ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
====================================================================
УХВАЛА

про забезпечення позову

28 вересня 2020 року Справа № 915/549/16(915/1205/20)

м. Миколаїв

Суддя Господарського суду Миколаївської області Давченко Т.М.,

розглянувши заяву №2/2020/09/3238 від 22.09.2020 про забезпечення позову до подання

позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (вул. Московська, 32/2, м. Київ, 01010)

до відповідача-1: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса листування: АДРЕСА_2 );

відповідача-2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на прдмет спору на стороні позивача:

1) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ; поштова адреса: АДРЕСА_5 );

2) Державна податкова інспекція у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (54030, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 24/2).

про визнання правочинів недійсними

в межах справи № 915/549/16 про банкрутство Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, у якій

кредитори:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, б. 34, оф. 212);

2) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ;

поштова адреса: АДРЕСА_5 );

3) Державна податкова інспекція у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (54030, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 24/2);

банкрут: Фізична особа-підприємець Летягін Тімур Генрійович ( АДРЕСА_6 ; поштова адреса: АДРЕСА_5 ).

ліквідатор: арбітражний керуючий Поярков В.О. (вул. Черняховського, 4, офіс 32, м. Одеса, 65062)

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Господарського суду Миколаївської області перебуває господарська справа № 915/549/16 про банкрутство Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП Летягін Т.Г.). Постановою суду від 14.06.2016 ФОП ОСОБА_1 визнано банкрутом. Ухвалою від 10.09.2020 судом призначено ліквідатором ФОП ОСОБА_1 арбітражного керуючого Пояркова Володимира Олександровича, якого зобов`язано здійснити ліквідацію Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відповідно до вимог Кодексу України з процедур банкрутства.

25.09.2020 (одночасно з пред`явленням позову) до суду надійшла заява позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (ТОВ "Фінансова компанія "Форінт") про забезпечення позову (№ 2/2020/09/3238 від 22.09.2020), у якій позивач просить:

1) накласти арешт на 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належить ОСОБА_2;

2) заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі, реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо об`єкта нерухомого майна: 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належить ОСОБА_2;

3) заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь - які дії, відносно зміни статусу, характеристик об`єкта нерухомого майна: 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належного ОСОБА_2 .

Заява мотивована тим, що за 1,5 роки до порушення провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 (в порядку ст.ст. 90, 91 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у зв`язку з неспроможністю задовольнити зобов`язання перед кредиторами через відсутність майна та грошових коштів) боржник свідомо, здійснив відчуження (дарування) всього свого майна ОСОБА_2 розуміючи приписи ч. 10 ст. 90 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» про можливість визнання договорів щодо відчуження майна недійсними на протязі року. В подальшому, згідно інформаційних довідок з ДРРПНМ, отриманих ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" станом на 27.08.202р., щодо майнового стану ОСОБА_2 та об`єктів нерухомого майна, що були безоплатно їй передані/подаровані ОСОБА_1 виявлено, що майже усі отримані від ОСОБА_1 об`єкти нерухомого майна, ОСОБА_2 продала третім особам, окрім 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 .

На думку позивача вжиття таких заходів забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами та не порушують права та законні інтереси третіх осіб, а направлені виключно на недопущення нових порушень прав позивача та повторного відчуження спірного нерухомого майна чи накладення на об`єкт нерухомого майна будь - яких обтяжень.

Позивач переконаний, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на таке майно та заборону вчиняти певні дії може призвести до того, що майно буде повторно відчужено третім особам.

Розглянувши заяву ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" про забезпечення позову (№ 2/2020/09/3238 від 22.09.2020), дослідивши та оцінивши відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України усі подані до матеріалів заяви докази у їх сукупності, судом встановлено наступне:

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України забезпечення судового процесу доказами покладено виключно на сторони у справі.

Господарським процесуальним законодавством передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ст. 136 ГПК України).

Згідно із ч.1 ст.137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується:

- накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

- забороною відповідачу вчиняти певні дії;

- забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;

- зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;

- зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;

- зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;

- арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

- іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі за для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Із змісту наведених приписів законодавства вбачається, що необхідною умовою вжиття заходів до забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду; безпосередньою метою вжиття заходів забезпечення позову є забезпечення виконання судового рішення у випадку задоволення позовних вимог.Отже, інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання судового рішення.

Одночасно з цим, заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові кошти, цінні папери, тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання судового рішення.

Особа, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із такою заявою; обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Предметом спору позову, поданого разом із заявою про забезпечення позову є визнання недійсними правочинів боржника, за якими майно боржника було відчужене до порушення провадження у справі про банкрутство відповідно приписів ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

2. Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник уклав договір із заінтересованою особою;

боржник уклав договір дарування.

3. У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

4. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу.

З поданої позивачем заяви про забезпечення позову вбачається, що відповідачем-2 вже здійснено реалізацію частини належного їй нерухомого майна, яке було відчужене на її користь боржником - відповідачем-1 протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивачем надано, зокрема, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №221636022 від 27.08.2020 (відносно ОСОБА_2 ), № 222874315 від 07.09.2020 (відносно ОСОБА_1 ), № 221634097, № 221634415, № 221634177, № 221634631 від 27.08.2020 (відносно об`єктів нерухомості).

Згідно вказаних довідок щодо майнового стану ОСОБА_2 та об`єктів нерухомого майна, що були безоплатно їй передані/подаровані ОСОБА_1 встановлено, що такі об`єкти нерухомого майна як: нежитлові приміщення АДРЕСА_8 , загальною площею 244,6м.кв.; цілий житловий будинок під АДРЕСА_9 , площею 0,0639га, кадастровий номер :01:026:0030; земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_10 , площею 0,0361га, кадастровий номер :01:026:0031), належать іншим особам, окрім 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 .

Зазначені правочини купівлі - продажу нерухомості датовані 2018-2019 роками, а останні два об`єкти відчужені у 2020 році.

Як вбачається з заяви та доданих до неї документів, заявлені позивачем заходи забезпечення позову спрямовані на унеможливлення відчуження 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , щодо яких існує спір, пов`язаний із порушенням інтересів кредиторів у справі про банкрутство.

Суд вважає, що невжиття обраних позивачем заходів забезпечення позову дійсно може мати негативні наслідки, оскільки може унеможливити ефективне поновлення порушених прав, за захистом яких він звернувся до суду, у випадку задоволення його позову.

Таким чином, суд вважає запропоновані позивачем заходи до забезпечення позову обґрунтованими та співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Приймаючи до уваги те, що заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до вирішення спору по суті, суд вважає, що в даному випадку адекватними та співмірними заходами забезпечення вимог, які пов`язані з предметом спору, та спрямовані на запобігання виникненню в майбутньому утруднень в виконанні рішення суду, є заходи забезпечення поданого позову шляхом:

- накладення арешту на 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належить ОСОБА_2 ;

- заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі, реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо об`єкта нерухомого майна: 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належить ОСОБА_2 ;

- заборони ОСОБА_2 вчиняти будь - які дії, відносно зміни статусу, характеристик об`єкта нерухомого майна: 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належного ОСОБА_2 .

До того ж, судом приймається до уваги, що запропонований позивачем захід забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно відповідача-2 не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам до моменту виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, суд визнає заяву ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" обґрунтованою і підлягаючою задоволенню.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76, 77, 79, 136, 137, 138, 140, 232-235, 254 ГПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (№ 2/2020/09/3238 від 22.09.2020) про забезпечення позову - задовольнити.

2. Накласти арешт на 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належить ОСОБА_2 .

3. Заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі, реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо об`єкта нерухомого майна: 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належить ОСОБА_2 .

4. Заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь - які дії, відносно зміни статусу, характеристик об`єкта нерухомого майна: 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належного ОСОБА_2 .

5. За даною ухвалою

стягувачем є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (вул. Московська, 32/2, м. Київ, 01010; )

боржником є ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

6. Ухвала є обов`язковою до виконання та набирає законної сили з 28.09.2020.

7. Дана ухвала дійсна для пред`явлення державному виконавцю на протязі 3-х років.

8. Оригінал ухвали з гербовою печаткою надіслати Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (вул. Московська, 32/2, м. Київ, 01010) та Департаменту надання адміністративних послуг (вул. Адміральська, 20, м.Миколаїв, 54001); копію ухвали надіслати учасникам провадження у справі.

Згідно ст.ст.254, 255 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Т.М.Давченко