ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року Справа № 902/992/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного підприємства "Агрокомерс" на рішення Господарського суду Вінницької області від 13.05.2020 р. у справі № 902/992/19 (суддя Нешик О.С., повний текст рішення складено 25.05.2020 р.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Захід Агробізнес" (м. Рівне)

до приватного підприємства "Агрокомерс" (м. Вінниця)

про стягнення 629 753, 34 грн. заборгованості згідно договору поставки

за участю представників сторін:

позивача - Стріла В.М.;

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Захід Агробізнес" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з приватного підприємства "Агрокомерс" (враховуючи заву про збільшення розміру позовних вимог) 430 103,04 грн. основного боргу, 73 565, 30 грн. пені, 61 569, 54 грн. 25 % річних та 64 515, 46 грн. штрафу у розмірі 15 % від суми заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки засобів захисту рослин № 153-3-ЛС-19 від 05.03.2019 р. в частині здійснення обумовлених платежів за отриманий товар.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 13.05.2020 р. у справі № 902/992/19 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 430 103, 04 грн., пеню у розмірі 51 495, 71 грн., штраф у розмірі 45 160, 82 грн., 25 % річних у розмірі 61 569, 54 грн., відшкодування судового збору у розмірі 9 446, 30 грн., відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 22 069, 59 грн. пені та 19 354, 64 грн. штрафу.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неналежно виконав зобов`язання за договором поставки в частині здійснення розрахунків за отриманий товар, тому дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення суми основного боргу, пені, штрафу, 25 % річних є обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами, не спростовані відповідачем, а відтак підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, заяву відповідача про зменшення розміру неустойки, дійшов висновку зменшити розмір пені та штрафу на 30 %.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, приватне підприємство "Агрокомерс" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити частково та стягнути з відповідача 391 177, 38 грн. заборгованості, в іншій частині в позові відмовити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник вказує, що суд першої інстанції позбавив його можливості надати пояснення в судовому засіданні під час розгляду справи, звернути увагу суду на докази, які містяться в матеріалах справи, виступити в дебатах.

Скаржник звертає увагу суду, що судом першої інстанції не прийнято до уваги його клопотання про відкладення розгляду справи, чим було позбавлено можливості відповідача права на захист, що призвело до порушення принципу змагальності сторін, об`єктивності, оскільки суд чув лише думку представника позивача під час розгляду справи, що є грубим порушенням процесуальних норм, що призвели до прийняття судом незаконного рішення у справі.

Крім того, скаржник вказує, що неявка його представника в судове засідання до суду першої інстанції є поважною у зв`язку із введенням в Україні карантину та надзвичайної ситуації, пов`язаних і поширенням коронавірусу.

Апелянт зазначає, що ним дійсно не було виконано належним чином зобов`язання перед позивачем за договором поставки у зв`язку з невчасним розрахунком покупців (фермерських господарств) за засоби захисту рослин, які апелянт їм поставляв.

Скаржник вважає, що позивачем невірно здійснено розрахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, оскільки згідно з наданим позивачем розрахунком пені, облікова ставка НБУ в період з 02.08.2019 р. по 18.11.2019 р. становила 17 %, а подвійна облікова ставка за вказаний період 34 %.

Апелянт зазначає, що сукупне нарахування штрафних санкцій не є адекватною мірою відповідальності відповідача за неналежне виконання зобов`язання, проявом грубого порушення балансу між інтересами кредитора і боржника, а також є засобом використання пені та штрафу як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як спосіб стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань, що є недопустимим.

Скаржник вказує, що вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов`язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків коли стороною зобов`язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Враховуючи положення ст. 533 ЦК України, ст. 198 ГК України, апелянт вважає, що його заборгованість перед позивачем за договором поставки становить 391 177, 38 грн., а відтак, у зв`язку з тим, що зменшується основна сума боргу також зменшується сума пені та штрафу.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.07.2020 р. було відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд скарги призначено на 23.09.2020 р. об 15:00 год.

Приватне підприємство "Агрокомерс" надіслало до суду клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових пояснень до апеляційної скарги, в яких зазначає, що суд першої інстанції в процесі розгляду справи не врахував, що позивач порушив умови поставки згідно специфікації № 1 від 05.03.2019 р., оскільки товар було поставлено службою доставки "Нова Пошта". Позивачем грубо порушено діюче законодавство у сфері обігу токсичних речовин, умови договору поставки та завдано відповідачу матеріальних і моральних збитків. Позивачем порушено термін поставки товару згідно специфікації № 1 від 05.03.2019 р., чим завдано збитків відповідачу. Для оцінки розміру завданої матеріальної і моральної шкоди через вищезазначені порушення, а також для підтвердження фактів таких порушень, відповідач звернувся до ТОВ "Нова Пошта", ТОВ "Аріста Лайфсаєнс Україна", Міністерства екології і природних ресурсів України, Держпродспоживслужби, ГУНП МВС України у Вінницькій області з відповідними запитами та заявами.

Позивач не надав відповідачу жодного сертифіката якості, який підтверджує автентичність товару, відповідність стандартам, технічним умовам, терміни його виробництва та використання. В свою чергу, діюче законодавство забороняє реалізацію товару без відповідних сертифікатів. Такими діями і бездіяльністю позивачем було завдано матеріальної і моральної шкоди відповідачу, порушено умови договору поставки.

Позивачем надано до суду копії специфікації № 5 без підпису і печатки відповідача, що є недопустимим доказом і може спотворювати точність розрахунку штрафних санкцій судом. Оригінал специфікації № 5 позивач не надав відповідачу через те, що грубо порушив свої зобов`язання, оскільки отримавши попередню оплату від відповідача, позивач товару в повному обсязі не поставив, чим завдав матеріальної і моральної шкоди покупцеві.

Представник позивача - ОСОБА_2 вимагав у директора ПП "Агрокомерс" ОСОБА_1 неправомірну вигоду у розмірі 5 000 доларів США, погрожував фізичною розправою, примушував до підписання додаткової угоди до договору поставки № 153-3-ЛС-19 від 05.03.2019 р., чим завдав значної матеріальної і моральної шкоди відповідачу і його директору. За фактом таких дій представника позивача ОСОБА_2, ГУНП МВС України у Вінницькій обл. порушене кримінальне провадження № 0001224.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд зазначає, що до клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових пояснень до апеляційної скарги апелянтом не надано доказів їх надіслання позивачу у справі ,додаткові пояснення є фактично доповненнями до скарги , подані поза межами строку на апеляційне оскарження , а тому суд у відповідності до приписів ст. 266 ГПК України не враховує зазначені додаткові пояснення .

Позивач правом, передбаченим ст. 263 ГПК України не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Представник позивача в судовому засіданні 23.09.2020 р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач не забезпечив явку повноважного представника в судове засідання 23.09.2020 р., хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним господарським судом, 05.03.2019 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Захід Агробізнес" (постачальник, позивач) та приватним підприємством "Агрокомерс" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 153-З-ЛС-19 засобів захисту рослин.

За даним договором постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлений строк покупцеві засоби захисту рослин та іншу продукцію (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму (п. 1.1 договору).

Загальна кількість та асортимент товару, що підлягає поставці, його часткове співвідношення, упаковка та маркування, строк поставки й інші умови, визначаються специфікаціями (додатками до цього договору), які є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. п. 4.1.-4.3 договору, ціна товару та загальна вартість товару вказується в специфікаціях. Покупець оплачує товар у строки, зазначені у специфікаціях. Оплата товару здійснюється покупцем у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у національній валюті платіжним дорученням на зазначений в кінці тексту договору розрахунковий рахунок постачальника. Оплата товару здійснюється з урахуванням положень п. 4.4 даного договору.

За невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність за цим договором та у відповідності з діючим законодавством України.

Постачальник вправі застосувати на свій розсуд будь-які оперативно-господарські санкції визначені ст. 235 та ст. 236 Господарського кодексу України (п. п. 6.1, 6.2 договору).

Згідно п. п. 6.4.1, 6.5 договору, покупець несе наступну відповідальність:

У випадку порушення термінів або умов оплати товару покупець зобов`язаний, на вимогу постачальника, сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення, а також проценти на суму прострочення згідно ст. 625 ЦК України у розмір 25 річних.

Сторони домовились, що стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань за даним договором не припиняється строком, визначеним п. 6 ст. 232 ГК України, і здійснюється до моменту повного розрахунку, а строк позовної давності щодо стягнення таких санкцій, відповідно до положень ст. 259 ЦК України, продовжується до трьох років.

В матеріалах справи містяться специфікації № 1 від 05.03.2019 р., №2 від 11.03.2019 р., № 3 від 15.03.2019 р., № 4 від 29.03.2019 р., № 5 від 10.04.2019 р. до договору поставки від 05.03.2019 р. № 153-З-ЛС-19, яким сторони обумовили найменування товару, ціну за одиницю, загальну суму поставки, курс долара США на МВРУ, еквівалент ціни товару в доларах США, еквівалент вартості товару у доларах США, умови поставки, умови поставки за ІНКОТЕРМС-2010, місце поставки, упаковка та маркування товару (а. с. 16-20).

При цьому, вказані специфікації підписані та скріплені печатками позивача та відповідача, окрім специфікації № 5 від 10.04.2019 р., яка не підписана та не скріплена печаткою відповідача.

На виконання умов даного договору та специфікацій до договору, позивачем поставлено відповідачу товар на суму 912 605, 04 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними № 505 від 22.03.2019 р. на суму 588 018 грн., № 645 від 28.03.2019 р. на суму 324 587, 04 грн., які підписані та скріплені печатками позивача та відповідача (а. с. 21-27).

В матеріалах справи містяться товарно-транспортні накладні від 12.03.2019 р. № 3-266, від 19.03.2019 р. № 3-436, від 20.03.2019 р. № 3-443, від 22.03.2019 р. № 3-505, від 22.03.2019 р. № 3-505-1, від 28.03.2019 р. № 3-645, від 29.03.2019 р. № 3-686, від 11.04.2019 р. № 3-1034, якими підтверджується факт отримання товару відповідачем (а. с. 28-35).

Відносно поставленого товару позивачем виставлено відповідачу рахунок на оплату № 330 від 05.03.2019 р. на загальну суму 912 605, 04 грн. (а. с. 120).

Відповідач за отриманий товар розрахувався частково, на загальну суму 482 502 грн., що підтверджується меморіальними ордерами № 832 від 18.03.2019 р. на суму 100 002 грн., № 836 від 20.03.2019 р. на суму 180 000 грн., № 968 від 11.06.2019 р. на суму 102 000 грн., № 1038 від 02.08.2019 р. на суму 81 000 грн., № 1055 від 30.08.2019 р. на суму 19 500 грн. (а. с. 121-125).

Не оплаченим залишився товар на суму 430 103, 04 грн., у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість по його оплаті.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 430 103, 04 грн. основного боргу, 73 565, 30 грн. пені, 61 569, 54 грн. 25 % річних та 64 515, 46 грн. штрафу у розмірі 15 % від суми заборгованості у зв`язку із неналежним виконанням умов договору поставки засобів захисту рослин № 153-3-ЛС-19 від 05.03.2019 р.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями статей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки засобів захисту рослин № 153-3-ЛС-19 від 05.03.2019 р.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідно до ст. 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

В даному випадку первинними документами, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення є видаткові накладні, які підписані та скріплені печатками позивача та відповідача (а. с. 21-27).

Оцінюючи вищевказані видаткові накладені, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про належність таких доказів у підтвердження передання позивачем відповідачу товару та його прийняття останнім за спірним договором з огляду на їх відповідність наведеним вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки ними зафіксовано факт передання товару та прийняття його відповідачем саме за вказаним договором без будь-яких заперечень чи зауважень, що підтверджується підписами на накладних та відтиском печатки відповідача на видаткових накладних, а також те, що вони містять відомості про відповідні господарські операції та підтверджують факт їх здійснення.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про підробку підписів на видаткових накладних чи відсутність у представника повноважень їх підписувати, або ж доказів втрати зазначеної печатки, її підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача, тому у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що печатка використовувалась поза волею позивача.

Отже, враховуючи те, що відповідач за поставлений товар з позивачем повністю розрахунків не здійснив, внаслідок чого у нього утворилася перед позивачем заборгованість в загальному розмірі 430 103, 04 грн., що підтверджується, зокрема і підписаним обома сторонами та скріпленим їхніми печатками актом звіряння взаємних розрахунків за період 1 півріччя 2019 р. (а. с. 45), тобто відповідач зобов`язання щодо оплати поставленого позивачем товару не виконав в повному обсязі, на час розгляду справи відповідачем не надано доказів сплати вартості отриманого товару, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення 430 103, 04 грн. основного боргу підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

В свою чергу, відсутність на специфікації № 5 від 10.04.2019 р.(а.с.20) підпису та печатки відповідача не спростовує факту поставки позивачем відповідачу товару згідно видаткових накладених та його отримання останнім, та як наслідок обв`язку його оплатити. Крім того , отримання товару підтверджується видатковою накладною № 1034 від 11 квітня 2019 р. та товарно транспортною накладною № 3-1034 від 11 квітня 2019 р., які підписані відповідачем та скраплені відтиском його печатки .

Доводи скаржника, наведені ним в апеляційній скарзі про неможливість виконання зобов`язання за договором поставки у зв`язку з невчасним розрахунком покупців (фермерських господарств) за засоби захисту рослин, які апелянт їм поставляв, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не можуть бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої договором та сплати суми заборгованості за договором.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо суми заборгованості, з підстав зміни (зменшення) курсу долара США, станом на день звернення позивача до суду порівняно з розміром вказаним у специфікації № 1, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що згідно ст. 189 ГК України ціна (тариф) є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб`єкти господарювання. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (ст. 632 ЦК України).

За змістом ст. 190 ГК України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні ціни. Вільні ціни визначаються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб`єкта господарювання.

Згідно ст. 524 ГК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно з положеннями ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 4.4. договору, сторони домовились визначити еквівалент ціни та загальної вартості товару в іноземній валюті (в доларах США). Еквівалент ціни товару в доларах США визначається шляхом ділення ціни товару згідно специфікацій в гривнях на курс продажу долара США на Міжбанківському валютному ринку України (МВРУ) до української гривні на дату, що передує даті укладання (підписання) сторонами відповідної специфікації.

Ціна товару, що постачається на умовах попередньої оплати визначаться шляхом множення еквівалента ціни товару в доларах США на курс продажу долара США на міжбанківському валютному ринку на дату, що передує даті фактичної оплати.

Ціна товару, що постачається на умовах товарного кредиту визначається шляхом множення еквівалента ціни товару на курс продажу долара США на міжбанківському ринку на дату, що передує даті фактичного відвантаження. Зміни ціни товару на дату відвантаження фіксується постачальником у видатковій накладній та не потребує додаткових угод чи погоджень обома сторонами договору.

Сторони погодились, що сума в гривнях, яку покупець повинен сплатити постачальнику як оплата вартості товару, що поставлений на умовах товарного кредиту (авансу та після оплати), визначається шляхом множення грошевого еквівалента вартості товару в доларах США на курс продажу долара США на міжбанківському валютному ринку до української гривні, на дату, що передує даті здійснення такої оплати.

При цьому курс продажу долара США на МВРУ визначається виходячи із середнього курсу продажу долара США, опублікованого на сайті: http/finance.ua/ua/currency/#interbank.

Водночас варто відзначити, що сторонами передбачено, що положення цього пункту 4.4. застосовуються при збільшенні курсу продажу долару США на МВРУ до гривні на 1 і більше % (різниця між курсом, що зазначений у специфікації та курсом, що діє на момент здійснення оплати за товар або на дату відвантаження товару).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторони узгодили можливість здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни, а саме збільшення курсу долару США, а не зменшення, на чому наполягає відповідач. Доводи скаржника в цій частині суд визнає необґрунтованими та безпідставними.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що з умов договору поставки засобів захисту рослин № 153-3-ЛС-19 від 05.03.2019 р. і cпецифікацій до договору вбачається, що розрахунки проводилися у гривні, з урахуванням положень п. 4.4 даного договору, що спростовує твердження відповідача, що нарахування та стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 73 565,0 грн. пені, 61 569, 54 грн. 25 % річних та 64 515, 46 грн. штрафу у розмірі 15 % від суми заборгованості, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до п. 3 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України та ст. 230 ГК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 ГК України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як зазначалось вище сторони в п. 6.4.1 договору визначили, що покупець зобов`язаний, на вимогу постачальника, сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення, а також проценти на суму прострочення згідно ст. 625 ЦК України у розмір: 25 річних.

При цьому, сторони у п. 6.5 договору, що стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань за даним договором не припиняється строком, визначеним п. 6 ст. 232 ГК України, і здійснюється до моменту повного розрахунку, а строк позовної давності щодо стягнення таких санкцій, відповідно до положень ст. 259 ЦК України, продовжується до трьох років.

Окрім того, п. 6.8 договору передбачено, що за невиконання чи або неналежне виконання даного договору покупець сплачує постачальнику штраф в розмірі 15 % від суми заборгованості.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язань визначених умовами договору в частині сплати вартості отриманого товару, вимоги позивача щодо стягнення пені, 25% річних та штрафує правомірними та обґрунтованими.

При цьому, вирішуючи питання щодо визначених позивачем періодів нарахування 25% річних та пені судом встановлено, що останнім враховано умови пунктів 4.2, 6.5 договору та наведені вище положення законодавства.

Таким чином, здійснивши перевірку правильності нарахування пені, 25 % річних та штрафу за допомогою калькулятора інформаційно-правової системи "ЛІГА:ЗАКОН", суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані нарахування не перевищують сум визначених судом, а тому вимоги про стягнення 73 565, 30 грн. пені, 61 569, 54 грн. 25 % річних та 64 515, 46 грн. штрафу є обґрунтованими.

Доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі про те, що позивачем невірно здійснено розрахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ не приймають до уваги, оскільки судом самостійно здійснено перевірку правильності її нарахування за допомогою калькулятора інформаційно-правової системи "ЛІГА:ЗАКОН" та встановлено, що її розмір не перевищує розміру сум, визначених судом.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013р.).

Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру неустойки за договором до 3% від суми заборгованості, відповідач зазначає, що сукупне нарахування штрафних санкцій та відсотків згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України не є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання зобов`язань, проявом грубого порушення балансу між інтересами кредитора і боржника, а також є засобом використання пені та штрафу як інструменту отримання безпідставних доходів.

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В даному випадку, суд першої інстанції врахував ступінь виконання відповідачем основного зобов`язання, відповідачем частково сплачено вартість отриманого товару. Окрім того, останній визнав факт наявності заборгованості, що свідчить про відсутність у нього наміру ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань згідно договору.

Одночасно місцевий господарський суд наголосив, що заявлений до стягнення розмір пені та штрафу є неспівмірним із наслідками, заподіяними порушенням відповідачем умов договору.

Апеляційний господарський суд констатує, що доказів, які б підтверджували ймовірність завдання чи наявність реальних збитків у позивача через неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань матеріали справи не містять.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно взяв до уваги вищенаведені доводи відповідача, інтереси сторін, врахував обставину погодження нарахування пені та штрафу в умовах укладеного сторонами договору, які в силу закону є обов`язковими для виконання та дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру присудженої до стягнення пені та штрафу на 30 %.

Відтак, у зв`язку із вказаним стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 51 495, 71 грн., штраф у розмірі 45 160, 82 грн. та 25 % річних у розмірі 61 569, 54 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд не бере до уваги посилання відповідача в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції норм ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, оскільки суд з`ясував обставини, передбачені зазначеними нормами, з урахуванням наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційного суду критично оцінює доводи скаржника, як підставу для скасування рішення у справі на те, що суд першої інстанції розглянув справу без його участі, чим порушив його права, та необґрунтовано відмовив в клопотанні про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням карантину, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).

За приписами ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Роль національних судів полягає в організації судових проваджень таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

Як встановлено апеляційним судом, розгляд даної справи по суті відкладався за клопотанням відповідача - 06.04.2020 р.

В свою чергу, подаючи до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи, представник відповідача жодним чином не обґрунтовує необхідність такого відкладення, з метою вчинення будь-яких процесуальних дій, що потребують особистої його явки в судове засідання. Одночасно, відповідач мав достатньо часу для подання до суду всіх необхідних доказів в підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

Отже, враховуючи те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, судом першої інстанції не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи без участі відповідача, судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення його про день, час та місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а позиція відповідача достатньо повно була викладена у відзиві на позовну заяву, доповненнях до відзиву на позовну заяву та запереченнях на клопотання про збільшення розміру позовних вимог, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив представнику відповідача в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Окрім того, суд приймає до уваги те, що відповідач не був позбавлений права взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, а також поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Також суд звертає увагу на викладені в листі Ради суддів України від 16.03.2020 р. № 9рс-186/20 рекомендації щодо запровадження особливого режиму роботи судів на період карантинних заходів, які передбачають, у тому числі, можливість здійснювати судовий розгляд справ без участі сторін, постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 р. "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", Закону України № 530-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", рекомендації ради Суддів України щодо карантинних заходів, метою яких є збереження здоров`я працівників та мінімізація негативного впливу на здійснення трудових обов`язків.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Інші посилання скаржника суд вважає такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в апеляційні скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 13.05.2020 р. у справі № 902/992/19 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу приватного підприємства "Агрокомерс" - без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача згідно ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства "Агрокомерс" на рішення Господарського суду Вінницької області від 13.05.2020 р. у справі № 902/992/19 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2020р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.