УХВАЛА

13 жовтня 2020 року

м. Київ

Справа № 916/3273/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Багай Н. О., Пількова К. М.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Колосюк В. А. (адвокат),

відповідача - не з`явилися,

третьої особи 1 - не з`явилися,

третьої особи 2 - не з`явилися,

третьої особи 3 - не з`явилися,

третьої особи 4 - Примак Б. М. (адвокат),

третьої особи 5 - не з`явилися,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Ренталс" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 (судді: Діброва Г. І. (головуючий), Разюк Г. П., Головей В.М.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Геліос"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: 1) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

2) Публічного акціонерного товариства "Імексбанк",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Вайсселл Глобалл",

4) Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Ренталс",

5) ОСОБА_1 ,

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" (далі - ПАТ "Імексбанк"; банк) звернулася до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" (далі - ТОВ "Україна"; товариство) про застосування наслідків недійсності договору про розірвання іпотечного договору, укладеного між банком і товариством, шляхом повернення сторін у стан, який існував до укладення цього правочину, а саме: скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень про припинення іпотеки та обтяжень щодо майна ТОВ "Україна", зареєстрованого згідно з іпотечним договором, посвідченого 27.08.2014 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим № 4273, а саме: апартаменту трьохповерхового зблокованого дачного котеджу, загальною площею 273,8 м2, житловою площею 266,5 м2, розташованого за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с/рада Дальницька, масив "Золотий Бугаз", б. 18, корпус А, ап. 1 (один); апартаменту трьохповерхового зблокованого дачного котеджу, загальною площею 273,9 м2, житловою площею 266,6 м2, розташованого за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с/рада Дальницька, масив "Золотий Бугаз", б. 18, корпус Ж, ап. 222.

Позовні вимоги мотивовано тим, що розірвавши договір застави, банк фактично при непогашеній заборгованості за кредитним договором, безпідставно відмовився від власних майнових вимог до заставодавця за дійсним договором забезпечення, а також від своїх прав стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості позичальника, внаслідок чого договір про розірвання іпотечного договору позивач вважає нікчемним відповідно до статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Справа розглядалася судами неодноразово.

Після нового розгляду справи рішенням Господарського суду Одеської області від 16.03.2020 (суддя Цісельський О. В.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що розірвавши іпотечний договір, банк фактично при непогашеній заборгованості за кредитним договором безпідставно відмовився від власних майнових вимог як іпотекодавця за дійсним договором, а також від своїх прав звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості позичальника. Крім того, ні наявність акта чи наказу проведення перевірки, ні час виявлення нікчемного правочину не має жодного значення для дійсності чи недійсності такого правочину, який є нікчемним в силу закону, а відтак не позбавляє позивача права звернутись до суду з позовом про застосування наслідків недійсності правочину, адже такі правочини є недійсними незалежно від моменту їх виявлення уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. З огляду на що, із посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах № 3-598гс17 (справа № 914/1315/16), № 3-597гс17 (справа № 914/1318/16), суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо нікчемності договору про розірвання іпотечного договору від 10.11.2014.

Разом з тим, судом першої інстанції було застосовано наслідки пропуску позовної давності, оскільки ще у грудні 2017 року, звертаючись із позовом до ТОВ "Україна", банк знав і міг знати про розірвання іпотечного договору від 10.11.2014 за номером № 1293, посвідченого приватним нотаріусом Журавлем М. В., при цьому, посилання позивача на лист уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідації ПАТ "Імексбанк" від 05.08.2019, та твердження, що саме у серпні 2019 року стало відомо про існування договору про розірвання іпотечного договору з майновим поручителем від 10.11.2014 не доводять поважних причин пропуску строку позовної давності, так як усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2020 скасовано; позовні вимоги задоволено.

Погоджуючись з судом першої інстанції про обґрунтованість доводів позивача щодо нікчемності договору про розірвання іпотечного договору з майновим поручителем від 10.11.2014 та обчислення строку позовної давності з дня укладання спірного правочину, суд апеляційної інстанції на підставі свого внутрішнього переконання, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів та з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, визнав поважними причини пропуску строку позовної давності, оскільки, позивач є правонаступником, отримав право вимоги у спірних правовідносинах тільки в 2019 році, фактично був позбавлений можливості раніше дізнатись про існування спірного договору про розірвання, оскільки позивач, як новий кредитор та як особа, яка на відміну від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, не наділений відповідними повноваженнями щодо виявлення нікчемних правочинів банку та не міг знати про існування спірного правочину з моменту його укладання.

У касаційній скарзі ТОВ "Бізнес Ренталс" просить скасувати постанову, а рішення залишити в силі.

В обґрунтування вимог, викладених у касаційній скарзі, скаржник зазначає про те, що суд апеляційної інстанції застосував положення частини 3 статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/15584/16, від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16, від 18.03.2020 у справі № 755/612/16-ц, від 20.05.2020 у справі № 367/836/18 щодо перебігу позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину.

Ухвалою Верховного Суду від 31.08.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Бізнес Ренталс" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 у справі № 916/3273/17 та призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 22.09.2020 о 16:00.

Відкриваючи касаційне провадження, суд касаційної інстанції виходив, зокрема із того, що скаржник обґрунтував наявність підстав для касаційного оскарження, передбачених у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, зокрема наголосив на неврахуванні судом апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/15584/16, від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16, від 18.03.2020 у справі № 755/612/16-ц, від 20.05.2020 у справі № 367/836/18 щодо перебігу позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.09.2020 розгляд касаційної скарги ТОВ "Бізнес Ренталс" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 у справі №916/3273/17 було відкладено на 06.10.2020 у зв`язку з надходженням до суду клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.10.2020 розгляд касаційної скарги ТОВ "Бізнес Ренталс" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 у справі №916/3273/17 було відкладено на 13.10.2020.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, у цьому випадку не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Бізнес Ренталс" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 у справі № 916/3273/17 необхідно закрити з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

У справі № 910/15584/16 Верховний Суд дійшов висновку, що "вирішуючи про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для позивача вчасно звернутись за захистом порушеного права.Допущені судами процесуальні порушення - недослідження зібраних у справі доказів, унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення питання про існування у Кредитора права на судовий захист у спірних правовідносинах, а саме: щодо наявності поважних причин пропуску ним позовної давності у спірних правовідносин."

Водночас, у справі, що розглядається (справа № 916/3273/17), вирішуючи питання поважності причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права, суд апеляційної інстанції врахував обставини, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для позивача вчасно звернутись за захистом порушеного права.

Так, апеляційний суд звернув увагу, що 24.12.2017 з позовом до суду первісно звернулось ПАТ "Імексбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Матвієнка А. А., при цьому банк в особі Фонду просив суд застосувати наслідки нікчемного договору про розірвання іпотечного договору з майновим поручителем саме від 27.12.2014. Тобто, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Разом з тим, в подальшому позивача було замінено його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Геліос" (далі - ТОВ "ФК "Геліос"), яке стало кредитором (Новий кредитор) у спірних правовідносинах відповідно до укладеного з ПАТ "Імексбанк" (банк) договору від 11.10.2019 № 108 про відступлення прав вимоги. При цьому, не дивлячись на те, що усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив, в даному випадку новим позивачем також було змінено предмет позову. Суд апеляційної інстанції зауважив, що ТОВ "ФК "Геліос", як новий кредитор за спірними правовідносинами, по-перше, об`єктивно не мало можливості дізнатись про існування оскаржуваного правочину раніше, ніж з моменту укладання з ПАТ "Імексбанк" (банк) договору від 11.10.2019 № 108 про відступлення прав вимоги, по-друге, з доказів, доданих позивачем, також вбачається, що про існування договору про розірвання іпотечного договору з майновим поручителем від 10.11.2014 позивач дізнався з листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Імексбанк" від 05.08.2019. Тобто, позивач, як новий кредитор та як особа, яка на відміну від Фонду, не наділена відповідними повноваженнями щодо виявлення нікчемних правочинів банку, не могла знати про існування спірного правочину з моменту його укладання, разом з тим, говорити про початок перебігу строку позовної давності у такому випадку від дня укладання договору відступлення права вимоги також не можна, оскільки ТОВ "ФК "Геліос" є правонаступником банку, тобто на нього розповсюджуються всі вчинені у цьому процесі процесуальні дії позивача, в тому числі момент звернення до суду із позовом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції у справі, що розглядається (справа № 916/3273/17), врахував висновки Верховного Суду викладені у постанові від 10.12.2019 у справі № 910/15584/16, але зважаючи на відмінність встановлених фактичних обставин у цих справах, визнав причини пропуску строку позовної давності поважними.

У постанові від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16, Верховний Суд зазначив, що "суд вправі надати особі (визнати право) на судовий захист порушеного права за сукупності умов:

- особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали йому звернутись за захистом порушеного права у межах позовної давності, вказавши та надавши також суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);

- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і тим самим дійде висновку про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

За відсутності будь-якої із наведених умов, суд не має права визнавати існування поважних причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, надавати у зв`язку із цим особі (позивачу) судовий захист порушеного права та задовольняти відповідні вимоги.

Однак апеляційний суд наведеного не врахував та, ухвалюючи про поважність причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах та задовольняючи вимоги ліквідатора Боржника про повернення Об`єкту, між тим не встановив конкретних обставин, які б вказували на існування об`єктивної перешкоди для заявника (Боржника в особі ліквідатора) в межах позовної давності звернутись із вимогами про захист порушеного права у спірних правовідносинах, а тому безпідставно надав Боржнику судовий захист у цих правовідносинах та задовольнив вимоги про зобов`язання Відповідача-1 повернути Об`єкт Боржнику."

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції у справі, що розглядається (справа № 916/3273/17), врахував висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16, але зважаючи на відмінність встановлених фактичних обставин у цих справах, визнав причини пропуску строку позовної давності поважними.

У справі № 755/612/16-ц Верховний Суд виходив з того, що: "апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин, обґрунтовано виходив із того, що відносно вимог застосування наслідків нікчемного (недійсного) правочину сплив строк позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі.

Доводи касаційної скарги щодо безпідставного застосування апеляційним судом строку позовної давності, оскільки початок його обчислення необхідно проводити з часу, коли позивачці стало відомо про несправедливі умови Договору про фінансовий лізінг - з вересня 2014 року, є необґрунтованими, оскільки протирічать приписам частини третьої статті 261 ЦК України."

Так само і у справі № 367/836/18 Верховний Суд зазначив, що: "Апеляційний суд, дійшовши висновку про нікчемність укладеного між сторонами 20 квітня 2013 року попереднього договору, враховуючи вказані норми матеріального права, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, правильно вважав, що перебіг позовної давності за вимогами про повернення отриманих відповідачем коштів за цим правочином розпочався з 20 квітня 2013 року, тобто з моменту, коли покупець передав, а продавець прийняв грошові кошти в сумі 65 877,00 грн.

Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 21 червня 2018 року у справі № 333/2051/16-ц (провадження № 61-9354св18), від 18 березня 2020 року у справі № 755/612/16-ц (провадження № 61-14687св19).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що порушення її права на повернення отриманих відповідачем коштів за попереднім договором розпочалося з 22 грудня 2015 року, тому позовну давність вона не пропустила, є безпідставними, оскільки протирічать приписам частини третьої статті 261 ЦК України, якою встановлений перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину."

Водночас, у справі, що розглядається (№ 916/3273/17), суд апеляційної інстанції так само дійшов висновку про сплив строку позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, однак на підставі встановлених фактичних обставин, дійшов висновку про поважність причин пропуску, що свідчить про відмінність установлених фактичних обставин у справах № 916/3273/17, № 755/612/16-ц, № 367/836/18, що вказує про неподібність правовідносин у цих справах.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень, є подібними.

Отже, після відкриття касаційного провадження у справі № 916/3273/17 касаційна інстанція встановила, що висновки щодо застосування норм права (частини 3 статті 261 ЦК України), які викладено у постановах Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/15584/16, від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16, від 18.03.2020 у справі № 755/612/16-ц, від 20.05.2020 у справі № 367/836/18 щодо перебігу позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину та на які послався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 916/3273/17.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Бізнес Ренталс" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 у справі №916/3273/17.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Бізнес Ренталс" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 у справі №916/3273/17 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Н. О. Багай

К. М. Пільков