ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"29" вересня 2020 р. Справа № 916/2782/20

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Малярчук І.А.,

розглянувши матеріали заяви Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» (04053, м. Київ, вул.Кудрявська, 23) про видачу судового наказу про стягнення з Фізичної особи - підприємця Фелоглу Валентини Михайлівни ( АДРЕСА_1 ) 9385,84грн.,

ВСТАНОВИВ:

25.09.2020р. за вх.№2881/20 до суду від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» надійшла заява про видачу судового наказу про стягнення із ФОП Фелоглу В.М. 9385,84грн., із яких 7379,69грн. заборгованості по договору №8907-п на надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 01.08.2013р., 1073,79грн. втрат від інфляції, 488,59грн. три проценти річних, 443,77грн. пені.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці.

Суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу. Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (п.1 ч.1, ч.2 ст.152 ГПК України).

Як визначено, у п.2 ч.2 ст.150 ГПК України у заяві повинно бути зазначено: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій.

Так, у заяві заявником зазначено адресу боржника як: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 59/8, кв.6, тоді як згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/person-result) станом на 29.09.2020р. ФОП Фелоглу В.М., як суб`єкт підприємницької діяльності зареєстрована за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 59/8, кв.66.

Отже, невірне зазначення заявником адреси боржника є порушенням п.2 ч.2 ст.150 ГПК України.

Згідно п.п.2, 3, 4 ч.3 ст.150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу додаються: документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника; копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч.1, 2 ст.73, ч.ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76, ч.1 ст.77, ч.ч.1, 2 ст.79 ГПК України).

Так, на підтвердження факту надання заявником боржнику послуг по договору №8907-п від 01.08.2013р. до заяви додано акти надання послуг за 2014 - 2019р., які підписані заявником в односторонньому порядку. Натомість, про підписання актів у повному обсязі, навіть якщо вони підписані лише виконавцем може свідчити той факт, що замовнику послуг ці акти були надіслані, але останнім протягом 10 днів після строку їх підписання не повернуті виконавцю підписаними. Такий порядок сторони погодили між собою у п.2.6. договору №8907-п від 01.08.2013р. Отже, за умови відсутності на актах надання послуг підписів замовника та за відсутності доказів надсилання цих актів замовнику послуг, заявником не доведено суду факту надання ним послуг боржнику.

За таких обставин, суд доходить висновку про те, що заявником не доведено суду наявності права вимоги до боржника у сумі 7379,69грн., позаяк, і на нараховані на неї втрати від інфляції, проценти річних та пеню, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» у видачі судового наказу.

Крім того, суд звертає увагу заявника на те, що згідно ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. При заявлені у даній заяві вимоги до боржника в частині 443,77грн. пені Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» порушено вимоги ч.6 ст.232 ГК України та обраховано пеню більше ніж за рік, тоді як заявник мав обмежитись шістьма місяцями.

Керуючись п.1 ч.1 ст.152, ст.234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» у видачі судового наказу за заявою від 25.09.2020р. за вх.№2881/20 про стягнення з ФОП Фелоглу В.М. 9385,84грн.

2. Повідомити заявника, що відповідно до ч.1 ст.153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

3. До уваги заявника, згідно ч.2 ст.151 ГПК України, у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

4. У відповідності до ч.2 ст.235 ГПК України ухвала набирає законної сили 29.09.2020р. та згідно ч.2 ст.254, п.1 ч.1 ст.255 ГПК України може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя І.А. Малярчук