ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2020 р. Справа№ 910/18295/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Алданової С.О.

Євсікова О.О.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 28.09.2020,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНІТІ-КОМПАНІ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2020 (повний текст складено 13.07.2020)

у справі №910/18295/19 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНІТІ-КОМПАНІ"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНІТІ-КОМПАНІ" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (надалі - відповідач) про визнання недійсним Договору поруки №4М12091И/П від 11.11.2016.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що договір поруки був укладений ним під впливом обману, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним відповідно до ч.1 ст.230 Цивільного кодексу України.

Матеріально-правовою підставою позову визначені статті 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2020 у справі №910/18295/19 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивовано недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, зокрема ТОВ "ФІНІТІ-КОМПАНІ" належними та допустимими доказами не доведено наявності умов, які є обов`язковими для визнання договору недійсним на підставі статті 230 ЦК України, а тому позов не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 27.07.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНІТІ-КОМПАНІ" звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2020 у справі №910/18295/19 скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову.

У доводах апеляційної скарги товариство посилається на те, що тривале невиконання відповідачем положень договору поруки щодо надання документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими були забезпечені зобов`язання кредитних договорів, свідчить про те, що Банк не мав на меті передавати такі документи позивачу, а лише використовував інформацію про активи для спонукання останнього укласти спірний договір.

За доводами позивача, договір поруки укладений ним внаслідок обману з боку Банку. Так, при укладенні цього договору позивач мав намір отримати прибуток у вигляді отримання права власності на активи, що забезпечували зобов`язання боржника за Кредитними договорами; проте після завершення процесу переоформлення боргів рішенням Національного банку України від 18.12.2016 №498-р Банк визнано неплатоспроможним, і відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 № 961 "Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи" Банк перейшов у власність держави. При цьому Банк не виконав зобов`язання щодо передачі поручителю документів, які посвідчували права заставодержателя на активи, котрими забезпечені зобов`язання боржників.

На думку позивача, така поведінка Банку свідчить про відсутність у нього намірів виконувати свої зобов`язання за Договором поруки, як у момент його укладення, так і протягом значного періоду часу після його укладення, а тому цей договір (як вважає позивач) є недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

Товариство також стверджувало, що відповідач як недобросовісна сторона правочину навмисно, з метою виконання трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля ввів позивача в оману щодо існування у Банку договорів, укладених для забезпечення зобов`язань боржників ТОВ «ІТЕРСПЛАВ», ТОВ «МІРІГОН», ТОВ «СТЕЛС», ТОВ «ЦУМ» у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукало ТОВ «ФНІТТІ-КОМПАНІ» до укладання з банком пов`язаних між собою кредитного договору №4Ф16118Г від 14.11.2017 та договорів поруки №4И11316И/П від 11.11.2016, №4М1209И/П від 11.11.2016, №4С12049И/П від 11.11.2016, №4Ц12050И/П від 11.11.2016.

В цілому аргументи скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про недоведеність позивачем введення його в оману та наявності умислу в діях відповідача.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2020 справу №910/18295/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді - Євсіков О.О., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНІТІ-КОМПАНІ" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2020 у справі №910/18295/19. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 28.09.2020 о 14:40 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 16.09.2020. Встановлено учасникам апеляційного провадження строк до 16.09.2020 для надання своїх заперечень чи пояснень щодо заявленого в апеляційній скарзі позивачем клопотання про витребування документів у справі №910/18295/19. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 16.09.2020. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 28.09.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Розгляд клопотань.

У апеляційній скарзі ТОВ "ФІНІТІ-КОМПАНІ" заявлено клопотання про витребування доказів, у якому просить:

1. Витребувати від Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" належним чином завірену копію рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323-рш/БТ «Про залучення аудиторської компанії для підтвердження результатів діагностичного обстеження та вжитих банком заходів».

2. Витребувати від Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" та Національного банку України належним чином завірену кпію Плану реструктуризації (трансформації) корпоративного кредитного портфеля, наданого ПАТ КБ "ПриватБанк" для Національного банку України на виконання рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323 -рш/БТ.

3. Витребувати від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" інформацію у формі довідки про:

- заборгованість ТОВ "СТЕЛС" з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом станом на 16.11.2016 р. по кредитним договорам № 4С12049И від 09.02.2012 р. № 4С12362И від 07.12.2012 р., № 4С13766И від 26.11.2014 р.;

- заборгованість ТОВ "ЦУМ" з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом станом на 16.11.2016 р. по кредитним договорам №4Ц12050И від 09.02.2012 р., №4Ц13258И від 19.04.2013 р., №4Ц13258И від 17.03.2014 р., № 4Ц15065И від 20.02.2015 р.;

- заборгованість ТОВ "МІРІГОН" з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом станом на 16.11.2016 р. по кредитним договорам №4М120091И від 16.03.2012 р., № 4М13518И від 23.08.2012 р., № 4М14150И від 08.04.2014 р., № 4М16016Д від 27.04.2016 р.;

- заборгованість ТОВ "ІНТЕРСПЛАВ" з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом станом на 16.11.2016 р. по кредитним договорам №4И11316И від 17.05.2011 року, № 4И12047И від 19.02.2012р., № 4И12125И від 24.04.2012 року, № 4И13243И від 16.04.2013 року, №4И14163И від 19.02.2014 р., №4И15028И від 17.02.2015 р.

4. Витребувати від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" належним чином завірені копії наступних кредитних договорів:

- кредитних договорів №4M120091И від 16.03.2012 року, № 4М13518И від 23.08.2012р., №4М14150И від 08.04.2014 року, №4М16016Д від 27.04.2016 року, укладених ПАТ КБ "Приватбанк" з ТОВ "МІРІГОН";

- кредитних договорів №4И11316И від 17.05.2011 року, № 4И12047И від 19.02.2012 року, №4И12125И від 24.04.2012 року, №4И13243И від 16.04.2013 року, №4И14163И від 19.02.2014 року, № 4И15028И від 17.02.2015 року, укладених ПАТ КБ "Приватбанк" з ТОВ "ІНТЕРСПЛАВ";

-кредитних договорів № 4С12049И від 09.02.2012 року, № 4С12362И від 07.12.2012 року, №4С13766И від 26.11.2014 року, укладених ПАТ КБ "Приватбанк" з ТОВ "СТЕЛО";

- кредитних договорів № 4Ц12050И від 09.02.2012 року, № 4Ц13258И від 19.04.2013 року, №4Ц13258И від 17.03.2014 року, № 4Ц15065И від 20.02.2015 року, укладених ПАТ КБ "Приватбанк" з ТОВ "ЦУМ".

Відповідач у відзиві заперечив проти задоволення вказаного клопотання, наголосив що таке не відповідає вимогам ч.2 ст. 81 ГПК України. Зокрема, заявником не зазначено, які саме обставини відовідні документи можуть підтвердити чи спростувати; не вказано заходів, які товариство вжило для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійно отримати цей доказ. Крім того, відповідач наголосив, що позивач не є стороною кредитних договорів, які просить витребувати позивач, відповідно такі договори не можуть встановлювати будь-які права чи обов`язки позивача, містити будь-які відомості на підтвердження доводів позивача про отрмання поручителем прибутку, як мети укладення договору поруки.

Також відповідач зазначив, що відповідне клопотання заявлене позивачем з порушенням процесуального строку та не містить прохання про поновлення такого строку.

Розглянувши наведене клопотання, враховуючи пояснення та аргументи сторін, колегія судідв дійшла висновку відмовити у його задоволенні.

Згідно з частиною 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ГПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами частини 4 статті 74 ГПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання (п. 2).

Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що витребування доказів є правом, а не обов`язком суду.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення заявленого позивачем клопотання. Колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вказані документи можуть підтвердити твердження позивача щодо ведення останнього при укладанні Кредитного договору в оману відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України.

Аргументи відповідача з приводу того, що це клопотання було заявлено з пропуском процесуального строку, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідне клопотання було заявлено у суді апеляційної інстанції з подачею апеляційної скарги, вимог процесуального закону колегія суддів у цьому випадку не вбачає.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх представників позивача та відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

14 листопада 2016 року між ТОВ "ФІНІТІ-КОМПАНІ" (надалі - товариство, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" (надалі - банк, відповідач) укладено Кредитний Договір №4Ф16118Г, згідно якого Товариство отримало кошти у розмірі 4 521 936 537,56 грн для фінансування своєї поточної господарської діяльності з метою отримання прибутку.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНІТІ-КОМПАНІ" та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" також було укладено такі Договори Поруки в забезпечення виконання наступних осіб перед ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК":

- Договір поруки №4И11316И/П від 11.11.2016 року відповідно до предмету якого, Поручитель надав поруку перед Кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРСПЛАВ" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") своїх зобов`язань за наступними кредитними договорами: №4И11316И від 17.05.2011 року, № 4И12047И від 19.02.2012 року, №4И12125И від 24.04.2012 року, № 4И13243И від 16.04.2013 року, № 4И14163И від 19.02.2014 року, № 4И15028И від 17.02.2015 року (надалі "первісні Кредитні договори" "кредитні Договори старого боржника");

- Договір поруки №4М12091И/П від 11.11.2016 року відповідно до предмету якого, Поручитель надав поруку перед Кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "МІРІГОН" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") своїх зобов`язань за наступними кредитними договорами № 4М120091И від 16.03.2012 року, №4М13518И від 23.08.2012р., №4М14150И від 08.04.2014 року, № 4М16016Д від 27.04.2016 року (надалі "первісні Кредитні договори" "кредитні Договори старого боржника");

- Договір поруки №4С12049И/П від 11.11.2016 року відповідно до предмету якого, Поручитель надав поруку перед Кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "СТЕЛС" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") своїх зобов`язань за наступними кредитними договорами № 4С12049И від 09.02.2012 року, № 4С12362И від 07.12.2012 року, №4С13766И від 26.11.2014 року (надалі "первісні Кредитні договори" "кредитні Договори старого боржника");

- Договір поруки №4Ц12050И/П від 11.11.2016 року відповідно до предмету якого, Поручитель надав поруку перед Кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦУМ" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") своїх зобов`язань за наступними кредитними договорами № 4Ц12050И від 09.02.2012 року, № 4Ц13258И від 19.04.2013 року, №4Ц13258И від 17.03.2014 року, № 4Ц15065И від 20.02.2015 року (надалі "первісні Кредитні договори" "кредитні Договори старого боржника").

Позивач стверджує, що Договір поруки №4М12091И/П від 11.11.2016 укладено з порушенням чинного законодавства, зокрема є таким, що вчинений під впливом введення в оману, що тягне за собою визнання його недійсним на підставі частини 1 статті 230 ЦК України, виходячи із наступних обставин.

Як зазначено позивачем, він мав численні господарські зв`язки із різними організаціями та установами, у тому числі товариством відкрито рахунки у відповідача, у тому числі рахунки для заробітної плати його працівників. За час взаємодії позивача із відповідачем - він зарекомендував себе як надійний та перспективний клієнт, що постійно нарощує обсяг необхідних банківських послуг.

З тверджень позивача, ПАТ КБ "Приватбанк" володіючи повною фінансовою інформацією про товариство, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув позивачу пропозицію, щодо можливості участі ТОВ "ФІНІТІ-КОМПАНІ" у процедурі "трансформації" кредитного портфеля ПАТ КБ "Приватбанк". Така процедура, зі слів співробітників Банку, була ініційована Національним Банком України. Так, відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.16 №323/БТ, ПАТ КБ "Приватбанк" зобов`язано розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля.

При цьому, за твердженнями позивача, ПАТ КБ "Приватбанк" наголошував на тому, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпеченні ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше. Про ліквідність забезпечення зобов`язань боржників також свідчили дані окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами фінансової звітності та звіт незалежного аудитора 31.12.2015 (ТОВ АФ "Прайсвортерхаускуперс (аудит)". Пізніше, такі дані були підтверджені Окремою фінансовою звітністю та звітом незалежного аудитора 31.12.2016 (ТОВ "Ернст енд Янг аудиторські послуги"), які були розміщені на вебсайті ПАТ КБ "Приватбанк".

Таким чином дії Товариства із отримання кредитних коштів по Кредитному Договору №4Ф16118Г від 14.11.2017 були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань "старих" боржників Банку в зазначеного рамках реалізації Плану "трансформації" кредитного портфелю Банку, ініційованого Національним банком України.

На виконання такого плану представники відповідача та позивача погодили відкриття відновлювальної кредитної лінії шляхом укладення кредитного договору, у зв`язку з чим між ними були укладені кредитний договір та вищезгадані договори поруки.

Така діяльність Товариства кореспондувалася із діяльністю, передбаченою Статутом Товариства та була направлена на отримання прибутку від реалізації таких активів, або набуття права власності на них, так як зі слів Банку сукупна вартість активів, що передані такими третіми особами в якості забезпечення своїх зобов`язань банку у декілька разів перевищують заборгованість таких осіб перед Банком.

За твердженнями позивача, на виконання вищезазначених домовленостей згідну плану "трансформації" 11 листопада 2016 року між банком та ТОВ "ФІНІТІ-КОМПАНІ" було укладено наступні договори поруки:

- Договір поруки № 4И11316И/П від 11.11.2016 року в забезпечення виконання зобов`язання Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРСПЛАВ" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") своїх зобов`язань за наступними кредитними договорами: №4И11316И від 17.05.2011 року, № 4И12047И від 19.02.2012 року, №4И12125И від 24.04.2012 року, № 4И13243И від 16.04.2013 року, № 4И14163И від 19.02.2014 року, № 4И15028И від 17.02.2015 року;

- Договір поруки № 4М12091И/П від 11.11.2016 року в забезпечення виконання зобов`язання Товариством з обмеженою відповідальністю "МІРІГОН" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") своїх зобов`язань за наступними кредитними договорами № 4М120091И від 16.03.2012 року, № 4М13518И від 23.08.2012р„ №4М14150И від 08.04.2014 року, № 4М16016Д від 27.04.2016 року;

- Договір поруки № 4С12049И/П від 11.11.2016 року в забезпечення виконання зобов`язання Товариством з обмеженою відповідальністю "СТЕЛС" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") своїх зобов`язань за наступними кредитними договорами № 4С12049И від 09.02.2012 року, № 4С12362И від 07.12.2012 року, №4С13766И від 26.11.2014 року;

Договір поруки № 4Ц12050И/П від 11.11.2016 року в забезпечення виконання зобов`язання Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦУМ" (надалі "попередній боржник", "старий боржник") своїх зобов`язань за наступними кредитними договорами № 4Ц12050И від А І2.2012 року, № 4Ц13258И від 19.04.2013 року, №4Ц13258И від 17.03.2014 року, № -І.5065И від 20.02.2015 року.

За твердженням позивача, він як Поручитель, виконав наступні зобов`язання, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, сплативши 4 521 936 537,56 грн.:

ТОВ "ІНТЕРСПЛАВ" за кредитними договорами №4И11316И від 17.05.2011 року, № 4И12047И від 19.02.2012 року, №4И12125И від 24.04.2012 року, № 4И13243И від 16.04.2013 року, № 4И14163И від 19.02.2014 року, № 4И15028И від 17.02.2015 року;

ТОВ "МІРІГОН" за кредитними договорами №4М120091И від 16.03.2012 року, № 4М13518И від 23.08.2012р., №4М14150И від 08.04.2014 року, № 4М16016Д від 27.04.2016 року;

ТОВ "СТЕЛС" за кредитними договорами № 4С12049И від 09.02.2012 року, № 4С12362И від 07.12.2012 року, №4С13766И від 26.11.2014 року;

ТОВ "ЦУМ" за кредитними договорами № 4Ц12050И від 09.02.2012 року, № 4Ц13258И від 19.04.2013 року, №4Ц13258И від 17.03.2014 року, № 4Ц15065И від 20.02.2015 року.

Після завершення процесу переоформлення боргів боржників перед Банком, Рішенням Національного банку України від 18.12.2016 № 498-р. ПАТ КБ "Приватбанк" визнано неплатоспроможним, у результаті чого, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 № 961 "Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи" ПАТ КБ "Приватбанк" перейшов у власність Держави, при цьому зобов`язання банку, щодо передання товариству позивача документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими були забезпечені зобов`язання "старих" боржників банком не виконані, документи товариству не передані.

Протягом періоду 2017-2019 рр. Товариство намагалося у судовому порядку отримати зазначені документи від Банку, проте як виявилося та встановлено судовим рішеннями (справа № 910/16220/17, № 910/17245/17, № 910/14477/17, № 910/16509/17) Банк і не був зобов`язаний передавати такі документи нашому Товариству, хоча саме отримання згаданих документів і було метою укладення Кредитного Договору № 4Ф16118Г від 14.11.2017 року та Договорів Поруки № 4И11316И/П від 11.11.2016 року, № 4М1209И/П від 11.11.2016 року, № 4С12049И/П від 11.11.2016 року, № 4Ц12050И/П від 11.11.2016 року.

У зв`язку з тривалим невиконанням банком умов п.8 та п. 10 договорів поруки, позивач вважає, що банк не мав на меті передати позивачу документи, що підтверджували наявність забезпечення зобов`язань боржників у вигляді цінних для товариства активів, а лише використовував інформацію про такі активи для спонукання ТОВ "ФІНІТІ-КОМПАНІ" укласти кредитний договір та договори поруки з метою реалізації плану "трансформації" (на виконання вимог Національного Банку України), чим ввів ТОВ "ФІНІТІ-КОМПАНІ" в оману, щодо істотних умов договору.

Враховуючи викладені обставини та посилаючись на норми ст. 230 Цивільного кодексу України, позивач просить суд визнати недійсним Договору поруки №4М12091И/П від 11.11.2016, укладений між позивачем та відповідачем.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання Договору поруки недійсним згідно з частиною першою статті 230 ЦК України.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1-2 статті 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 Справа № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд зазначає, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до протоколу № 10-11/16 від 10.11.16. загальних зборів учасників ТОВ "Фініті-Компані", а саме по першому питанню порядку денного було вирішено: укласти кредитний договір з ПАТ КБ "Приватбанк" на суму 4.570.000.000,00 грн.

Посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю Банку.

Відтак, кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності позивача. Доказів укладення даного договору з метою залучення коштів для погашення заборгованості інших юридичних осіб, що є боржниками відповідача, та на виконання плану реструктуризації (трансформації) кредитного портфелю відповідача матеріали справи не містять.

Відповідно до техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 07.11.2016 та заявки на отримання кредиту від 07.11.2016., що були надані позивачем на адресу Банку, метою кредитування самим позивачем зазначено - фінансування поточної діяльності. При цьому у документах не наведено такого мотиву для залучення додаткового фінансування за рахунок отриманого від Банку кредиту, як необхідність позивачем виконати договори поруки за третіх осіб і отримання від такого виконання прав вимоги до них.

Оспорюваний договір поруки підписаний сторонами без будь-яких застережень, що свідчить про погодження ними всіх умов, які містяться в договорі.

Між тим, будь-яких посилань на трансформацію/майно/забезпечення за первісними кредитами - вказані документи не містять, так само, як і не містять і посилань на договори поруки, який позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку.

Відповідні обставини знайшли своє відображення і в самому кредитному договорі № 4Ф16118Г від 14.11.16., а саме в п. А.2, де ціллю кредитування зазначено - фінансування поточної діяльності. Натомість, жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем договору поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.

Згідно частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Положеннями статті 558 ЦК України передбачено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові, однак, така плата не була встановлена в жодному з договорів поруки, що виключає можливість отримання прибутку за такими договорами, оскільки вони були безоплатними.

Відповідно до частини 3 статті 556 ЦК України до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена - не більше і не менше.

Це додатково підтверджує неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.

Наведене в сукупності свідчить, що Товариство помилково стверджує про мету укладення ним кредитного договору № 4Ф16118Г від 14.11.2017, вважаючи його наслідком необхідність укладення договорів поруки, в той час як всі докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують зворотне - отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення договорів поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку статті 627 ЦК України.

Враховуючи зазначене, аргументи позивача про те, що укладення кредитного договору та договору поруки було направлено на отримання прибутку не відповідають дійсності та спростовується наведеним вище.

Частиною 1 статті 230 Цивільного кодексу України визначено, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом частини 1 статті 229 Цивільного кодексу України, до якої відсилає стаття 230 Цивільного кодексу України, істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. (Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 909/685/18).

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України. (Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 910/9879/18).

При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Однак, позивачем не доведено обставин, які б свідчили про введення відповідачем позивача в оману, а також не доведено самого факту обману, наявності умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні його клопотання про витребування у відповідача доказів, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки в матеріалах справи наявні усі необхідні докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять в предмет доказування по даній справі, а також те, що кредитний договір та договори поруки не містять посилань на трансформацію/майно/забезпечення, а тому документи, витребувати які просив позивач, жодним чином не вплинули б на результат вирішення справи.

Доводи позивача про те, що у зв`язку з не виконанням відповідачем умов спірного договору поруки, позивач позбавлений отримання прибутку від реалізації активів або набуття права власності на них, що було метою при укладання кредитного договору та договорів поруки не підтверджуються доказами, наявними у матеріалах справи.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Водночас, зазначаючи про порушення судом норм процесуального та матеріального права, скаржник вдається до заперечення обставин, установлених судом першої інстанції під час розгляду справи, та перегляду вже здійсненої цим судом оцінки доказів у справі.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка.

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Процесуальні права сторін при розгляді справи судом першої інстанції не порушено.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2020 у справі №910/18295/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано - 02.10.2020.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді С.О. Алданова

О.О. Євсіков