РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.10.2020Справа № 910/10269/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/10269/20

За позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця»

про стягнення 1229,17 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (далі - відповідач) про стягнення 1229,17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач без оформлення будь-яких договірних відносин з позивачем здійснив у березні 2016 року відбір 0,111 тис. куб. м. природного газу з газотранспортної системи, а відтак зобов`язаний повернути безпідставно отриманий газ, а в разі його відсутності відшкодувати його вартість у розмірі 614,58 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/10269/20 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 07.08.2020 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5 та на адресу регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» - 65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19.

З наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що ухвала Господарського суду міста Києва від 07.08.2020 була отримана відповідачем - 14.08.2020 та регіональною філією «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» - 18.08.2020

Втім відповідач, у визначений судом строк, не подав ні відзиву на позовну заяву, ні клопотання про продовження строку на його подання.

Приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.04.2015 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що перейменовано на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - продавець) та Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз», що перейменовано на Акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - покупець) укладено договір про закупівлю природного газу №-ВТВ (далі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві у 2015 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Газ, що продається за договором використовується покупцем виключно для забезпечення виробничо-технологічних витрат та власних потреб (пункт 1.2 договору)

Продавець передає покупцеві у квітні-грудні 2015 року газ в загальному обсязі 1827749,736 тис.куб.м газу, у тому числі по місяцях та кварталах (тис.куб.м): квітень 170000,000, травень 170000,000, червень 170000,000, липень 160000,000, серпень 170000,000, вересень 170000,000, жовтень 250000,000, листопад 260000,000, грудень 307749,736 (пункт 2.1 договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору продавець передає покупцю у загальному потоці імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, газ ввезений на митну територію України Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» відповідно до його зовнішньоекономічних контрактів) у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України та інших країн або у пунктах приймання-передачі газу (пунктах виміру газу) на підземних сховищах газу (ПСГ), покупця, або в ПСГ. Газ, що передається продавцем покупцю за договором, пройшов митний контроль і випущений у вільне використання на митній території України. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Кількість газу, який подається покупцеві, визначається за показанням приладів обліку газу, що встановлені на об`єктах покупця, а у разі неможливості здійснення приладного обліку - відповідно до чинних нормативних документів (пункт 4.1 договору).

На виконання умов договору №-ВТВ від 27.04.2015 подавець передав у власність позивача природний газ у березні 2016 року в загальному обсязі 173525,914 тис. куб. м. на загальну суму ,50 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі від 31.03.2016.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що відповідачем у березні 2016 року безпідставно набуто з газотранспортної системи 0,111 тис.куб.м. природного газу, власником якого є позивач. Так, для відбору відповідачем у березні 2016 року природного газу з газотранспортної системи, оператором якої є позивач, через газорозподільну систему, оператором якої є ПАТ «Кіровоградгаз», відповідач повинен був мати постачальника відповідних обсягів природного газу, за його відсутності відповідач не мав підстав здійснювати відбір природного газу та повинен був самостійно припинити власне газоспоживання.

Однак, відповідач, незважаючи на відсутність в нього постачальника природного газу та будь-яких підстав для його відбору з газотранспортної системи, безпідставно та без оформлення будь-яких договірних відносин з позивачем здійснив відбір 0,111 тис.куб.м. природного газу, що підтверджується звітом ВАТ «Кіровоградгаз» про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальниках за березень 2016 рік.

З урахуванням наведеного, оскільки відповідачу в березні 2016 року не було подано до транспортної системи жодного обсягу природного газу жодним постачальником, то відбір у розмірі 0,111 тис.куб.м. природного газу відповідачем з обсягів природного газу позивача, що були придбані останнім за результатами проведення публічних закупівель, був здійснений безпідставно, а тому просить зобов`язати відповідача повернути в натурі безпідставно набуте майно - природний газ, чи стягнути його вартість.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені приписами ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Отже, оскільки позивач вказує на споживання природного газу відповідачем, яке йому належить, підлягає встановленню наявність або відсутність підстав для такого споживання.

Правові засади функціонування ринку природного газу визначені положеннями Закону України «Про ринок природного газу» (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

У пунктах 17, 19, 27, 37 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» надано визнання термінам, а саме: оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); оператор газотранспортної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників); постачальник природного газу (далі - постачальник) - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Згідно з частини 1, 3 статті 12 вищезазначеного Закону постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

Відповідно до пункту 1 розділу II Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2496 (далі - Правила) (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин), підставою для постачання природного газу споживачу є: наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГРМ, та присвоєння споживачу Оператором ГРМ персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГТС, та присвоєння споживачу Оператором ГТС персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов; наявність підтвердженого обсягу природного газу на відповідний період для потреб споживача; відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед діючим постачальником (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків.

Згідно з абзацами 1-3 п. 9 розділу II Правил постачання природного газу постачальник забезпечує споживача необхідним підтвердженим обсягом природного газу на визначений договором період. За розрахункову одиницю поставленого природного газу приймається метр кубічний природного газу, приведений до стандартних умов і виражений в енергетичних одиницях. Підтверджені обсяги природного газу визначаються за правилами, встановленими Кодексом газотранспортної системи, та доводяться споживачу на умовах укладеного між постачальником та споживачем договору постачання природного газу.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 розділу II Правил постачання природного газу споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та розділом VI цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання.

З урахування вищевикладеного суд дійшов висновку, що для того аби споживання природного газу споживачем було здійснено у відповідності до законодавства необхідна наявність у нього договору розподілу природного газу, укладеного з постачальником природного газу з підтвердженням обсягу природного газу на відповідний період для потреб (номінація).

Несанкціонований відбір природного газу - це відбір природного газу: за відсутності по суб`єкту ринку природного газу підтвердженої номінації (підтвердженого обсягу природного газу) на відповідний розрахунковий період; без укладення відповідного договору з постачальником; шляхом самовільного під`єднання та/або з навмисно пошкодженими приладами обліку природного газу або поза охопленням приладами обліку; шляхом самовільного відновлення споживання природного газу (пункт 5 глави 1 розділу I Кодексу газотранспортної системи).

При цьому, несанкціонований відбір природного газу є правопорушенням на ринку природного газу за яке суб`єкти ринку природного газу несуть відповідальність згідно із законом (частина 1, 2 статті 59 Закону України «Про ринок природного газу»).

Однак, матеріали справи не містять, як то передбачено пунктом 1 розділу II Правил постачання природного газу, належних доказів наявності підстав для постачання природного газу споживачу, а відтак, з урахуванням принципу вірогідності доказів, суд прийшов до висновку про несанкціонований відбір природного газу відповідачем, власником якого є позивач, доказів зворотного суду не надано.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, а також те, що позивачем подано суду належні та переконливі докази на підтвердження несанкціонованого відбору природного газу відповідачем, а відповідач, в свою чергу, не подав суду жодних доказів на спростування позовних вимог, як і не скористався своїм правом на подання відзиву, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо споживання природного газу відповідачем безпідставно.

За приписами частини 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 1 статті 1213 Цивільного кодексу України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Втім, природній газ є речовиною, яка споживається в момент її отримання, а тому не може бути повернута.

Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволення позовних вимог в частині зобов`язання повернути в натурі безпідставно набуте майно - природний газ в обсязі 0,111 тис.куб.м., що спожитий відповідачем у березні 2016 року.

В той же час, згідно із частини 2 статті 1213 Цивільного кодексу України у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Як встановлено вище, споживання газу відбувся в березні 2016 року, разом з тим з позовом позивач звернувся до суду 13.07.2020, що підтверджується печаткою поштового відділення на конверті в якому надійшла позовна заява.

Таким чином приймаючи до уваги положення ч. 2 ст. 1213 ЦК України щодо визначення вартості майна на момент розгляду справи судом, суд вважає за необхідне при розрахунку вартості поставленого природного газу виходити з ціни встановленої згідно прейскуранту цін Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на момент звернення до суду з позовом, тобто в липні 2020 року (4150,80 грн за 1 тис.куб.м.), а не з ціни котра була станом на квітень 2020 року (5536,80 грн за 1 тис.куб.м.), як визначено позивачем також згідно прейскуранту цін Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Зазначена правова позиція щодо застосування у подібних правовідносинах прейскуранту цін Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» викладена в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №906/567/18.

Підсумовуючи вказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення вартості безпідставно спожитого природного газу підлягають частковому задоволенню в сумі 460,74 грн (4150,80 грн х 0,111 тис.куб.м.).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Укртрансгаз» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення 1229,17 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ) в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19; ) на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1; ) вартість природного газу у розмірі 460 (чотириста шістдесят) грн 74 коп. та судовий збір у розмірі 787 (сімсот вісімдесят сім) грн 91 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 08.10.2020.

Суддя Т.В. Васильченко