ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2020 р. Справа№ 910/10594/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 30.09.2020.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства "Київський метрополітен"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 22.01.2020 (повний текст складено 03.02.2020)

у справі №910/10594/18 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріал Подол Істейт"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Пелікан"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Публічного акціонерного товариства "ДОК-3"

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Київський метрополітен" (далі - позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріал Подол Істейт" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 28.07.2016 № 1297, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір купівлі - продажу на момент його укладення суперечив публічному порядку, що згідно з ст. 228 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним. Крім того, оспорюваний правочин порушує інтереси Комунального підприємства "Київський метрополітен" та унеможливлює виконання ним функцій, покладених на нього чинним законодавством.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.01.2019 у справі №910/10594/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 01.10.2019 касаційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 та на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 у справі №910/10594/18 задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 у справі №910/10594/18 скасовано. Справу №910/10594/18 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій, Верховим Судом зауважено, що судами не було надано оцінки вироку Подільського районного суду міста Києва від 12.12.2013р. по справі №758/15968/13-к, не досліджено ступінь виконання сторонами умов договору №158-ДБМ від 29.12.2018р. та не досліджено, чи було отримано позивачем очікуваний результат за вказаним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Комунальне підприємство "Київський метрополітен" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №910/10594/18 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

В обґрунтування вказаної позиції скаржник послався на ті ж самі обставини, що й при зверненні до суду з цим позовом, а саме на те, що спірний договір суперечить інтересам держави і суспільства, додатково зазначивши про те, що:

- 31.01.2019 Північним апеляційним господарським судом у справі № 910/12281/13 винесена постанова, якою заяву Комунального підприємства "Київський метрополітен" задоволено повністю, а саме: зобов`язано Публічне акціонерне товариство "ДОК-3" виконати умови договору №158-ДБМ від 29.12.2008 - передати Комунальному підприємству "Київський метрополітен" комплекс будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78, шляхом підписання акту приймання-передачі майна;

- даною постановою встановлено, що Комунальним підприємством "Київський метрополітен" повністю виконано умови договору №158-ДБМ від 29.12.2008 відносно сплати компенсації Публічному акціонерному товариству "ДОК-3" в розмірі 50 832 257,00 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2020 апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №910/10594/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Шаптали Є.Ю., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2020 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 04.03.2020) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №910/10594/18. Призначено справу до розгляду на 08.04.2020

На підставі рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 та відповідно до положень статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215 та від 25.03.2020 № 239, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, з 12.03.2020 по 24.04.2020 на всій території України встановлено карантин.

Також, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338-р, з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України було встановлено на всій території України режим надзвичайної ситуації до 24 квітня 2020 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2020 повідомлено учасників справи № 910/10594/18, що розгляд апеляційної скарги Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №910/10594/18 не відбудеться 08.04.2020, а також зазначено, що про час та дату судового засідання учасників справи буде повідомлено додатково.

12.05.2020 від відповідача-1 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до кого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2020 призначено розгляд апеляційної скарги Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі № 910/10594/18 в судовому засіданні, яке відбудеться 03.06.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 відкладено розгляд апеляційної скарги Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі № 910/10594/18 на 01.07.2020.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко А.І. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/10594/18.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2020 для розгляду справи № 910/10594/18 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Мальченко А.О., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2020 апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі № 910/10594/18 прийнято до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксова В.В., судді: Мальченко А.О., Шаптали Є.Ю., призначено розгляд в судовому засіданні, яке відбудеться 05.08.2020.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2020 у зв`язку з перебуванням судді Мальченко А.О. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/10594/18.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2020 для розгляду справи № 910/10594/18 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Яковлєв М.Л., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2020 апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №910/10594/18 прийняти до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксова В.В., судді: Яковлєва М.Л., Шаптали Є.Ю. Призначено справу до розгляду на 30.09.2020.

В судовому засіданні 30.09.2020 представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №910/10594/18 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні 30.09.2020 представник відповідача-1 заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №910/10594/18 залишити без змін.

Відповідач-2, третя особа в судове засідання призначене на 30.09.2020 не з`явилися.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення відповідача-2, третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності відповідача-2, третьої особи та їх повноважених представників за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 30.09.2020 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача-1, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 14.05.1993 розпорядженням Кабінету Міністрів України №302-р "Про технічно-економічне обґрунтування будівництва четвертої лінії метро у м. Києві" затверджено техніко-економічні обґрунтування будівництва Подільсько-Воскресенської лінії Київського метрополітену та Подільського мостового переходу через р. Дніпро, розроблені Інститутами "Київметропроект" і "Київшляхпроект".

Згідно з п. 1, 3 розпорядження Київської міської ради № 1312 від 20.07.2004 року вирішено відновити у 2004 році роботи із проектування та спорудження Подільсько-Вигурівської лінії Київського метрополітену від станції "Вокзальна" до житлового масиву Вигурівщина-Троєщина з будівництвом електродепо. Зобов`язано Комунальне підприємство "Київський метрополітен" розробити та затвердити в установленому порядку завдання на проектування та проектно-кошторисну документацію зі спорудження Подільсько-Вигурівської лінії Київського метрополітену від станції "Вокзальна" до житлового масиву Вигурівщина-Троєщина з електродепо, з урахуванням відновлення робіт зі спорудження Подільського мостового переходу через р. Дніпро у м. Києві.

20.05.2008 виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийнято розпорядження №696 "Про затвердження проекту дільниці Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену в м. Києві від станції "Глибочицька" до станції "Райдужна" з відгалуженням в бік житлового масиву Вигурівщина-Троєщина".

Розпорядженням №608 від 30.04.2008 виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Про створення комісії з вирішення земельно-майнових питань і визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" створено відповідну комісію та затверджено положення про неї.

Згідно з актом № 11 щодо визначення розмірів компенсацій, збитків та відшкодування витрат, пов`язаних з винесенням будівель та споруд Відкритого акціонерного товариства "Київоздоббуд", Відкритого акціонерного товариства завод "Супутник" та Відкритого акціонерного товариства "ДОК-3" з території будівництва Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену в м. Києві, затвердженим розпорядженням від 19.12.2008 № 1759 виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), вирішено погодити оціночну вартість збитків, у тому числі, Відкритого акціонерного товариства "ДОК-3", що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78, у зв`язку з будівництвом Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену на підставі незалежної оцінки, виконаної приватним підприємством "Автоексперт".

29.12.2008, з метою виконання вказаних нормативно-правових актів, між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" та Відкритим акціонерним товариством "ДОК-3" було укладено договір № 158-ДБМ щодо врегулювання земельно-майнових питань та виплати компенсацій Відкритому акціонерному товариству "ДОК-3", пов`язаних з будівництвом Подільського мостового переходу через р. Дніпро та Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену у м. Києві.

За умовами договору №158-ДБМ від 29.12.2008 сторони прийняли на себе зобов`язання щодо врегулювання всіх земельних, технологічних та майнових питань комбінату, пов`язаних з будівництвом Подільського мостового переходу через р. Дніпро та Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену, а саме: досягнення згоди з вирішення питання щодо розміру земельної ділянки та площі виробничих будівель, споруд і інженерних мереж (або їх частини), які підпадають в зону відчуження за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78; умови їх вилучення і надання відповідної компенсації комбінату, в тому числі, шляхом часткової реконструкції комбінату, метою якої є забезпечення нормального і безперебійного функціонування об`єктів комбінату, як єдиного технологічного і майнового комплексу, як під час будівництва так і в подальшій експлуатації Подільського мостового переходу через р. Дніпро та Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену.

Пунктом 2.1 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 погоджено, що комбінат зобов`язується відмовитись від права власності на комплекс будівель і споруд, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78, а підприємство зобов`язується сплатити комбінату компенсацію за нього, визначену в цьому договорі.

Відповідно до п. 2.3 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 комбінат зобов`язується передати підприємству одночасно з відмовою від права власності на об`єкт усі документи, що стосуються об`єкту та підлягають переданню разом з ним згідно з чинним законодавством України та вимогами, що звичайно ставляться.

Згідно з п. 2.4 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 комбінат гарантує, що об`єкт належить йому на праві власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством.

У відповідності до п. 2.7 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 розмір грошової компенсації за об`єкт становить з врахуванням податку на додану вартість 50 832 257 грн.

Умовами п. 2.9 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 передбачено, що комбінат на умовах цього договору зобов`язується відмовитись від права користування земельною ділянкою загальною площею 1, 87 га, в тому числі, площею 1, 73 га, що підтверджується документами, яка знаходиться у м. Києві по вул. Межигірська, 78 і на якій розташовано об`єкт, при умові виділення комбінату окремої рівноцінної земельної ділянки для перенесення виробничих потужностей.

Відповідно до п. 3.1 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 за відмову комбінату від права власності на об`єкт, підприємство сплачує комбінату суму грошової компенсації, визначеної в п. 2.7 договору, з них зобов`язання на 2008 рік складають з урахуванням податку на додану вартість 10 810 000 грн.

Пунктом п. 3.2 цього договору встановлено, що виплата компенсації за ним здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету.

Згідно з п. 3.3 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 за відмову комбінату від права користування земельною ділянкою, комбінат має отримати рівноцінну земельну ділянку в користування для розміщення виробничих потужностей. Для цього комбінат повинен звернутися із відповідним клопотанням до Київської міської ради, підприємство має сприяти в прийнятті рішення Київської міської ради щодо надання в користування комбінату рівноцінної земельної ділянки.

За умовами п. 4.1 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 комбінат відмовляється від права користування земельною ділянкою та права власності на об`єкт при настанні одразу двох умов: винесення рішення Київською міською радою про надання комбінату в користування рівноцінної земельної ділянки та надходження на рахунок комбінату грошової компенсації в розмірі визначеному в п. 2.7 цього договору.

У відповідності до п. 4.2 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 після настання одразу всіх умов визначених п. 4.1 договору, комбінат здійснює відмову від права користування земельною ділянкою шляхом оформлення письмової згоди комбінату, складеної в довільній формі, яка підписується головою правління комбінату і скріплюється печаткою комбінату та відмову від права власності на об`єкт шляхом підписання акту приймання-передачі майна.

Як передбачено п. 7.1 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 (в редакції додаткової угоди від 12.08.2009) договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Пунктами 8.1, 8.2 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань за цим договором, зміна та розірвання його в односторонньому порядку не допускається.

21.01.2010 між Відкритим акціонерним товариством "ДОК-3" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Деснянськпарксервіс" було підписано договір співробітництва, предметом якого згідно п.1.1 є співробітництво сторін щодо здійснення модернізації, ремонту, експлуатації і обслуговування нежитлових будівель, які знаходяться за адресою м.Київ, вул.Межигірська, 78, а саме: заводоуправління, прибудова до будівлі (літера А) загальною площею 1745,1 кв. м; будівля механічного цеху (літера С) загальною площею 392,4 кв. м; будівля лісоцеху (літера Ь) загальною площею 1975,9 кв. м, які зареєстровані на праві власності за стороною 1 на умовах і в порядку, передбачених договором.

За умовами п.2.3 вказаного договору фінансування модернізації нежитлових будівель здійснюється стороною 1 шляхом внесення грошових коштів на банківський рахунок стороною 2, а стороною 2 шляхом капітальних вкладень у відтворення основних фондів.

Згідно із п.2.5 договору від 21.01.2010 за умови виконання взятих на себе за цим договором зобов`язань сторони отримують у власність наступні частки в об`єкті модернізації -нежитлових будівлях, які знаходяться за адресою м.Київ, вул.Межигірська, 78, а саме: заводоуправління, прибудова до будівлі (літера А) загальною площею 1745,1 кв.м; будівля механічного цеху (літера С) загальною площею 392,4 кв. м; будівля лісоцеху (літера Ь) загальною площею 1975,9 кв. м:

- сторона 1 отримує 50% в об`єкті модернізації (нежитлових будівель, які знаходяться за адресою м.Київ, вул.Межигірська, 78, а саме: заводоуправління, прибудова до будівлі (літера А) загальною площею 1745,1 кв.м; будівля механічного цеху (літера С) загальною площею 392,4 кв. м; будівля лісоцеху (літера Ь) загальною площею 1975,9 кв. м) або грошові кошти пропорційно розміру її частки, виходячи з балансової вартості об`єкту модернізації на дату виділення частки;

- сторона 2 отримує 50% в об`єкті модернізації (нежитлових будівель, які знаходяться за адресою м. Київ, вул. Межигірська, 78, а саме: заводоуправління, прибудова до будівлі (літера А) загальною площею 1745,1 кв. м; будівля механічного цеху (літера С) загальною площею 392,4 кв. м; будівля лісоцеху (літера Ь) загальною площею 1975,9 кв. м) або грошові кошти пропорційно розміру її частки, виходячи з балансової вартості об`єкту модернізації на дату виділення частки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2012 у справі №5011-62/8193-2012 визнано недійсним договір про співробітництво від 21.01.2010, укладений між Відкритим акціонерним товариством "ДОК-3" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Деснянськпарксервіс".

15.12.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Деснянськпарксервіс" (продавець), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бетоніндустріяпроект" (покупець) укладено договір купівлі-продажу №1, за умовами п. 1.1 якого продавець в порядку та на умовах, визначених цим договором продав (передав у власність), а покупець купив (прийняв у власність) нерухоме майно, яким є Ѕ частина, що складає Ѕ ідеальну частку від нежитлових будівель: заводоуправління, прибудова до будівлі (літ. А) загальною площею 1745,10 кв. м., будівля механічного цеху (літ. С) загальною площею 392,40 кв. м., будівля лісоцеху (літ. Ь) загальною площею 1975,90 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, буд. 78.

Відповідно до п. 1.4 вказаного договору договірна ціна будівель частина яких відчужується, тобто сума, за яку продаються будівлі становить 327 268 грн.

Право власності на будівлі переходить від продавця до покупця з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору. Передання будівель, ключів від них та технічної документації здійснюється продавцем покупцю в день підписання сторонами акту прийому-передачі (п. 3.1., 3.2 вказаного договору).

Згідно акту прийому-передачі до договору купівлі-продажу №1 від 15.12.2011, підписаного представниками сторін та скрапленим печатками товариств, продавець передав у власність покупця, а покупець прийняв у власність вказане вище нерухоме майно.

15.12.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Деснянськпарксервіс", як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бетоніндустріяпроект", як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу № 2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., та зареєстрований в реєстрі за № 4121.

За умовами договору купівлі-продажу № 2 продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність нерухоме майно, яким є 1/2 частина, що складає 1/2 ідеальну частку від нежитлових будівель: заводоуправління, прибудова до будівлі (літ. А) загальною площею 1 745, 10 кв. м, будівля механічного цеху (літ. С) загальною площею 392, 40 кв. м, будівля лісоцеху (літ. Ь) загальною площею 1 975, 90 кв. м, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2016 по справі №910/5133/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2016, у задоволенні позову відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 01.03.2017 скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2016 і рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2016, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.10.2017, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.12.2011 № 2, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бетоніндустріяпроект" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Деснянськпарксервіс", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., та зареєстрований в реєстрі за № 4121. У задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою від 02.10.2018 Верховного Суду по справі №910/5133/16 постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.10.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2017 у справі № 910/5133/16 у частині задоволення позову Комунального підприємства "Київський метрополітен" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетоніндустріяпроект" про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 2 від 15.12.2011, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бетоніндустріяпроект" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Деснянськпарксервіс", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., та зареєстрованого в реєстрі за № 4121, скасовано; ухвалено у цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.10.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2017 у справі № 910/5133/16 залишено у силі.

28.07.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Пелікан", як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Ріал Подол Істейт", як покупцем, укладено договір купівлі - продажу нежитлових приміщень (з відкладальною умовою), згідно якого продавець передав, а покупець прийняв у власність нежитлові приміщення - групи приміщень № 2-5 в літ. "С", які знаходяться за адресою: м.Київ, вул. Межигірська, буд. 78 (пункт 1), загальна площа нежитлових приміщень 75,20 кв. м (пункт 2).

Відповідно до п. 3 договору нежитлові приміщення, які відчужуються за цим договором, належать продавцю на праві власності, право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 15525850, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 64569175, виданою Єгоровою М.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 28.07.2016.

Згідно п.9 договору від 25.07.2016 відповідно до довідки про балансову вартість, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Пелікан" від 28.07.2016р. за №28-02/07/2016, вартість відчужуваних нежитлових приміщень складає 7520 грн.

За умовами п.10 договору за домовленістю сторін продаж нежитлових приміщень здійснено за 8000 грн., які покупець зобов`язується сплатити безготівково шляхом перерахування на розрахунковий рахунок продавця або готівкою шляхом внесення коштів до каси продавця не пізніше 04.08.2016.

Договір купівлі - продажу від 28.07.2017 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. за № 1297.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25.07.2016, укладеного між відповідачами, господарським судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а отже, спірний правочин є укладеним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частинами 1, 2 ст.228 Цивільного кодексу України унормовано, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, суд зауважує, що крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також порушення прав та законних інтересів Комунального підприємства "Київський метрополітен", внаслідок укладення відповідачами оспорюваного правочину.

Наразі, за твердженнями позивача, укладений між відповідачами договір порушує публічний порядок та суперечить інтересам держави у розумінні ст.228 Цивільного кодексу України, оскільки предметом останнього було відчуження нерухомого майна, право вимоги щодо якого наявне у Комунального підприємства "Київський метрополітен" на підставі договору №158-ДБМ від 29.12.2008р., укладеного на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України №302-р "Про технічно-економічне обґрунтування будівництва четвертої лінії метро у м. Києві" з метою забезпечення спорудження Подільсько-Вигурівської лінії Київського метрополітену від станції "Вокзальна" до житлового масиву Вигурівщина-Троєщина, між позивачем і Відкритим акціонерним товариством "ДОК-3". Проте, з боку третьої особи вказаний договір не виконано в повному обсязі. В якості обґрунтування позовних вимог заявник також посилався на обставини, які було встановлено в судових рішеннях Господарського суду міста Києва по справах №5011-62/8193-2012, №910/5133/16, №910/48/16, а також у вироку Подільського районного суду міста Києва по справі №75815968/13-к, як такі, що мають преюдиційне значення.

Відповідач-1 заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що позивачем належним чином не обґрунтовано порушення його прав та законних інтересів внаслідок укладення між відповідачами оспорюваного договору, відсутності підстав вважати договір таким, що порушує інтереси держави та суспільства у відповідності до ст.228 Цивільного кодексу України, а також неефективності обраного заявником способу захисту виходячи з правових наслідків недійсності правочину з підстав, визначених у позовній заяві.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що доводи позивача про порушення його власних інтересів внаслідок укладення відповідачами спірного правочину свого підтвердження в ході розгляду справи не знайшли, оскільки фактично позов подано за захистом прав іншої юридичної особи - ПАТ "Док-3", на переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу ефективному засобу захисту цивільних прав та інтересів позивача не відповідає, оскільки за правилами ч.3 ст. 228 ЦК України при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави, а відтак, застосування по відношенню до відповідачів (сторін спірного договору) правових наслідків нікчемного правочину, передбачених ст. 228 ЦК України, до відновлення майнових прав позивача не призведе, у звязку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задвооленні позову.

Розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вказувалось вище, за приписами ч.1 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Тобто, публічним порядком є публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави, а стаття 228 Цивільного кодексу України визначає перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

З наведеного слідує, що при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути, зокрема, вирок суду, постановлений у кримінальній справі щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Вказану правову позицію висловлено у постанові від 05.12.2019р. Верховного Суду по справі №922/668/19.

З приводу порушеного права позивача, як підстави для застосування судового захисту у обраний позивачем спосіб, на виконання вказівок Верховного Суду, які викладено в постанові від 01.10.2019 по справі №910/10594/18, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд апеляційної інстанції зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Як було встановлено судом вище, 14.05.1993 розпорядженням Кабінету Міністрів України №302-р "Про технічно-економічне обґрунтування будівництва четвертої лінії метро у м. Києві" затверджено техніко-економічні обґрунтування будівництва Подільсько-Воскресенської лінії Київського метрополітену та Подільського мостового переходу через р. Дніпро, розроблені Інститутами "Київметропроект" і "Київшляхпроект".

Згідно з п. 1, 3 розпорядження Київської міської ради № 1312 від 20.07.2004 вирішено відновити у 2004 році роботи із проектування та спорудження Подільсько-Вигурівської лінії Київського метрополітену від станції "Вокзальна" до житлового масиву Вигурівщина-Троєщина з будівництвом електродепо. Зобов`язано Комунальне підприємство "Київський метрополітен" розробити та затвердити в установленому порядку завдання на проектування та проектно-кошторисну документацію зі спорудження Подільсько-Вигурівської лінії Київського метрополітену від станції "Вокзальна" до житлового масиву Вигурівщина-Троєщина з електродепо, з урахуванням відновлення робіт зі спорудження Подільського мостового переходу через р. Дніпро у м. Києві.

20.05.2008 виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийнято розпорядження №696 "Про затвердження проекту дільниці Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену в м. Києві від станції "Глибочицька" до станції "Райдужна" з відгалуженням в бік житлового масиву Вигурівщина-Троєщина".

Розпорядженням №608 від 30.04.2008 виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Про створення комісії з вирішення земельно-майнових питань і визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" створено відповідну комісію та затверджено положення про неї.

Згідно з актом № 11 щодо визначення розмірів компенсацій, збитків та відшкодування витрат, пов`язаних з винесенням будівель та споруд Відкритого акціонерного товариства "Київоздоббуд", Відкритого акціонерного товариства завод "Супутник" та Відкритого акціонерного товариства "ДОК-3" з території будівництва Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену в м. Києві, затвердженим розпорядженням від 19.12.2008 № 1759 виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), вирішено погодити оціночну вартість збитків, у тому числі, Відкритого акціонерного товариства "ДОК-3", що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78, у зв`язку з будівництвом Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену на підставі незалежної оцінки, виконаної приватним підприємством "Автоексперт".

29.12.2008, з метою виконання вказаних нормативно-правових актів, між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" і Відкритим акціонерним товариством "ДОК-3" укладено договір № 158-ДБМ щодо врегулювання земельно-майнових питань та виплати компенсацій Відкритому акціонерному товариству "ДОК-3", пов`язаних з будівництвом Подільського мостового переходу через р. Дніпро та Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену у м. Києві.

За умовами договору №158-ДБМ від 29.12.2008 сторони прийняли на себе зобов`язання щодо врегулювання усіх земельних, технологічних та майнових питань комбінату, пов`язаних з будівництвом Подільського мостового переходу через р. Дніпро та Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену, а саме: досягнення згоди з вирішення питання щодо розміру земельної ділянки та площі виробничих будівель, споруд і інженерних мереж (або їх частини), які підпадають в зону відчуження за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78; умови їх вилучення і надання відповідної компенсації комбінату, в тому числі, шляхом часткової реконструкції комбінату, метою якої є забезпечення нормального і безперебійного функціонування об`єктів комбінату, як єдиного технологічного і майнового комплексу, як під час будівництва так і в подальшій експлуатації Подільського мостового переходу через р. Дніпро та Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену.

Пунктом 2.1 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 погоджено, що комбінат зобов`язується відмовитись від права власності на комплекс будівель і споруд, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78, а підприємство зобов`язується сплатити комбінату компенсацію за нього, визначену в цьому договорі.

Відповідно до п. 2.3 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 комбінат зобов`язується передати підприємству одночасно з відмовою від права власності на об`єкт усі документи, що стосуються об`єкту та підлягають переданню разом з ним згідно з чинним законодавством України та вимогами, що звичайно ставляться.

Згідно з п. 2.4 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 комбінат гарантує, що об`єкт належить йому на праві власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством.

У відповідності до п. 2.7 договору №158-ДБМ від 29.12.2008 розмір грошової компенсації за об`єкт становить з врахуванням податку на додану вартість 50 832 257 грн.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору чи юридичних фактів.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тобто, з системного аналізу наведених вище правових норм полягає, що правовим наслідком укладання договору є виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, а отже, з огляду на укладання між позивачем та третьою особою договору №158-ДБМ від 29.12.2008 у кожного з контрагентів є право законного очікування на досягнення мети вчинення правочину, а отже і виконання з боку іншої сторони своїх обов`язків.

Наразі, суд зазначає, що частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 у справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили

Отже, виходячи з вищевикладеного, судові рішення, які набрали законної сили, мають преюдиціальне значення, а встановлені ними обставини повторного доведення не потребують.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №5011-62/8193-2012 за позовом Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, Комунального підприємства "Київський метрополітен" до відповідача Публічного акціонерного товариства "ДОК-3", Товариства з обмеженою відповідальністю "Деснянськпарксервіс" про визнання недійсним договору про співробітництво від 21.01.2010, укладеного між Відкритим акціонерним товариством "ДОК-3"та Товариством з обмеженою відповідальністю "Деснянськпарксервіс".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2012 у справі №5011-62/8193-2012, яке набрало законної сили 12.10.2012, визнано недійсним договір про співробітництво від 21.01.2010, укладений між Відкритим акціонерним товариством "ДОК-3" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Деснянськпарксервіс".

У вказаному судовому рішенні встановлено, що платіжним дорученням №793 від 29.12.2008 Комунальне підприємство "Київський метрополітен" перерахувало на користь Відкритого акціонерного товариства "ДОК-3" грошові кошти у розмірі 10810000 грн. на виконання умов договору №158-ДБМ від 29.12.2008.

Вказані обставини також встановлено у рішенні від 07.06.2016 Господарського суду міста Києва по справі №910/48/19 за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетоніндустріяпроект", Товариства з обмеженою відповідальністю "Деснянськпарксервіс" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.12.2011 №4120. Зазначене судове рішення залишено без змін постановою від 05.12.2016 Київського апеляційного господарського суду та постановою від 23.03.2017 Вищого господарського суду України.

З матеріалів справи вбачається, що 18.12.2009 сторони підписали акт №12/1 приймання-передачі під розбирання будівель та споруд Відкритого акціонерного товариства "ДОК-3", що попали у зону будівництва Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену у м. Києві, згідно цього акту Відкрите акціонерне товариство "ДОК-3" передає, а Комунальне підприємство "Київський метрополітен" приймає під розбирання частину будівлі лісоцеху (літ. Ь) у розмірі 62,77% площею 1 240,32 кв.м вартістю 10 809 343,05 грн. без податку на додану вартість. Частина будівлі лісоцеху (літ. Ь) у розмірі 37,23% площею 735,58 кв.м ринковою вартістю 6 410 625,95 грн. залишається власністю Відкритого акціонерного товариства "ДОК-3".

Тобто, з наведеного полягає, що фактично позивачем та третьою особою було вчинено дії, що вказують на часткове виконання умов договору №158-ДБМ від 29.12.2008.

Проте, наразі, доказів виконання сторонами умов вказаного правочину в повному обсязі матеріали справи не містять.

Оцінюючи вказані обставини судовою колегією враховано, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №31/271 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-інвестиційний союз" до Комунального підприємства "Київський метрополітен" про стягнення заборгованості в розмірі 40 022 913 грн. 95 коп., яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору №158-ДБМ від 29.12.2008р. щодо врегулювання земельно-майнових питань та виплати компенсацій Відкритому акціонерному товариству "ДОК-3", пов`язаних з будівництвом Подільського мостового переходу через р. Дніпро та Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену у м. Києві.

Рішенням від 08.07.2010 Господарського суду міста Києва у справі №31/271, яке залишено без змін постановою від 08.10.2010 Київського апеляційного господарського суду та постановою від 28.09.2010 Вищого господарського суду України позовні вимоги задоволено; стягнуто з Комунального підприємства "Київський метрополітен" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-інвестиційний союз" 40 022 913, 95 грн. основного боргу, 25 500 грн. державного мита та 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

У вказаному судовому рішенні встановлено, що 27.11.2009 між Відкритим акціонерним товариством "ДОК-3" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промислово-інвестиційний союз" було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно п.2.1 якого первісний кредитор на умовах цього договору передає (відступає), а новий кредитор набуває право вимоги до боржника (відповідача), що належало первісному кредиторові за зобов`язанням боржника, вказаним у п.1.1. ст.1 вищевказаного договору. Зобов`язання боржника - це грошове зобов`язання Комунального підприємства "Київський метрополітен" перед Первісним Кредитором, що виникло на підставі п.2.7 та п.3.1 договору № 158-ДБМ щодо врегулювання земельно-майнових питань та виплати компенсацій Відкритому акціонерному товариству "ДОК-3", пов`язаних з будівництвом Подільського мостового переходу через р. Дніпро та Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену у м. Києві, укладеного 29.12.2008 між первісним кредитором та боржником, з усіма додатками, змінами та доповненнями.

На переконання судової колегії, твердження скаржника стосовно списання державним виконавцем в межах виконавчого провадження грошових коштів на виконання судового рішення у справі №31/271 в сумі 40 022 913, 95 грн. не вказують на виконання Комунальним підприємством "Київський метрополітен" своїх обов`язків перед третьою собою за договором №158-ДБМ від 29.12.2008 в повному обсязі.

При цьому, судовою колегією враховано, що у провадженні Господарського суду міста Києва також перебувала справа №910/28356/14 за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-інвестиційний союз", Публічного акціонерного товариства "ДОК-3" про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги.

Рішенням від 15.03.2016 Господарського суду міста Києва, яке залишено без змін постановою від 19.05.2016 Київського апеляційного господарського суду та постановою від 19.09.2016 Вищого господарського суду України, визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 27.11.2009, укладений між Публічним акціонерним товариством "ДОК-3" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промислово-інвестиційний союз".

Таким чином, з наведеного вбачається, що зобов`язання позивача та третьої особи за договором №158-ДБМ від 29.12.2008 на теперішній час не є такими, що виконані в повному обсязі. Доказів припинення вказаних зобов`язань з підстав визначених чинним законодавством, матеріали справи не містять, що вказує на наявність як у Комунального підприємства "Київський метрополітен" та і у Публічного акціонерного товариства "ДОК-3" права вимагати від контрагента виконання обов`язків за договором №158-ДБМ від 29.12.2008.

Колегією суддів також враховано, що у грудні 2015 Комунальне підприємство "Київський метрополітен" звернулось до Господарського суду міста Києва, у межах справи № 910/12281/13 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "ДОК-3", із позовом про виконання боржником умов договору № 158-ДБМ від 29.12.2008, а саме відмовитись від права власності на будівлі та споруди, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2017, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 у справі 910/12281/13 відмовлено у задоволенні заяви Комунального підприємства "Київський метрополітен" про виконання Публічним акціонерним товариством "ДОК-3" умов договору № 158-ДБМ від 29.12.2008.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №910/12281/13 постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 скасовано, справу № 910/12281/13 направлено на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 у справі 910/12281/13 у задоволенні заяви Комунального підприємства "Київський метрополітен" до Публічного акціонерного товариства "ДОК-3" про виконання умов договору № 158-ДБМ від 29.12.2008 відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2019 у справі № 910/12281/13 ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 скасовано. Прийнято нове рішення, яким заяву Комунального підприємства "Київський метрополітен" задоволено та зобов`язано Публічне акціонерне товариство "ДОК-3" виконати умови договору №158-ДБМ від 29.12.2008, а саме передати Комунальному підприємству "Київський метрополітен" комплекс будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78, шляхом підписання акту приймання-передачі майна.

Постановою Верховного Суду від 15.05.2019 постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2019 у справі №910/12281/13 скасовано; ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 у справі 910/12281/13 залишено без змін.

Проаналізувавши вищевикладене, слід дійти висновку, що у вказаних вище судових рішеннях фактично встановлено обставини не виконання в повному обсязі сторонами своїх обов`язків за договором № 158-ДБМ від 29.12.2008.

Наразі, судовою колегією прийнято до уваги пояснення скаржника про те, що фактично відчуження за спірним правочином об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78, унеможливлює отримання Комунальним підприємством "Київський метрополітен" належного виконання з боку Публічного акціонерного товариства "ДОК-3" своїх обов`язків за договором №158-ДБМ від 29.12.2008, а саме відмови від права власності на комплекс будівель і споруд, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78, та передання позивачу разом з такою відмовою всіх документів на об`єкт (п.п.2.2, 2.3 договору №158-ДБМ від 29.12.2008).

Тобто, з системного аналізу всіх наведених вище обставин, судова колегія дійшла висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність у Комунального підприємства "Київський метрополітен" прав та законних інтересів, реалізація яких фактично унеможливлена внаслідок укладання оспорюваного правочину.

Проте, судова колегія звертає увагу, що наявність порушеного права ще не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог, зазначаючи при цьому наступне.

Як вказувалось вище, підставою для визнання договору купівлі - продажу від 28.07.2016, укладеного між відповідачами, позивачем визначено те, що вказаний правочин порушує публічний порядок, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, а отже, відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України останній підлягає визнанню недійсним.

Виходячи з правових підстав позову судом апеляційної інстанції вже було акцентовано, що при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути, зокрема, вирок суду, постановлений у кримінальній справі щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Вказану правову позицію висловлено у постанові від 05.12.2019 Верховного Суду по справі №922/668/19.

Проте, наразі, скаржником не було доведено належними та допустимими у розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами наявності а ні у Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріал Подол Істейт", а ні у Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Пелікан" під час укладання оспорюваного правочину наміру порушити публічний порядок (вина).

Одночасно, в контексті наведеного, з урахуванням вказівок Верховного Суду, які викладено в постанові від 01.10.2019 у справі №910/10594/18, судова колегія зазначає наступне.

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 12.12.2013 у справі №758/15968/13-к гр. ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 2 статті 365-1 Кримінального кодексу України та призначено покарання із застосуванням частини 1 статті 69 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 7 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій строком на один рік.

Вказаним вироком встановлено, що гр. ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді голови правління Відкритого акціонерного товариства "ДОК-3", своїми умисними діями, які явно виходили за межі наданих йому прав та повноважень та виразились у незаконному відчуженні майна Відкритого акціонерного товариства "ДОК-3" вартістю 45 240 223 грн., за яке Комунальним підприємство "Київський метрополітен" було сплачено 10 810 000 грн., що спричинили тяжкі наслідки інтересам держави та акціонерам підприємства, вчинив злочин, передбачений частиною 2 статті 365-1 Кримінального кодексу України.

Тобто, з наведеного вбачається, що в межах вказаного кримінального провадження було встановлено вину органу правління третьої особи стосовно відчуження майна Відкритого акціонерного товариства "ДОК-3", за яке Комунальним підприємство "Київський метрополітен" було сплачено 10 810 000 грн., проте, на переконання судової колегії, ніяким чином не наявність вини сторін оспорюваного правочину (відповідачів), як наміру на порушення внаслідок його укладання публічного порядку.

Обставини недоведення у даному випадку вини відповідачів, або одного з них фактично виключають можливість кваліфікувати договір купівлі - продажу від 28.07.2016 як такий, що суперечить публічному порядку у розумінні ст. 228 Цивільного кодексу України.

Одночасно, надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, господарський суд вважає за доцільне звернути увагу позивача на наступне.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Одночасно, слід зазначити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами, втому числі, і належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність).

Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов.

Проте, суд першої інстанції дійшов до правомірних висновків щодо того, що у даному випадку застосування обраного позивачем способу захисту ніяким чином не призведе до відновлення права Комунального підприємства "Київський метрополітен" на належне виконання з боку Публічного акціонерного товариства "ДОК-3" договору №158-ДБМ від 29.12.2008, а саме відмову останнього від права власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: м.Київ, вул.Межигірська, 78.

Вказані висновки суду ґрунтуються на тому, що за загальним правилом, що визначено ч.ч.1-3 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Статтею 228 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Таким чином, виходячи з системного аналізу наведених вище правових норм щодо наслідків визнання договору недійсним, судова колегія погоджується із виновком суду першої інстанції, що у будь-якому випадку задоволення позовних вимог ніяким чином би не вплинуло на виконання з боку третьої особи своїх обов`язків за договором №158-ДБМ від 29.12.2008.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства "Київський метрополітен" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріал Подол Істейт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Пелікан" про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 28.07.2016 № 1297, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №910/10594/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для її скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №910/10594/18 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №910/10594/18 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/10594/18 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.10.2020.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

М.Л. Яковлєв