ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

"22" вересня 2020 р.Справа № 922/199/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Смірнової О.В.

при секретарі судового засідання Деньковичі А.Й.

розглянувши заяву Комунального підприємства "Харківводоканал" про розстрочення виконання рішення (вх.№20870 від 10.09.2020 року) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна компанія "Енергостандарт", м. Харків
до Комунального підприємства "Харківводоканал", м. Харків
про стягнення 1164851,94 грн.
за участю представників:

стягувача Шох К.А., ордер №1008094 від 24.01.2020 року;

боржника (заявника) не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.06.2020 року у справі №922/199/20 позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Харківводоканал" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна компанія "Енергостандарт" основний борг у сумі 1110050,10 грн., інфляційні втрати у розмірі 20009,28 грн., 3 % річних у сумі 27346,25 грн., судовий збір у сумі 17361,08 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5464,84 грн.

03.09.2020 року господарським судом Харківської області, на виконання зазначеного вище рішення, видано відповідний наказ.

10.09.2020 року від Комунального підприємства "Харківводоканал" надійшла заява про розстрочення виконання рішення, відповідно до якої боржник просить надати розстрочку виконання рішення господарського суду Харківської області від 22.06.2020 року по справі №922/199/20 шляхом здійснення платежів на суму 1180231,55 грн. на розрахунковий рахунок позивача відповідно до наступного графіку оплати:

- жовтень 2020 200000 грн.;

- листопад 2020 200000 грн.;

- грудень 2020 200000 грн.;

- січень 2021 200000 грн.;

- лютий 2021 200000 грн.;

- березень 2021 180231,55 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.09.2020 року розгляд заяви призначено на 22.09.2020 року на 10:00 год.

У судовому засіданні 22.09.2020 представник стягувача проти задоволення заяви заперечував, посилаючись на зловживання боржником процесуальними правами.

Представник боржника (заявника) у судове засідання не з`явився.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника стягувача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками справи докази, суд зазначає таке.

В обґрунтування заяви про розстрочку виконання постанови боржник посилається на те, що внаслідок дії протягом останніх років економічно необґрунтованих тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення і несвоєчасної та не в повному обсязі компенсації з Державного бюджету різниці в тарифах, підприємство знаходиться в скрутному фінансовому становищі. Заявник також зазначає, що запровадження карантинних заходів на території України негативно вплинуло на рівень платежів споживачів за надані послуги підприємств у сфері централізованого постачання та водовідведення. Крім того, заявник вважає, що заходи з примусового виконання рішення не призведуть до його реального виконання в натурі, а лише погіршать і без того скрутне майнове становище підприємства боржника та створять реальну загрозу повного зупинення виробничої діяльності відповідача з доведенням підприємства до стану банкрутства.

На підтвердження вказаних обставин боржник надав копії документів фінансової звітності за період 2019-2020 років.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав заяви про надання розстрочки виконання судового рішення і заперечень проти неї, суд виходить з наступного.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

У рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2012 року у справі № 18-рп/2012 вказано на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. У рішенні Конституційного Суду України від 25.04.2012 року у справі № 11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Положеннями статті 331 ГПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Вирішення питання щодо надання чи відмови в наданні розстрочки виконання рішення суду є суб`єктивним правом суду, яке останній приймає на власний розсуд шляхом оцінки наданих сторонами доказів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 року у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені в параграф 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Далі-Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін ( рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II).

За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" , № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V), а існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03, п. 43).

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції остаточні судові рішення не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати ( рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, п. 27).

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством так і на практиці (рішення від 7.06.2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції.

Отже, виходячи із наведеного вище, в основу судового рішення про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим його виконання.

При цьому, господарський суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Аналіз процесуальних норм, які регулюють питання можливості надання розстрочки виконання рішення суду, вказує, що законодавець у будь-якому випадку пов`язує розстрочку виконання судового рішення з об`єктивними, непереборними - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Суд зазначає, що згідно з частиною першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Складне фінансове становище Комунального підприємства "Харківводоканал", яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, не може бути безумовною підставою для надання розстрочки виконання судового рішення; при цьому, розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 15.03.2018 року у справі №910/8153/17).

Суд зазначає, що наведені боржником обставини як складне фінансове становище, наявність значної заборгованості інших боржників перед КП "Харківводоканал", не свідчать про неможливість виконання рішення суду у цій справі, а лише відображають поточну підприємницьку діяльність боржника, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання судового рішення.

Негативні наслідки, що викликані неспроможністю боржника до беззбиткового господарювання, незадовільним станом планування власної економічної діяльності, неналежним станом претензійно-позовної роботи по стягненню дебіторської заборгованості тощо, не можуть бути перекладені на стягувача, оскільки це суперечило б принципам справедливості, добросовісності, розумності цивільного законодавства (п. 6 ст.3 ЦК України).

При вирішенні питання про надання розстрочки суд також враховує, що спір у цій справі виник саме з вини КП "Харківводоканал" у зв`язку з неналежним виконанням договорами поставки № 9/10-ПЦ/17 від 09.10.2017 року, № 63/2-ПЦ/19 від 15.02.2019 року та № 64/2-ПЦ/19 від 15.02.2019 року в частині оплати поставленого товару.

Крім того, суд зауважує, що боржником не вчинялися дії щодо самостійного виконання рішення господарського суду Харківської області від 22.06.2020 року у справі №922/199/19. Будь яких спроб щодо погашення заборгованості боржником не було здійснено до цього часу.

Щодо посилань боржника на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2018 року у справі № 820/1410/18, яким на його думку було визнано протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо неприйняття рішення про перерахування КП "Харківводоканал" субвенцій та зобов`язано його вчинити такі дії, господарський суд зазначає, що вказані обставини не доводять наявність підстав для надання розстрочки виконання рішення господарського суду у даній справі, оскільки боржник фактично вказує на те, що останній фінансується виключно бюджетними коштами, в той час, як КП "Харківводоканал" є комунальним підприємством.

Окрім цього, за практикою Верховного Суду відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а тому виконання судового рішення не може залежати від надання субвенцій підприємству.

Таким чином, суд приходить до висновку, що боржником у порушенні статей 73, 74 ГПК України не доведено суду належними та допустимими доказами виняткових обставин, що можуть бути підставами для розстрочки виконання рішення суду.

Разом з тим суд також приймає до уваги, що заявником не надано й доказів, які б свідчили про майбутнє покращення скрутного матеріального становища КП "Харківводоканал" у вказаний у заяві про розстрочку термін, а отже не доведено наявність реальної можливість виконання рішення протягом 6 місяців.

З огляду на викладене та враховуючи те, що обставини, на які посилається боржник, не є винятковими у розумінні статті 331 ГПК України, з урахуванням матеріальних інтересів обох сторін, їх фінансового стану, ступеню вини відповідача у виникненні спору, неможливість перекладати комерційні ризики відповідача та його недбалість у веденні власних справ на стягувача, суд вважає, що заява боржника про надання розстрочки виконання судового рішення задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 42, 73, 74, 76, 77, 232-235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Комунального підприємства "Харківводоканал" про розстрочення виконання рішення від 22.06.2020 року у справі №922/199/20 (вх.№20870 від 10.09.2020 року) - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили.

Повну ухвалу підписано 22.09.2020 року.

Суддя О.В. Смірнова