ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02" жовтня 2020 р. Справа № 924/1337/19

Господарський суд Хмельницької області у складі судді І.В.Заярнюка, за участю секретаря судового засідання Б.С. Виноградова, розглянувши матеріали справи

за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія" УНІКА", м. Київ

до комунального підприємства по будівництву, ремонту та експлуатації доріг виконавчого комітету Хмельницької міської ради , м. Хмельницький

про стягнення 10 158,59 грн. виплаченого страхового відшкодування

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Процесуальні дії по справі.

23.12.2019 року до Господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія" УНІКА", м. Київ до Комунального підприємства по будівництву, ремонту та експлуатації доріг виконавчого комітету Хмельницької міської ради м. Хмельницький про стягнення 10158,59 грн. виплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2019 року вказану позовну заяву передано для розгляду судді Заярнюк І.В.

Ухвалою суду від 27.12.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі для її розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 21.01.2020 р.

Ухвалою суду від 21.01.2020р. продовжено строк підготовчого провадження у справі № 924/1337/19 на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 24 лютого 2020 р.

Ухвалою суду від 24.02.2020р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.03. 2020р.

Ухвалою суду від 23.03.2020р. відкладено судовий розгляд справи по суті на 23 квітня 2020 р.

Ухвалою суду від 23.04.2020р. відкладено судове засідання по розгляду справи по суті до скасування карантину. Запропоновано сторонам для розгляду справи в період дії карантину подати до суду відповідні заяви (клопотання) про: 1) про розгляд справи по суті за відсутності представників сторін, якщо на думку заявників, їх нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору; 2) участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, за наявності необхідних технічних умов та наявного особистого електронного цифрового підпису (ЕЦП).

Ухвалою суду від 25.09.2020р. справу призначено до судового розгляду по суті на 02.10.2020 р.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

ПАТ "Страхова компанія" УНІКА" звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 10 158,59 грн. виплаченого страхового відшкодування. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що 24.12.2017 року о 01:00 годині по вул. Тернопільській у м. Хмельницькому, поблизу будинку № 26А, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем ZIL 4311610 реєстраційний номер НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості для руху не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем Mitsubishi Speace реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився попереду, що призвело до пошкодження транспортних засобів. В подальшому водій ОСОБА_2 залишив місце ДТП до якої був причетний. Постановою судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16.01.2018 у справі № 686/217/18 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

28.12.2017 ОСОБА_3 (Потерпіла) звернулася заявою про виплату матеріального збитку. Виплата страхового відшкодування проведено на підставі страхового акту №00246703 від 28.03.2018; акту узгодження розміру страхового відшкодування № 00246703 від 22.02.2018; наказу №00246703 від 28.03.2018; платіжного доручення №014740 від 30.03.2018.

Стверджує, що на момент настання страхового випадку цивільно-правова відповідальність Відповідача була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АК/7017768 від08.11.2017). На момент настання страхового випадку цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АК/5985264 від 20.03.2017).

У відзиві на позов відповідач наголошує на тому, що заперечує проти позову в повному обсязі , оскільки відповідач не впливає на процес оцінки доказів, а також на проведення оцінки шкоди, яка була завдана потерпілій стороні, а потім відшкодована Позивачем.

Стверджує, що постраждала особа і позивач домовилися про розмір шкоди і погодили його на власний розсуд, що є порушенням права відповідача на дослідження та встановлення належного розміру збитку, який він завдав, отже, недійсним є акт узгодження розміру страхового відшкодування № 00246703 від 22.02.2018. Також стверджує, що не було надано доказів проведення відповідної експертизи по визначенню вартості майна, тому розмір шкоди фактично не доведено, а позивачем не було надано доказів сплати коштів за відновлення транспортного засобу, у заяві про виплату матеріального збитку від 24.12.2017 року зазначено, що було замінено задній бампер, проте документів про підтвердження вартості заміни не надано, тому є реальні підстави вважати, що вартість заміни бампера, яку відшкодовано без супровідних документів є завищеною.

У відповіді на відзив позивач стверджує, що у відповідності до вимог ст. 27 ЗУ Про страхування та ч.1 ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Виплата Страховиком страхового відшкодування потерпілій в ДТП особі в порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 ЗУ Про страхування є підставою для переходу права вимоги від страхувальника до страховика, що є суброгацією. При суброгації нове зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий (Страхувальник) передає Страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Наголошує, що до позову додано як доказ оплати страхового відшкодування, платіжне доручення № 014740 від 30.04.2018, а законодавством України передбачено, що у разі погодження між Страховиком та Страхувальником розміру майнової шкоди, оцінка визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу не проводиться.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю бути присутнім у судовому засіданні.

При розгляді клопотання позивача про відкладення розгляду справи судом враховується, що відповідно до ч. 3 ст. 56 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Враховуючи, що законодавство наділяє сторони правом брати участь у справі як через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, так і через представника, суд вважає, що зазначені позивачем причини відсутності представника в судовому засіданні не є поважними, тому не можуть бути підставою для відкладення розгляду справи.

Окрім того, ухвалою суду від 25.09.2020р. справу призначено до судового розгляду по суті на 02.10.2020р., тому позивач не був позбавлений можливості направити в судове засідання іншого представника. При цьому, згідно з ст. ст. 42,46 Господарського процесуального кодексу України участь сторони у судовому засіданні є її правом. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Судом також враховано, що розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Згідно ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що сторонам, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. про те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, що кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 р. у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 р. у справі Смірнова проти України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи Федіна проти України від 02 вересня 2010 р., Смірнова проти України від 08 листопада 2005 р., Матіка проти Румунії від 02 листопада 2006 р., Літоселітіс проти Греції від 05 лютого 2004 р. та інші).

З огляду на обставини справи, належне повідомлення сторін про наявність судового спору та надання можливості забезпечити в повному обсязі право на захист, обов`язок дотримання принципу розумних строків вирішення спору, суд відмовляє у клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Дослідивши фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, надані по справі докази та пояснення, судом встановлено та приймається до уваги таке.

Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АК/7017768 від 08.11.2017), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки ЗИЛ 431610 реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16.01.2018р. у справі № 686/217/18 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн., стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 352 грн. 40 коп. Вказаною постановою встановлено, що 24.12.2017 року о 01:00 годині по вул. Тернопільській у м. Хмельницькому, поблизу будинку № 26А, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем ZIL 431610 реєстраційний номер НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості для руху не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем Mitsubishi Speace реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився попереду, що призвело до пошкодження транспортних засобів. В подальшому водій ОСОБА_2 залишив місце ДТП до якої був причетний.

Як вбачається із матеріалів справи, 28.12.2017 ОСОБА_3 (Потерпіла) звернулась до позивача із заявою про подію, що має ознаки страхового випадку та виплату матеріального збитку, отриманого у зв`язку із ДТП.

Актом узгодження розміру страхового відшкодування № 00246703 від 22.02.2018 Сторони погодили та визнали, що розмір страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку, визначеного у п. 1 цього Акту становить 10158.59 грн., що також підтверджується ремонтною калькуляцією від 30.01.2018р. на суму 21879,61 грн. (вартість ремонту) та 4125,50 грн. (вартість робіт). Погоджений Сторонами розмір страхового відшкодування, визначений в п. 2 цього Акту підлягає до виплати Заявнику протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня підписання цього Акту за наявності документів, зазначених у статті 35 Закону, повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування і перераховується Страховиком шляхом на картковий рахунок Заявника. Заявник визнає, що вказана сума страхового відшкодування є остаточною та підтверджує той факт, що по вказаному страховому випадку у жодному разі, навіть якщо під час проведення ремонтних робіт будуть виявлені додаткові ушкодження, котрі не враховані у виплаті страхового відшкодування, будь-яких майнових чи немайнових вимог до Страховика та/або особи винної у вчиненні ДТП мати не буде. Заявник підписанням цього Акту підтверджує факт інформування власника транспортного засобу (довірителя, згідно нотаріально посвідченої довіреності) про факт та обставини ДТП, а також про погоджену суму страхового відшкодування згідно цього Акту.

Згідно зі страховим актом №00246703 від 28.03.2018 позивач визначив розмір страхового відшкодування та перерахував суму страхового відшкодування у розмірі 10 158,59 грн. на рахунок страхувальника, що підтверджується платіжним дорученням №014740 від 30.03.2018 (наказ № 00246703 від 28.03.2018).

Оскільки позивач сплатив суму страхового відшкодування в розмірі 10 158,59 грн., останній звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (п.п. 1, 2 ст.2 ГПК України).

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 01.12.04 р. №18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У відповідності до вимог ст. 27 ЗУ Про страхування та ч.1 ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Виплата страховиком страхового відшкодування потерпілій в ДТП особі в порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 ЗУ Про страхування є підставою для переходу права вимоги від страхувальника до страховика, що є суброгацією. При суброгації нове зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий (Страхувальник) передає Страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Аналогічна правова позиція Постанові ВС від 30 січня 2019 року по справі № 755/9320/15-ц, провадження № 61-7833св18.

Згідно ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У відповідності до вимог ч.2 ст.1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін. (п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року № 6).

Суд бере до уваги, що постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16.01.2018р. у справі № 686/217/18 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн., стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 352 грн. 40 коп. Вказаною постановою встановлено, що 24.12.2017 року о 01:00 годині по вул. Тернопільській у м. Хмельницькому, поблизу будинку № 26А, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем ZIL 431610 реєстраційний номер НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості для руху не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем Mitsubishi Speace реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився попереду, що призвело до пошкодження транспортних засобів. В подальшому водій ОСОБА_2 залишив місце ДТП до якої був причетний.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди. У зв`язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача.

Перехід права вимоги за наведеними нормами права (ст. 993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України "Про страхування") слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов`язання перед потерпілим, регрес має місце після припинення зобов`язання з відшкодування шкоди.

Крім того, за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання, зокрема виплати страхового відшкодування (ч. 6 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Зважуючи на викладене, саме положеннями ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" регулюються правовідносини між сторонами у даній справі, яка розглядається: позивач - ПАТ "Страхова компанія" УНІКА", виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, отримало від останнього права кредитора, а не регресу до відповідача - комунального підприємства по будівництву, ремонту та експлуатації доріг виконавчого комітету Хмельницької міської ради, як юридичної особи, яка відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, завдану внаслідок експлуатації транспортного засобу.

За таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права, правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 257, 262, 512, 993 Цивільного кодексу України, а не ст. 1191 Цивільного кодексу України. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 25.12.13р. у справі № 6-112цс13 та Вищим господарським судом України у постанові від 01.03.16р. у справі №910/21885/15.

Врахувавши викладене, господарський суд дійшов до висновку про те, що відповідач - комунальне підприємство по будівництву, ремонту та експлуатації доріг виконавчого комітету Хмельницької міської ради є відповідальним за завдану ОСОБА_5 внаслідок ДТП власнику автомобіля Mitsubishi Speace реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Крім того, господарський суд вважає, що вказана подія (ДТП) є страховим випадком, враховуючи умови Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, довідку про дорожньо-транспортну пригоду та постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16.01.2018р. у справі № 686/217/18.

Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п. 36.4. ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які, зокрема, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування.

Господарським судом встановлено, що розмір страхового відшкодування було визначено ПАТ "Страхова компанія" УНІКА", у даній справі відповідно до умов договору добровільного страхування на підставі акту узгодження розміру страхового відшкодування № 00246703 від 22.02.2018; ремонтної калькуляції від 30.01.2018р., наказу №00246703 від 28.03.2018; платіжного доручення №014740 від 30.03.2018., які, як вважає суд, підтверджують реальну вартість відновлювального ремонту транспортного засобу та який разом зі страховим актом №00246703 від 28.03.2018 і платіжним дорученням є достатніми доказами фактично понесених ПАТ "Страхова компанія" УНІКА" витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП. Зазначеним спростовується доводи відповідача про те, що відповідач не впливає на процес оцінки доказів, а також на проведення оцінки шкоди, яка була завдана потерпілій стороні, а потім відшкодована Позивачем.

Врахувавши наведене, господарський суд вважає, що комунальне підприємство по будівництву, ремонту та експлуатації доріг виконавчого комітету Хмельницької міської ради в порядку ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" має відшкодувати ПАТ "Страхова компанія" УНІКА" збитки, понесені останнім у зв`язку з виплатою страхового відшкодування.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року N 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Згідно з ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012р. вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу №5-рп/2013, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013р. зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. № 11-рп/2012).

З наведених приписів Конституції України та рішень Конституційного Суду України вбачається декларування законодавцем безумовного права кожного, на чию користь ухвалено судове рішення, на його виконання.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Згідно з преамбулою та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини та згідно з рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є джерелом права.

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18), згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Тому судове рішення у справі № 686/217/18 не може бути поставлене під сумнів, а прийняте рішення не може йому суперечити, обставини, встановлені у цьому рішення, не потребують доказування.

Отже, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-50гс15, Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17 та від 13.03.2018 у справі № 910/9396/17.

У ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Зазначеною нормою спростовуються доводи відповідача про те, що постраждала особа і позивач розмір шкоди погодили на власний розсуд, склавши страховий акт.

Доводи відповідача про те, що не було надано доказів проведення відповідної експертизи по визначенню вартості майна, а вартість заміни бампера, яку відшкодовано без супровідних документів є завищеною, суд до уваги не приймає оскільки п. 36.2. ст.. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» унормовано, що Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З вищевикладеного, позов приватного акціонерного товариства "Страхова компанія" УНІКА", м. Київ до комунального підприємства по будівництву, ремонту та експлуатації доріг виконавчого комітету Хмельницької міської ради, м. Хмельницький про стягнення 10 158,59 грн. виплаченого страхового відшкодування підлягає задоволенню.

Судові витрати, які складаються зі сплаченої позивачем суми судового збору, відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні приватного акціонерного товариства "Страхова компанія" УНІКА", м. Київ до комунального підприємства по будівництву, ремонту та експлуатації доріг виконавчого комітету Хмельницької міської ради, м. Хмельницький про стягнення 10 158,59 грн. виплаченого страхового відшкодування задовольнити.

Стягнути з комунального підприємства по будівництву, ремонту та експлуатації доріг виконавчого комітету Хмельницької міської ради (вул. Ярослава Мудрого, 5 м. Хмельницкий, 29009, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 70-А; ідентифікаційний код 20033533) 10 158,59 грн. (десять тисяч сто п`ятдесят вісім гривень 59 коп.) страхового відшкодування, а також 1921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн. судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України, з урахуванням пп. 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 12.10.2020р.

Суддя І.В. Заярнюк

Віддруков. 4прим. (рек. з пов. про вруч.):

1 - до справи;

2,3 - позивачу (вул. Саксаганського,70А Київ 01032)

та адвокат Сечко Сергій Володимирович (Леонтовича, 9 корпус 1 офіс 301 Київ 01030) ,

4- Відповідач: вул . Ярослава Мудрого, 5 м. Хмельницький 29009