ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2020 р. Справа№ 910/3366/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі судового засіданні Реуцькій Т.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Шумський Н.М. (довіреність №92 від 27.01.2020 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова

на рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2020 року (повне рішення складено та підписано 18.05.2020 року)

у справі №910/3366/20 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова

до приватного акціонерного товариства «Київстар»

про стягнення 36 643, 63 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Квартирно-експлуатаційний відділ міста Києва звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства «Київстар» про стягнення 36 343,63 грн - індексація орендної плати за період дії договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в порушення вимог п. 2 ст. 10 Закону України «Про оренду землі», п.п. 1, 2 ст. 284 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України та Методики розрахунку орендної плати, внаслідок не нарахування індексації орендної плати у 2016-2017 р.р., орендодавцем недоотримано доходи в рамках спірного договору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.05.2020 року по справі №910/3366/20 у задоволені позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем правомірно не здійснювалась індексація орендної плати протягом 2016 року за договором оренди №63/2016/КЕВ від 29.02.2016 року, а таке донарахування суперечить змісту укладеного договору, оскільки матеріали справи не містять доказів визнання договору недійсним, зокрема в частині положень додатку №6а до договору. В той же час, суд першої інстанції, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, квартирно-експлуатаційний відділ міста Львова звернувся з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2020 року по справі №910/3366/20 повністю і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» не може зупиняти дію ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в частині індексації орендної плати. Судом не було надано належної оцінки додатковій угоді №63-1/2019/КЕВ від 21.05.2019 року, якою враховано індексацію при нарахуванні орендної плати.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2020 року справу №910/3366/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Руденко М.А. (доповідач у справі), судді Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі №910/3366/20 та призначено справу до розгляду на 08.09.2020 року, встановлено учасникам справи строк для надання можливості скористатися наданими ст. 267 ГПК України правами протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали.

21.07.2020 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив відповідача, в електронному вигляді, підписаний ЕЦП (електронний цифровий підпис).

У судовому засіданні, 29.09.2020 року представник відповідача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача у судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомили, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені належним чином. (а.с. 69, 70).

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представника позивача за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції, 29.02.2016 року між квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова (далі - орендодавець) та приватним акціонерним товариством «Київстар» (далі - орендар) укладений договір оренди №63/2016/КЕВ нерухомого військового майна, розташованого в Львівському гарнізоні за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Батуринська, 2, військове містечко №13, буд. №23 (далі - договір), з умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно - частина нежитлового приміщення (частина даху) площею 53,0 кв.м. в будівлі №23 військового містечка №13, що знаходиться на балансі квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова, розташоване за адресою: м. Львів, вул. Батуринська, 2, вартість якого визначена на 31.01.2015 року за незалежною оцінкою та становить згідно з актом оцінки - 147 939,00 грн. (без ПДВ), відповідно до актуалізованого звіту про оцінку майна станом на 31.08.2015 року та згідно з актом оцінки становить 221 909,00 грн. (без ПДВ). (а.с. 5-9)

Згідно з п. 3.1. договору орендна плата встановлена без ПДВ за базовий місяць (серпень 2015 року) на рівні 7 967,37 грн. за результатами конкурсу (домовленості) з урахуванням моніторингу орендної плати на аналогічних об`єктах оренди, але не нижче орендної плати, визначеної на підставі Методики розрахунку орендної плати за держане майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786 (зі змінами), яка становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (серпень 2015 року) - 7 396,97 грн. (додаток №6-а).

Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяця до останнього числа першого місяця оренди.

Пунктом 3.3 договору сторони погодили, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць, згідно із законодавством.

Цей договір укладено строком до трьох років, що діє з 29.02.2016 року по 26.02.2019 року включно (п. 10.1 Договору).

У відповідності до п. 10.2 зазначеного договору - умови цього договору зберігають силу протягом усього строку дії договору, у тому числі у випадку, коли після його укладення законодавством установлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов`язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов`язань.

Пунктом 12.1. договору визначено, що додатки до цього договору є невід`ємною складовою частиною. У вказаному пункті зазначено дванадцять додатків згідно з переліком.

29.02.2016 року позивач передав відповідачу в оренду нерухоме військове майно - частину нежитлового приміщення (частина даху) площею 53,0 кв.м. в будівлі №23 військового містечка №13, що знаходиться на балансі квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова, розташоване за адресою: м. Львів, вул. Батуринська, 2 згідно акту приймання-передачі. (а.с. 11)

Згідно абзаців 3-4 додатку №6-а до договору орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць оренди на індекс інфляції за період з базового до першого місяця оренди. Враховуючи п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України за 2016 рік» індексація орендної плати на 2016 рік призупинена. (а.с. 15)

Позивач звернувся до відповідача із претензією від 28.11.2019 року №5532 щодо сплати донарахованої індексації орендної плати за період з 29.02.2016 року по 26.02.2019 року на суму 38 779,08 грн. з ПДВ. (а.с. 27)

Відповідач відмовив у задоволенні претензії, посилаючись на укладення додатку №6-а, в якому сторони погодили призупинення індексації при розрахунку орендної плати (відповіді №321/08 від 08.01.2020 року, №1131/01 від 17.01.2020 року). (а.с. 28)

Оскільки відповідач добровільно не сплатив індексацію орендної плати за період 29.02.2016 року по 26.02.2019 року в розмірі 38 779,08 грн. з ПДВ, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем правомірно не здійснювалася індексація орендної плати протягом 2016 року, оскільки відповідно до положень додатку №6-а до договору оренди № 63/2016/КЕВ від 29.02.2016 року сторонами було погоджено призупинення орендної плати на 2016 рік.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Як передбачено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що орендою є речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 3 ст. 283 Господарського кодексу України об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» законодавство України про оренду державного та комунального майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим, складається з цього Закону, інших законодавчих актів. Галузеві особливості оренди державного та комунального майна можуть встановлюватися виключно законами. Відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв`язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».

Частиною 1 ст. 762 Цивільного кодексу України унормовано, що з наймача справляється плата, за користування майном, розмір, якої встановлюється договором оренди.

Згідно з вимогами ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) однією із істотних умов договору оренди є орендна плата з урахуванням її індексації.

Законом України від 25.12.2015 року «Про Державний бюджет України на 2016 рік» було зупинено на 2016 рік дію норми статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 09.07.2007 року №6-рп/2007, від 22.05.2008 року №10-рп/2008 вказав, що законом про держаний бюджет не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших Законів України, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві.

Верховний Суд у своїй постанові від 26.11.2019 року у справі №914/2319/18 підтримав висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для зменшення орендної плати за 2016 рік на індекс інфляції на підставі п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», яким передбачено зупинення на 2016 рік дії норми ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в частині індексації орендної плати.

При цьому, Верховний Суд вказав, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін, а в разі законодавчої зміни її розміру нормами чинного законодавства передбачено можливість внесення відповідних змін до умов договору.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі №910/9805/17, від 11.09.2018 року у справі №911/474/11. При цьому, у правовідносинах за вказаними справами, сторонами не було внесено змін до договорів оренди, у встановленому порядку, шляхом укладення додаткових угод.

Разом з тим, ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

При цьому, за змістом ст. 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати також може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об`єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами укладено додаток №6-а до договору, який є невід`ємною частиною до договору згідно п. 12.1., яким сторони погодили, що враховуючи п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України за 2016 рік» індексація орендної плати на 2016 рік призупинена. Зазначений додаток підписаний уповноваженими представниками обох сторін та скріплений печатками.

Доказів оскарження вказаного додатку до договору у встановленому законодавством порядку, шляхом визнання його недійсним, матеріали справи не містять, отже він є чинним та дійсним.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Таким чином, беручи до уваги укладення додатку №6-а до договору, сторони погодили внесення змін до договору в частині нарахування орендної плати, без врахування індексації.

Доводи апелянта про укладення додаткової угоди №63-1/2019/КЕВ від 21.05.2019 року, за якою передбачено нарахування орендної плати з урахуванням індексу інфляції, апеляційним господарським судом до уваги не приймається, оскільки не впливає на нарахування та розмір орендної плати за спірний період.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, господарський суд міста Києва правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14.07.2020 року у справі №925/671/18 та постанові Великої палати Верховного суду від 07.11.2018 року у справі №372/1036/15-ц.

Оскільки у вказаних спірних правовідносинах права позивача не було порушено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог по суті спору.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова та скасування рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2020 року у справі №910/3366/20.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2020 року у справі №910/3366/20 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2020 року у справі №910/3366/20 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/3366/20 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 12.10.2020.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко