ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2020 р. м. Київ Справа № 911/1044/20

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Лилака Т.Д. за участю секретаря судового засідання Усик Г.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурсозбереження" (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Європейська, 34-Б, код 31254730)

про стягнення 2188291,22 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Пронюк В.Я.;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурсозбереження" (відповідач) про стягнення 2 188 291,22 грн., з яких: 796476,87 грн. основного боргу, 461058,92 грн. пені, 224342,56 грн. 3% річних та 706412,87 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неповним та несвоєчасним виконанням відповідачем умов договору постачання природного газу № 1584/1617-ТЕ-17 від 28.09.2016 в частині проведення розрахунку за переданий у власність відповідача природний газ.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 28.05.2020.

20.05.2020 на електронну адресу Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшло клопотання про продовження строку на подання відзиву на період дії карантину.

21.05.2020 на адресу Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшло аналогічне клопотання.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що підстав для поновлення строку для подання відзиву не має з наступних підстав.

Відповідно до ст.113 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Строк для подання відзиву на позов у спрощеному провадженні встановлений ч.1 ст.251 ГПК України і становить 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

В силу ч.1 ст.119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поряд з цим, відповідно до п. 4 Прикінцевих положень ГПК України, визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки, зокрема, щодо подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

За таких обставин, підстав для поновлення відповідного строку на момент подання відзиву немає, зважаючи на те, що строк, встановлений ч.1 ст.251 ГПК України для подання відзиву в силу п.4 Прикінцевих положень ГПК України, продовжено на строк дії карантину і такий строк на момент подання відзиву не закінчився, отже, не є пропущеним відповідачем.

24.06.2020 на електронну адресу Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, однак вказаний відзив не було підписано з використанням Електронного цифрового підпису.

26.06.2020 на адресу Господарського суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву з додатками.

23.07.2020 на адресу Господарського суду Київської області від представника позивача надійшли письмові пояснення.

28.08.2020 на електронну адресу Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли заперечення, однак вказані заперечення не були підписані з використанням Електронного цифрового підпису.

31.08.2020 на адресу Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли аналогічні заперечення.

В судому засіданні 23.07.2020 оголошено перерву до 03.09.2020.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.09.2020, підготовче провадження у даній справі ухвалено закрити та призначити розгляд справи по суті на 01.10.2020.

Відповідач, який був належним чином повідомлений про дату та час слухання справи, не направив свого повноважного представника в судове засідання 01.10.2020.

Разом з тим, 30.09.2020 на електронну адресу Господарського суду Київської області від директора ТОВ "Ресурсозбереження" надійшло клопотання, в якому останній просить суд, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 227 ГПК України, зупинити провадження у справі.

Дане клопотання обґрунтоване тим, що 30.09.2020 представник відповідача адвокат Павліченко М.С. телефонограмою повідомив про наявність у нього ознак захворювання (висока температура та біль у грудній клітині), а також про факти його контакту з особами, які захворіли на гостру респіраторну хворобу Covid-19, що унеможливлює виконання ним функцій представника в суді.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, проти задоволення якого заперечував представник позивача, зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку необхідності призначення або заміни законного представника учасника справи. Частинами 1 та 2 статі 57 ГПК України "законні представники" встановлено, що інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб представляють у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть представляти у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Тобто, статтею 57 ГПК України чітко визначено коло осіб чиї саме інтереси представляють законні представники, а саме: малолітніх осіб віком до 14 років; недієздатних фізичних осіб; неповнолітніх осіб віком від 14 до 18 років; осіб, цивільна дієздатність яких обмежена.

Враховуючи вище викладене, а саме той факт, що відповідач не підпадає під коло осіб, чиї інтереси представляють законні представники, а питання представництва юридичних осіб врегульовано ст. 56 "участь у справі представника" та ст. 58 "особи, які можуть бути представниками" ГПК України, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі як необґрунтоване та безпідставне.

Згідно з частиною 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що нез`явлення представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини, на які посилаються сторони, суд дослідив в порядку статей 209-210 ГПК України докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд оголосив про перехід до судових дебатів. Представник позивача виступив з промовою (заключним словом), в якій посилався на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 ГПК України, суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

01.10.2020 року, після виходу з нарадчої кімнати, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.09.2016 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», яке згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 226 перейменоване в Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ресурсозбереження" (Споживач) укладено договір постачання природного газу №1584/1617-ТЕ-17.

Відповідно до пункту 1.1 Договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії та надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

У відповідності з пунктом 3.4 Договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі.

Відповідно до пункту 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступним за місяцем поставки газу.

Сторони погодили, що з урахуванням підпункту 11.3 цього договору, укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субвенцій та компенсацій» спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Згідно з пунктом 8.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № 2 від 31.03.2017) у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 10.3 Договору визначено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором, у тому числі - щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.09.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 12.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 31.03.2017).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору постачальник передав споживачу у власність природний газ на загальну суму 16 138 782,98 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які були оформлені належним чином, підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств.

Відповідач у свою чергу, розрахувався за газ не в повному обсязі та з порушенням строків, які встановлені Договором, у зв`язку з чим заборгованість останнього складає 796 476,87 грн., що підтверджується копіями банківських виписок. Вищезазначений факт не спростовується відповідачем.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, що визначено статтею 175 Господарського кодексу України.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 526 Цивільного кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як визначено частиною першою статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також встановлено статтею 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із статтею 692 Цивільного кодексу України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що сума боргу в розмірі 796 476,87 грн. за поставлений природний газ підтверджується належними доказами, відповідачем станом на час розгляду справи в суді існування заборгованості у стягуваному розмірі належними та допустимими доказами не спростованою, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У зв`язку з порушенням відповідачем термінів виконання грошових зобов`язань за Договором, позивачем, враховуючи часткові оплати заборгованості відповідачем, нараховано та заявлено до стягнення з останнього 461058,92 грн. пені, 224342,56 грн. 3% річних та 706412,87 грн. інфляційних втрат за зобов`язаннями жовтня-грудня 2016, січня-вересня 2017.

Відповідач заперечуючи проти позову зазначив про те, що у позивача були відсутні підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки значна заборгованість бюджету за послуги теплопостачання та підігріву води пільговим категоріям населення позбавила відповідача можливості виконати зобов`язання у строк , передбачений Договором постачання природного газу № 1584/1617-ТЕ-17 від 28.09.2016.

Разом з тим, відповідач зазначив про те, що ним своєчасно здійснювались платежі згідно Графіку погашення заборгованості, який був складений ТОВ "Ресурсозбереження" на виконання Постанови КМУ №187 від 22.03.2017.

Також відповідач вказав на те, що позивач неправомірно здійснив нарахування пені за період який перевищує півроку, а вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на Законі України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та Господарському кодексі України.

З приводу заперечень відповідача, суд зазначає те, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто установа як отримувач бюджетних коштів не має будь-яких привілеїв чи пільг в межах виконання зобов`язань, взятих на себе за договором. Окрім цього, за змістом частини другої статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Суд також вважає безпідставними твердження відповідача про те, що він сплачує суму основного боргу на підставі графіку погашення заборгованості, а тому у нього відсутня заборгованість, та що позивач неправомірно нарахував штрафні та фінансові санкції, оскільки наявність графіка погашення заборгованості не змінює порядок розрахунків, установлений між постачальником та виробником теплової енергії у договорах постачання природного газу.

Відповідач, у свою чергу, не довів факту укладення додаткових угод до договору щодо зміни порядку та строків оплати природного газу за Договором №1584/1617-ТЕ-17 від 28.09.2016.

Стосовно вимоги позивача про стягнення пені в сумі 461058,92 грн., суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 549 ЦК України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

З долученого до матеріалів справи розрахунку вбачається, що заявлені до стягнення розміри пені було визначено позивачем в сумах, які нараховані на заборгованість відповідача з урахуванням часткових оплат щодо кожного акту приймання-передачі природного газу окремо за періоди, що не перевищують строку встановленого в 6 ст. 232 ГК України.

Таким чином, твердження відповідача про неправомірність нарахування позивачем пені за період, що перевищує 6 місяців, є безпідставними.

За таких обставин, здійснивши перевірку розрахунку пені за заявлений позивачем період, суд встановив, що вірно розрахований розмір належної до стягнення пені становить 461058,92 грн.

Крім того, у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання позивач просить суд стягнути з відповідача згідно ст. 625 ЦК України 224342,56 грн. 3% річних та 706412,87 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначених норм наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд встановив, що вони є арифметично вірними.

Водночас суд враховує, що застосовуючи положення частини 2 ст.625 ЦК України в разі порушення стороною договору своїх грошових зобов`язань законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені (ч.3 ст.549 ЦК України), індексу інфляції та відсотків річних від простроченої суми ((ч.2 ст.625 ЦК України).

Згідно з частинами першої - третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої та третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, заснованими на законі, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Усі інші твердження та заперечення відповідача не спростовують вищевикладених висновків суду.

Судовий збір відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурсозбереження" (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Європейська, 34-Б, код 31254730) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) 796 476 (сімсот дев`яносто шість тисяч чотириста сімдесят шість) грн. 87 коп. основного боргу, 461 058 (чотириста шістдесят одну тисячу п`ятдесят вісім) грн. 92 коп. пені, 224 342 (двісті двадцять чотири тисячі триста сорок дві) грн. 56 коп. 3% річних, 706 412 (сімсот шість тисяч чотириста дванадцять) грн. 87 коп. інфляційних втрат та 32 824 (тридцять дві тисячі вісімсот двадцять чотири) 37 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення до Північного апеляційного господарського суду у порядку, визначеному ст. 257 та з урахуванням п.17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 12.10.2020

Суддя Т.Д. Лилак