ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2020 р. Справа№ 903/496/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 30.09.2020.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва

від 23.01.2020 (повний текст складено 31.01.2020)

у справі №903/496/19 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом ОСОБА_1

до Фонду державного майна України

про визнання частково недійсними наказів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 /позивач/скаржник) звернулася до Господарського суду Волинської області з позовом до Фонду державного майна України (далі - ФДМУ/відповідач) про визнання наказів Фонду державного майна України №45 АТ від 30.06.1994 та №388 від 19.07.1998 з їх змінами, якими затверджений перелік основних засобів підприємства ВАТ "Деметра" в частині внесення до них приміщення А-2 контори за адресою: АДРЕСА_1 , яка значиться в цьому списку під №20, інвентарним №1109, а таким чином житлове приміщення №3 розміром 31,9 кв. м., в якому проживає і зареєстрована ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_2 та допоміжні приміщення, які перебувають в спільному користуванні і необхідні для його обслуговування, а саме № 1V розміром 1,3 кв.м., приміщення №5 площею 5,8 кв.м., приміщення №3 розміром 8,8 кв.м., приміщення №2 площею 7,1 кв.м. та приміщення №1 площею 16 кв.м., частково недійсними з часу їх затвердження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було допущено помилку під час приватизації майна та передачі його на баланс ВАТ "Деметра", яке на даний час є ліквідованим. Спірними наказами неправомірно включено в основні засоби виробництва ВАТ "Деметра" приміщення А-2 контори, яка фактично з 1986 року була переобладнана під гуртожиток для одиноких, в яке позивач була поселена згідно ордеру на безстроковий термін та житлову кімнату №3 розміром 31,9 кв. м., що потягло порушення прав та інтересів позивача, про що стало відомо лише у 2011 році, внаслідок чого Прокурор м. Луцька звернувся в інтересах громади до Господарського суду Волинської області з позовом про визнання недійсним змін до переліку майна, переданого до статутного фонду ВАТ "Деметра" та визнання права власності за Луцькою міською радою, проте відновлення порушених прав позивача не відбулось.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 у справі №903/496/19 скасувати і постановити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Підставою для скасування ухвали суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів: Яковлєва М.Л., Шаптали Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 у справі №903/496/19 - залишено без руху, надано скаржнику протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали, право усунути недоліки, а саме: подати до Північного апеляційного господарського суду обґрунтоване клопотання про поновлення строку для подачі апеляційної скарги (докази на підтверджені обставин, які викладені в обґрунтування клопотання), докази сплати судового збору в сумі 5763,00 грн., а також докази на підтвердження надсилання копії апеляційної скарги відповідачу.

07.04.2020 від скаржника через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додана заява про звільнення від сплати судового збору, заява про продовження процесуального строку, довідка про доходи, фіскальний чек АТ "Укрпошта" ВПЗ 43025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 у справі №903/496/19 повернуто.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 повторно звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 у справі №903/496/19 скасувати і постановити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів: Тищенко А.І., Шаптали Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2020 задоволено клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 у справі №903/496/19, відновлено ОСОБА_1 строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 у справі №903/496/19, клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено, звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 у справі №903/496/19, призначено справу до розгляду на 01.07.2020.

10.06.2020 від відповідача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 у справі №903/496/19, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги - відмовити повністю.

01.07.2020 від скаржника через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшли заперечення на відзив.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко А.І. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №903/496/19.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2020 для розгляду справи №903/496/19 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Агрикова О.В., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 у справі №903/496/19 прийнято до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксова В.В., судді: Агрикової О.В., Шаптали Є.Ю. та призначено розгляд справи в судовому засіданні, яке відбудеться 05.08.2020.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2020 у зв`язку з перебуванням судді Агрикової О.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 903/496/19.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Куксов В.В., судді: Яковлєв М.Л., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 у справі №903/496/19 прийнято до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксов В.В., судді: Яковлєв М.Л., Шаптала Є.Ю. Призначено справу до розгляду на 30.09.2020.

28.09.2020 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про розгляду справі у відсутність позивача.

В судовому засіданні 30.09.2020 представник відповідача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 у справі №903/496/19 залишити без змін.

Позивач в судове засідання 30.09.2020 не з`явився.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення позивача про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, а також враховуючи заяву позивача про розгляд справі у відсутність позивача, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності позивача та його повноваженого представника за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 30.09.2020 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 30.06.1994 Фондом державного майна України наказом №45-АТ затверджено план приватизації і перетворення виробничого об`єднання "Волиньовоч" у відкрите акціонерне товариство, а також прийнято наказ № 388 "Про приватизацію підприємств ВО "Волиньовоч" за єдиним планом.

16.11.2011 Господарським судом Волинської області прийнято рішення у справі №5004/1741/11 за позовом Прокурора міста Луцька в інтересах держави та територіальної громади міста Луцька в особі Луцької міської ради до Фонду державного майна України, Відкритого акціонерного товариства "Деметра", Комунального підприємства "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яким:

1) у позові прокурора міста Луцька в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька в особі Луцької міської ради про визнання незаконними і скасування змін від 31.03.20008 до п. 120 Переліку майна переданого до статутного фонду вказаного товариства приміщення контори за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено;

2) провадження у справі до ВАТ "Деметра" про визнання права комунальної власності на приміщення А-2 (№ приміщення 1-3, 5, 11-15, 17) площею 69,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 за Луцькою міською радою припинено;

3) у позові прокурора міста Луцька в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька в особі Луцької міської ради до Комунального підприємства "Волинське бюро технічної інвентаризації" про визнання права комунальної власності на приміщення А-2 (№ приміщення 1-3, 5, 11-15, 17) площею 69,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 за Луцькою міською радою відмовлено.

Судовий акт Господарського суду Волинської області у справі №5004/1741/11 залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.02.2012 та постановою Вищого господарського суду України від 19.06.2012.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, судами у вказаних вище судових актах встановлено таке.

12.06.1986 рішенням Луцької міської ради від № 231 затверджені представлені Волинським обласним бюро технічної інвентаризації списки на будинки, які належать Луцькій міській Раді народних депутатів для їх реєстрації.

21.08.1986 Луцьким міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі вказаного рішення видано реєстраційне посвідчення, відповідно до якого за Луцькою міською радою зареєстроване домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з одного житлового будинку.

30.06.1994 наказом Фондом державного майна України № 45-АТ затверджено план приватизації і перетворення виробничого об`єднання "Волиньовоч" у відкрите акціонерне товариство, правонаступником якого є відкрите акціонерне товариство "Деметра".

10.07.1998 заступником голови Фонду державного майна України, згідно із Законом України "Про приватизацію державного майна України" затверджено перелік об`єктів нерухомого майна, що передано до статутного фонду відкритого акціонерного товариства "Деметра", відповідно до якого до статутного фонду вказаного товариства увійшло, зокрема, приміщення контори, що знаходиться по АДРЕСА_1 з інвентарним номером 1109, вартістю 12 479 крб.

При цьому, відповідно до листа Луцької міської філії "Волиньобленерго" від 04.10.2007 року № 5291669, за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться трансформаторна підстанція. Відтак, судами встановлено, що адреса контори ВАТ "Деметра" у переліку нерухомого майна була зазначена помилково.

25.09.2007 Житлово-комунальним підприємством № 1 виконавчого комітету Луцької міської ради видано довідку № 180, згідно якої, приміщення контори відкритого акціонерного товариства "Деметра" знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

31.03.2008 Фонд державного майна України у відповідь на звернення відкритого акціонерного товариства "Деметра" від 12.03.2008 № 158 та на підставі наданої товариством довідки житлово-комунального підприємства №1 Виконкому Луцької міськради від 25.09.2007 №180, листом №10-21-4555 вніс відповідні зміни в адресну частину контори, яка увійшла до вищевказаного переліку об`єктів нерухомого майна, переданого до статутного фонду відкритого акціонерного товариства "Деметра". Відповідно до внесених змін у переліку за порядковим номером 120 значиться контора за адресою: АДРЕСА_1, інвентарний №1109, вартість -12 479 тис. крб. (125 грн).

21.05.2008 відкрите акціонерне товариство "Деметра" на підставі наказу Фонду державного майна України № 45 від 30.06.1994, вищевказаного переліку об`єктів нерухомості, що є власністю товариства, а також змін до нього від 31.03.2008, оформило право власності на частину приміщення по АДРЕСА_1 (приміщення А-2 з №1 по № 17, включно).

Крім того, Вищим господарським судом України у справі №5004/1741/11 встановлено таке.

У зв`язку із з`ясуванням питання щодо належності спірного приміщення до житлового фонду, судами попередніх інстанцій на підставі наявної матеріалах справи технічної документації (технічного паспорту, оціночних актів, листа ЖЕО виконкому Луцької міської ради від 05.03.1984 року за № 64-5/8) встановлено, що з часу завершення у 1959 році будівництва спірного приміщення, воно перебувало у користуванні Луцького консервного заводу, який в подальшому увійшов до складу об`єднання "Волиньовоч". За даними інвентаризаційної справи Луцького міського БТІ (1963 рік) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 337,6 м. кв., включало як житлові, так і нежитлові приміщення.

В січні 1986 нежитлова частина будівлі була переобладнана під гуртожиток для одиноких, що підтверджується актом приймання в експлуатацію державною приймальною комісією завершеного переобладнання гуртожитку для одиноких Луцького консервного заводу на 14 осіб, складеним та підписаним державною комісією.

Однак, судами попередніх інстанцій встановлено, що доказів проведення відповідної реєстрації спірного приміщення, як гуртожитку, матеріали справи не містять.

Таким чином, суди попередніх інстанцій цілком вірно зазначили, що внесення Фондом державного майна України приміщення контори до складу майна ВАТ "Деметра", яке в подальшому увійшло до процедури приватизації, є правомірним, оскільки спірне приміщення на момент проведення приватизації майна ВАТ "Деметра" не відносилось до житлового фонду. Разом з цим, судами також вірно зазначено, що факт проживання у спірних приміщеннях фізичних осіб не має юридичного значення для вирішення питання про право власності на будівлю, оскільки фізичні особи були лише користувачами приміщення на визначених умовах; такий факт також не є підтвердженням належності спірного приміщення до житлового фонду.

Отже, на момент проведення приватизації майна ВАТ "Деметра" - гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних Рад, і могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Відтак, судом апеляційної інстанції зроблено цілком вірний висновок, що включення спірного приміщення, навіть і в статусі гуртожитку, до статутного фонду ВАТ "Деметра" не суперечило б приписам чинного на той момент законодавства.

Разом з цим, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанцій цілком правильно відхилив посилання прокурора міста Луцька на рішення Луцької міської ради від 12.06.1986 № 231 та реєстраційне посвідчення від 21.08.1986, видане Луцьким МБТІ, як на підставу визнання за територіальної громадою міста Луцька права власності на спірну будівлю. У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що зміст рішення Луцької міської ради від 12.06.1986 № 231 не містить ніяких посилань на фактичні і юридичні підстави взяття на баланс Луцькою міською радою спірної будівлі, а є лише рішенням про затвердження списку об`єктів. При цьому, жодних посилань на документи, які б мали правовстановлююче значення текст рішення не містить.

Отже, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом про визнання частково недійсними наказів Фонду державного майна України №45-АТ від 30.06.1994 "Про затвердження плану приватизації і перетворення виробничого об`єднання "Волиньовоч" у відкрите акціонерне товариство" та №388 від 30.06.1994 "Про приватизацію підприємств ВО "Волиньовоч" за єдиним планом", обґрунтовуючи його тим, що спірними наказами неправомірно було включено в основні засоби виробництва ВАТ "Деметра" приміщення А-2 контори, яка фактично з 1986 року була переобладнана під гуртожиток для одиноких, в який позивач була поселена згідно ордеру на безстроковий термін та житлову кімнату №3 розміром 31,9 кв.м., що потягло порушення прав та інтересів позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що Вищим господарським судом України у справі №5004/1741/11 вже розглянуті, перевірені та встановлені обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог

Розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 16.11.2011 Господарським судом Волинської області прийнято рішення у справі №5004/1741/11 за позовом Прокурора міста Луцька в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька в особі Луцької міської ради до Фонду державного майна України, Відкритого акціонерного товариства "Деметра", Комунального підприємства "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яким:

1) у позові прокурора міста Луцька в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька в особі Луцької міської ради про визнання незаконними і скасування змін від 31.03.20008 до п. 120 Переліку майна переданого до статутного фонду вказаного товариства приміщення контори за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено;

2) провадження у справі до ВАТ "Деметра" про визнання права комунальної власності на приміщення А-2 (№ приміщення 1-3, 5, 11-15, 17) площею 69,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 за Луцькою міською радою припинено;

3) у позові прокурора міста Луцька в інтересах держави та територіальної громади міста Луцька в особі Луцької міської ради до Комунального підприємства "Волинське бюро технічної інвентаризації" про визнання права комунальної власності на приміщення А-2 (№ приміщення 1-3, 5, 11-15, 17) площею 69,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 за Луцькою міською радою відмовлено.

Судовий акт Господарського суду Волинської області у справі №5004/1741/11 залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.02.2012 та постановою Вищого господарського суду України від 19.06.2012.

Колегія суддів звертає увагу, що частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказуванню преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Колегія суддів зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, не потребують доказуванню при розгляді даної справи обставини встановлені у справі № 5004/1741/11.

Зокрема, Вищим господарським судом України у справі №5004/1741/11 встановлено, що включення спірного приміщення, навіть і в статусі гуртожитку, до статутного фонду ВАТ "Деметра" не суперечило б приписам чинного на той момент законодавства. Також суд зазначив, що на момент проведення приватизації майна ВАТ "Деметра" - гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних Рад, і могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Крім того, з позовних матеріалів вбачається, що позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на рішення Луцької міської ради від 12.06.1986 № 231 та реєстраційне посвідчення від 21.08.1986, видане Луцьким МБТІ.

Судова колегія звертає увагу, що Вищим господарським судом України у справі №5004/1741/11 також надано оцінку вказаним доказам та встановлено, що зміст рішення Луцької міської ради від 12.06.1986 № 231 не містить ніяких посилань на фактичні і юридичні підстави прийняття на баланс Луцькою міською радою спірної будівлі, а є лише рішенням про затвердження списку об`єктів. При цьому, жодних посилань на документи, які б мали правовстановлююче значення текст рішення не містить.

Отже, з наведеного вбачається, що Вищим господарським судом України у справі №5004/1741/11 вже розглянуті, перевірені та встановлені обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про визнання недійсними наказів №45-АТ та №388 від 30.06.1994, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов до правомірних висновків про відмову у їх задоволенні.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 у справі №903/496/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для її скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 у справі №903/496/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2020 у справі №903/496/19 - залишити без змін.

Матеріали справи №903/496/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 05.10.2020.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

М.Л. Яковлєв