.2019 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення Товару, переданого йому на зберігання, у триденний строк. Однак, у вказаний строк відповідач Товар не повернув.
В лютому 2020 року позивач звернувся до господарського суду Луганської області з позовом про зобов`язання відповідача повернути дизельне пальне Євро сорт Е, екологічний клас К5, об`ємом 4850 дм3,масою 4049,75 кг, яке знаходилось на відповідальному зберіганні за договором від 29.08.2019 № 2908-3, а у разі неможливості повернути майно, стягнути вартість товару в сумі 129 980 грн. 00 коп.
Ухвалою господарського суду Луганської області від 07.08.2020 у справі №913/85/20 провадження у справі закрито, оскільки судом було встановлено, що відповідач 24.07.2020 за актом прийому-передачі повернув позивачу вказаний товар, що виключає фактичні та правові підстави позову.
Проте, в зв`язку з несвоєчасним поверненням відповідачем Товару позивачу, останнім було нараховано відповідачу пеню.
Тому 27.07.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою №2908-3 від 24.07.2020, в якій просив сплатити в триденний строк з моменту отримання вимоги пеню за 182 повних доби затримки несвоєчасно повернутого Товару в розмірі 118 281 грн. 80 коп. (а.с. 12-13).
Вказана вимога залишена відповідачем без задоволення.
Оскільки відповідач в зазначений термін пеню не сплатив, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача пені за порушення строків повернення товару за Договором №2908-3 про надання послуг відповідального зберігання від 29.08.2019 в розмірі 118 281 грн. 80 коп.
Відповідач проти позову заперечував та вказував те, що позивач в лютому 2020 року звертався до господарського суду Луганської області з позовом до відповідача про зобов`язання відповідача повернути дизельне пальне Євро сорт Е, екологічний клас К5, об`ємом 4850 дм3,масою 4049,75 кг, яке знаходилось на відповідальному зберіганні за договором від 29.08.2019 № 2908-3, а у разі неможливості повернути майно, стягнути вартість товару в сумі 129 980 грн. 00 коп. Однак, провадження у справі закрито, оскільки судом було встановлено, що відповідач 24.07.2020 за актом прийому-передачі повернув позивачу вказаний товар, що виключає фактичні та правові підстави позову. В зв`язку з наведеним відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Приписами ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами ст. 193 ГК України.
Положеннями ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України, не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
За своєю правовою природою договір, який укладено сторонами, є договором зберігання.
Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Статтею 953 ЦК України врегульовано, що зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.
Як встановив господарський суд Луганської області при розгляді справи №913/85/20, 12.11.2019 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення Товару, переданого йому на зберігання, у триденний строк. Однак, у вказаний строк відповідач Товар не повернув.
В силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Тобто, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Приймаючи до уваги те, що відповідач не вчинив необхідних дій, передбачених сторонами у договорі, суд дійшов висновку, що останній є таким, що прострочив виконання зобов`язання за Договором №2908-3 про надання послуг відповідального зберігання від 29.08.2019.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (з ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Приписами ч. 4 ст. 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Аналіз вказаної норми дозволяє констатувати, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.
Як наслідок, враховуючи ч. 2 ст. 9 ЦК України та ч. 2 ст. 4 ГК України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, суд вважає, що сторони не позбавлені права у господарському договорі забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Тлумачення положень ч. 3 ст. 549 ЦК України в аспекті меж свободи договору дає можливість зробити висновок, що сторони у договорі можуть забезпечити за допомогою пені виконання негрошового зобов`язання.
Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №904/3565/18.
За умовами п. 6.4 Договору за порушення строків повернення товару зі зберігання поклажодавець зобов`язується сплатити зберігачу, за його вимогою, пеню в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно сплачених, або неоплачених послуг, за кожну повну добу затримки.
Таким чином, приписами законодавства та умовами укладеного сторонами Договору встановлена відповідальність відповідача за несвоєчасне повернення Товару позивачу та можливість останнього нараховувати пеню за його прострочення.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем, в зв`язку з простроченням повернення відповідачем Товару, було нараховано останньому пеню в розмірі 118 281 грн. 80 коп. за період з 01.01.2020 по 30.06.2020, що складає 182 доби.
При цьому, позивачем помилково зазначено початкову дату періоду, за який він просить стягнути пеню за невиконання зобов`язання, з дати повернення товару переданого на зберігання.
Здійснивши відрахування 182 днів, за які позивач просить стягнути пеню, від кінцевої дати означеного періоду, суд встановив, що позивач фактично просить стягнути пеню починаючи з 01.01.2020 року.
Разом з тим, суд вважає період з 01.01.2020 по 30.06.2020, застосований позивачем при розрахунку пені, невірним, виходячи з наступних підстав.
За приписами ч.ч.1-3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Отже, строк дії договору є однією з істотних умов господарського договору.
Пунктом 9.1 Договору встановлено, що даний договір діє до 31.12.2019 року, але у всякому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.
Суд зауважує, що слід розрізняти такі поняття як строк і термін.
Так, ст. 251 ЦК України унормовано, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
В ст. 252 ЦК України вказано, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Згідно зі ст. 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Частиною 4 ст. 631 ЦК України передбачено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, а не після його припинення.
Враховуючи наведені положення законодавства, слід констатувати, що строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними. Закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, зокрема, в частині повернення переданого на зберігання товару або відшкодування його вартості у разі її втрати. При цьому, нарахування штрафних санкцій у вигляді пені поза межами строку дії договору за прострочення виконання зобов`язання з повернення товару, яке мало місце під час дії цього договору, є неможливим та не допускається законодавством.
Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 04.05.2018 року у справі №927/333/17.
З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами Договір №2908-3 про надання послуг відповідального зберігання від 29.08.2019 припинив свою дію 31.12.2019.
В іншому випадку дія вказаного Договору до повного виконання сторонами своїх зобов`язань породжувала б певну невизначеність, що могло свідчити про дію договору на невизначений строк.
Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача пені на підставі п. 6.4 Договору, починаючи з дня наступного за останнім днем виконання зобов`язання з повернення переданого на зберігання товару до 31.12.2019.
Відповідно до п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
Отже, суд не має права виходити за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, що є підставою для нарахування відповідного розміру пені.
Оскільки забезпечення пенею виконання відповідачем зобов`язання з повернення переданого на зберігання товару припинилося у зв`язку із припиненням дії договору 31.12.2019, суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування до відповідача господарської санкції у вигляді пені за період з 01.01.2020 по 30.06.2020, тобто фактично після припинення дії Договору №2908-3 про надання послуг відповідального зберігання від 29.08.2019.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням того, що позивачем заявлено вимогу про стягнення пені поза межами строку дії Договору, що є неможливим та не допускається чинним законодавством, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.
В зв`язку з чим, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за порушення строків повернення товару за Договором №2908-3 про надання послуг відповідального зберігання в сумі 118 281 грн. 80 коп. не підлягають задоволенню.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
З позовної заяви вбачається, що судовими витратами в даній справі є сума сплаченого судового збору у розмірі 2 102 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю, судовий збір слід покласти на відповідача.
Стосовно заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн., які позивач просив стягнути з відповідача, суд зазначає наступне.
За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Суд наголошує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.
З урахуванням того, що документів, які б свідчили про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку в сумі 10 000 грн. позивачем до матеріалів справи надано не було, суд вважає, що позивачем не доведено понесення ним витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст.ст. 46, 73-74, 76-80, 129, 233, 236-238, 240-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
1. В задоволенні позову відмовити повністю.
2. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст. 256 ГПК України та у порядку, визначеному пп. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Рішення складено та підписано без його проголошення 12.10.2020.

Суддя А.В. Іванов