ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2020 р. м. Київ Справа № 911/258/20

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Ступаченко С.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

акціонерного товариства «Укрзалізниця» (03580, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, код 40075815) в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Укрзалізниця» (03035, м. Київ, Шевченківський район, вул. Льва Толстого, буд. 61, код 41149437)

до

фізичної особи-підприємця Радченко Наталії Олександрівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:

Регіонального відділення фонду державного майна України по Київській Черкаській та Чернігівській областях (03039, м. Київ, проспект Голосіївський, б. 50, код 43173325)

про стягнення 67160,24 гривень та зобов`язання повернути майно

за участю представників учасників справи:

від позивача: Дорогін К.Ю., Багрій Н.М.;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: Котовський В.М.

31.01.2020 до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Укрзалізниця» від 23.12.2019 № КД-БМЕС 01/42 до фізичної особи-підприємця Радченко Наталії Олександрівни про стягнення заборгованості в розмірі 67160,24 гривень та зобов`язання повернути майно.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/258/20 за правилами загального позовного провадження.

17.03.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 06.04.2020 залучено до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях.

17.03.2020 від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, яка ухвалою суду від 06.04.2020 повернута позивачу.

16.06.2020 на адресу суд від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях надійшли письмові пояснення по справі. В яких третя особа виклала свої заперечення проти задоволення позову.

16.06.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

07.07.2020 від позивача надійшла відповідь на письмові пояснення третьої особи.

27.08.2020 позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

28.08.2020 від позивача подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Проведення підготовчого засідання неодноразово відкладалося.

Ухвалою суду від 02.09.2020 підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи по суті на 23.09.2020.

04.09.2020 від третьої особи надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи матеріалів судової практики, зокрема постанови Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 910/8540/17.

В судове засідання 23.09.2020 з`явилися представники позивача та третьої особи. Відповідач чи його представник в судове засідання не з`явився.

Поштові відправлення, якими суд скеровував відповідачу копії судових рішень щодо дати та часу розгляду справи, повернуті підприємством поштового зв`язку на адресу суду з відміткою про їх невручення.

У відповідності до п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Пунктом 4) частини 4 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про фізичну особу-підприємця, зокрема його місцезнаходження.

За змістом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17, від 10.09.2018 у справі № 910/23064/17, від 24.07.2018 у справі № 906/587/17 та підлягають застосуванню з огляду на ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд із додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки наведене зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.

Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Судові рішення у справі були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua), а тому відповідач міг ознайомитися з текстом останніх.

Враховуючи викладені вище обставини та те, що поштова кореспонденція направлялась відповідачу за юридичною адресою, представник відповідача неодноразово приймав участь у судових засіданнях, отже є обізнаним з приводу справи, що розглядається, суд вважає, що ним вжито всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи та забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Приймаючи до уваги, що відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, а наявних у матеріалах справи доказів достатньо для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ

24.10.2006 РВ ФДМУ по Київській області та ФОП Радченко Н.О. (надалі відповідач/орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 409 (надалі - договір оренди), за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення-сарай багажний, площею 19,5 кв.м., розміщене за адресою Київська область, м. Бровари, ст. Бровари ПЗЗ, АДРЕСА_3, що знаходиться на балансі Київського будівельно-монтажного управління № 1 з метою торгівлі медичними ветеринарними препаратами (п. 1.1. договору).

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі оренди, але не раніше дати підписання акту приймання-передачі майна між балансоутримувачем та орендарем

Цей договір укладено строком на 364 дні, що діє з 20.10.2006 до 19.10.2007 включно (п. 10.1. договору).

Відповідно до п. 5.6 договору оренди орендар зобов`язується у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Об`єкт оренди передано у користування відповідача на підставі акту приймання-передачі, складеного між Київським будівельно-монтажним управлінням № 1 та ФОП Радченко Н.О. 20.10.2006.

03.03.2016 регіональною філією «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та ФОП Радченко Н.О. було укладено додатковий договір до договору оренди нерухомого майна від 20.10.2006 року № 409 та у зв`язку з утворенням ПАТ «Українська залізниця» відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови КМУ «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та керуючись ст. 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», сторони дійшли згоди про наступне: 1. встановити, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 20.10.2006 № 409 є ПАТ «Укрзалізниця»; 2. замінено найменування балансоутримувача на виробничий підрозділ Київське будівельно-монтажне експлуатаційне управління регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»; 3. визначено розмір оренди за базовий місяць - листопад 2015 у розмірі 578,73 гривень без ПДВ та реквізити одержувача коштів - виробничого підрозділу Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця; 4. виклали п. 10.1. договору оренди у наступній редакції « 10.1. Цей договір діє з 01.12.2015 по 31.03.2016 включно».

03.03.2016 регіональною філією «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та ФОП Радченко Н.О. на виконання умов додаткового договору від 03.03.2016 було складено акт приймання-передачі в оренду нерухомого (або іншого) майна, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно - сарай багажний, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, площею 19,5 кв.м.

Додатковими договорами від 09.06.2016, 30.09.2016 строк договору продовжувався до 30.06.2016 та 31.10.2016 відповідно. Додатковим договором від 29.12.2016 визначено розмір орендної плати з 01.10.2016 - 670 гривень, без ПДВ та строк дії договору з 01.11.2016 по 31.12.2017. Додатковим договором від 25.05.2017 визначено розмір орендної плати з 01.04.2017 - 904 гривень, без ПДВ та встановлено строк дії договору з 01.04.2017 по 31.10.2017 включно. Додатковим договором від 22.12.2017 замінено найменування балансоутримувача та встановлено строк дії договору з 01.11.2017 по 31.12.2017 включно. Додатковим договором від 09.01.2018 змінено найменування балансоутримувача та встановлено строк чинності договору з 01.01.2018 по 31.03.2018 включно.

Листом від 25.07.2018 позивач повідомив відповідача про те, що 30.06.2018 закінчився строк дії договору та про необхідність повернення майна з оренди на користь балансоутримувача шляхом підписання акту приймання-передачі.

Посилаючись на те, що орендарем після закінчення строку дії договору оренди орендоване майна за актом приймання передачі повернуто не було, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом та згідно позовної заяви в новій редакції (поданої в порядку усунення недоліків первісно поданої позовної заяви) просить суд зобов`язати відповідача протягом 3-х календарних днів після набрання рішенням законної сили повернути нежитлове приміщення, багажний сарай, площею 18,4 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_2 шляхом складання акту-приймання-передачі та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з орендної плати у розмірі 20953,09 гривень, неустойку у розмірі подвійної орендної плати у розмірі 41646,84 гривень, пеню у розмірі 3757,78 гривень та три відсотки річних у розмірі 802,53 гривень.

Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що ПАТ «Укрзалізниця» не підтвердило переходу до нього права власності на орендоване майно, а тому і підстави для переходу до ПАТ «Укрзалізниця» функцій орендодавця за відповідними договорами відсутні, орендоване майно протягом всього часу від моменту укладання договору від 20.10.2006 року перебуває у володінні та користуванні відповідача, а строк дії цього договору неодноразово продовжувався, посилання позивача на додаткові договори, що укладено 03.03.2016 та наступні, в яких стороною-орендодавцем зазначено ПАТ «Укразлізниця» безпідставні, оскільки вони укладалися без сторони основного договору, а саме Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області. Підписи на зазначених договорах відповідачу не належать, зазначені договори ФОП Радченко Н.О. ніколи не укладалися, її підписи в договорах не відповідають її підпису, виконаному нею в паспорті та візуально є різними. Надані позивачем в обґрунтування прав на об`єкт оренди документи факту переходу до позивача права власності не підтверджують, право власності позивача на об`єкт оренди належним чином не зареєстроване, вимога про повернення майна площею 18,4 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_2 не може бути задоволена оскільки у користуванні відповідача перебуває нерухоме майно площею 19,5 кв.м., та яке розташоване за адресою АДРЕСА_3.

Третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях в своїх поясненнях проти задоволення позову заперечували з тих підстав, що укладання ПАТ «Укрзалізниця» та відповідачем додаткового договору від 03.03.3016, відповідно до якого ПАТ «Укрзалізниця» прийняло на себе функції орендодавця відбулося без повідомлення та погодження цього питання із РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях. Сама угода суперечить вимогам законодавства, зокрема ч. 4 ст. 10 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та внутрішнього наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 071 від 10.02.2016 «Про деякі питання щодо майна ПАТ «Укрзалізниця». До моменту проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, внесеного до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця», воно залишається державною власністю із відповідним режимом орендних правовідносин, сплати орендної плати тощо. До моменту проведення відповідної державної реєстрації прав позивача підстав стверджувати про перехід до ПАТ «Укрзалізниця» прав та обов`язків орендодавця за договором оренди у розумінні ст. 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не має.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

1. Щодо виникнення у позивача прав орендодавця за договором оренди.

Як вбачається зі змісту додаткового договору від 03.03.2016 позивача визначено орендодавцем нерухомого майна, яке передано у користування відповідача на підставі договору оренди від 20.10.2006 року № 409, укладеного Регіональним відділенням ФДМУ у Київській області та ФОП Радченко Н.О.

Відповідач та третя особа заперечували підставність набуття позивачем прав орендодавця за договором оренди з тих мотивів, що право власності на нерухоме майно, що є предметом договору оренду не було відповідним чином зареєстроване на праві власності за позивачем.

Статтею 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» передбачено особливості утворення позивача, зокрема, він утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (далі - підприємства залізничного транспорту); його статут затверджується Кабінетом Міністрів України; його засновником є держава в особі Кабінету Міністрів України; воно є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» переоформлення правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, внесені до статутного капіталу Товариства, здійснюється протягом двох років з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухоме майно, внесене до статутного капіталу позивача, здійснюється на підставі передавального акта та акта оцінки майна залізничного транспорту, внесеного до його статутного капіталу. Передавальний акт та/або акт оцінки майна залізничного транспорту є документами, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу Товариства.

За змістом статей 1, 2 Статуту позивача, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 735 від 02.09.2015, позивач є юридичною особою, утвореною відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» № 200 від 25.06.2014 та є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Статтею 30 Статуту визначено, що майно позивача складають основні фонди, оборотні засоби, кошти, майнові права, зокрема, право господарського відання майном, переданим товариству на праві господарського відання, інші матеріальні та нематеріальні активи, цінні папери, а також інші активи, відображені в бухгалтерському обліку позивача.

За змістом статті 31 Статуту майно позивача формується, зокрема, за рахунок майна, внесеного засновником до його статутного капіталу.

Згідно зі статтею 32 Статуту, здійснюючи право власності, позивач володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності товариства. Розпорядження майном товариства, в тому числі шляхом списання, відчуження, передачі в користування, оренду, концесію відповідного майна, розпорядження майном, внесеним до статутного капіталу товариства, та майном, набутим товариством під час його господарської діяльності, здійснюється в порядку, встановленому законодавством, з урахуванням обмежень щодо розпорядження таким майном, визначених законом та цим Статутом.

Відповідно до статті 34 Статуту позивач використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, встановлених законодавством. Майно, що є державною власністю і закріплене за позивачем на праві господарського відання, включається до його активів.

З матеріалів справи вбачається, що 18.08.2015 Міністерство інфраструктури України в межах процедури з утворення ПАТ «Українська залізниця» та на виконання вимог Постанови КМ України № 200 від 25.06.2014 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» затвердило зведений перелік майна Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця», що вноситься до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця», що є додатком до Зведеного передавального акту від 06.08.2015, що також затверджений Міністерством інфраструктури України.

Відповідно до Зведеного переліку майна ДТГО «Південно-Західна залізниця», що вноситься до статутного капіталу позивача (пункт 491), до статутного капіталу позивача увійшла будівля сараю багажного ст. Бровари за адресою розташування - АДРЕСА_2.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 21.10.2015 відбулась державна реєстрація позивача.

Визначаючи правові, економічні та організаційні особливості утворення позивача, Закон України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» не змінює правової природи злиття як однієї з форм реорганізації юридичної особи, що врегульоване, зокрема, статтями 104, 106, 107 ЦК України та передбачає перехід майна, прав та обов`язків від юридичних осіб, які реорганізуються, до правонаступників на підставі передавального акту.

Закон України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» також закріплює, що позивач є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, а також передбачає складання відповідного зведеного передавального акту на основі узагальнених даних передавальних актів, складених стосовно цілісного майнового комплексу кожного підприємства залізничного транспорту.

Формування статутного капіталу позивача врегульовано ст. 4 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», яка передбачає внесення до його статутного капіталу, зокрема, майна залізничного транспорту загального користування на підставі обліку його на балансах відповідних осіб без попередньої державної реєстрації права власності на таке майно.

З аналізу вимог ст. 5 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» випливає наявність у позивача обов`язку переоформити правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна, внесені до його статутного капіталу, протягом двох років з дня його державної реєстрації.

Водночас Закон України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» не обумовлює факт переходу від підприємств залізничного транспорту до позивача, як правонаступника, усіх прав та обов`язків на відповідне нерухоме майно, фактом вчинення ним дій з переоформлення правовстановлюючих документів на таке майно, а також не пов`язує момент переходу зазначених прав до позивача з моментом реєстрації за ним таких прав.

Закон України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» не передбачає залишення певних прав щодо зазначеного майна (управління, розпорядження) у підприємств залізничного транспорту до їх переоформлення позивачем, а також не встановлює правових наслідків невиконання позивачем зазначеного обов`язку протягом установленого строку, зокрема у вигляді припинення його прав щодо відповідного нерухомого майна чи повернення учасників правовідносин правонаступництва у попередній стан з обов`язком поверненням відповідного майна підприємствам залізничного транспорту тощо.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» документами, які підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу позивача, є передавальний акт та/або акт оцінки майна залізничного транспорту.

При цьому позивач набув право власності на майно залізничного транспорту з підстав правонаступництва внаслідок реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту відповідно до закону, що є окремою підставою виникнення прав та обов`язків згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відтак, приймаючи рішення про утворення позивача шляхом реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту та встановлюючи його правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків зазначених підприємств, держава тим самим фактично висловила своє волевиявлення щодо переходу до позивача права власності на відповідне майно, передане державою до його статутного капіталу, у тому числі права самостійно виступати орендодавцем такого майна.

При цьому статус позивача як правонаступника відповідних підприємств залізничного транспорту безпосередньо визначений Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та Статутом, які не передбачають можливості запровадження винятків чи обмежень щодо такого правонаступництва, відстрочення набуття права власності на об`єкти нерухомого майна тощо.

Виходячи з викладеного, не вчинення позивачем дій щодо переоформлення правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, внесені при його створенні до статутного капіталу, не може бути підставою для висновку про відсутність переходу до нього відповідних речових прав від підприємств залізничного транспорту, які мають бути припиненими внаслідок такої реорганізації.

Аналогічні висновки викладено у Постанові Верховного Суду 23.06.2020 по справі № 904/5881/18

З огляду на встановлені судом обставини щодо затвердження Міністерством інфраструктури України 18.08.2015 зведеного передавального акту та зведеного переліку майна ДТГО «Південно-Західна залізниця» та проведення 21.10.2015 державної реєстрації позивача, суд приходить до висновку, що на дату укладення Додаткової угоди від 03.03.2016 позивач володів нерухомим майном, що було предметом договору оренди від 20.10.2006 року № 409 на праві власності.

Враховуючи вищевикладені висновки та набуття позивачем права власності на нерухоме майно до укладення додаткового договору від 03.03.2016, суд приходить до висновку, що до укладення вказаного правочину у спірних правовідносинах відбулась заміна сторони у договорі оренди від 20.10.2006 року № 409, а саме до позивача перейшли права орендодавця за цим договором у тому ж обсязі та на умовах, які мало Регіональне відділення Фонду державного майна України в Київській області.

З цих же мотивів суд відхиляє заперечення третьої особи, що її не було залучено до участі в процесі внесення відповідних змін до укладеного ним договору оренди.

Заперечення відповідача та третьої особи з посиланням на положення ч. 4 ст. 10 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та внутрішнього Наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 071 від 19.02.2016 про те, що до затвердження Кабінетом Міністрів України відповідного порядку передачі майна, що внесено до статутного капіталу позивача, позивач був позбавлений повноважень внесення відповідних змін до діючих договорів оренди судом відхиляються з наступних мотивів.

Відповідно до внутрішнього Наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 071 від 19.02.2016 керівникам структурних підрозділів апарату Товариства, регіональних філій, філій заборонено вчиняти будь-які дії щодо передачі в оренду основних засобів та нематеріальних активів, внесених до статутного капіталу позивача, до визначення відповідного порядку Кабінетом Міністрів України.

При цьому, не визначення Кабінетом Міністрів такого порядку не означає відсутності у позивача правомочностей на приведення у відповідність із набуттям ним прав та обов`язків підприємств залізничного транспорту, які мають бути припиненими внаслідок проведеної реорганізації, вже існуючих договорів оренди, що було укладено до моменту утворення ПАТ «Укрзалізниця».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що внаслідок набуття позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна, що був предметом договору оренди від 20.10.2006 року № 409, додатковий договір від 03.03.2016 є належною правовою підставою для висновків про набуття позивачем прав та обов`язків орендодавця орендованого майна.

2. Щодо заперечень відповідача з приводу не підписання ним із позивачем додаткового договору від 03.03.2016 та інших договорів про внесення змін до договору оренди від 20.10.2006 року № 409.

Як вбачається із відзиву на позовну заяву, заперечуючи проти позову з мотивів не набуття позивачем права власності на об`єкт оренди, та, відповідно, відсутності у нього повноважень на укладання додаткового договору від 03.03.2016, яким позивача визначено орендодавцем, відповідач, одночасно, посилається і на той факт, що він зазначений договір не підписував, як не підписував і інші договори про внесення змін до договору оренди від 20.10.2006, стороною в яких був позивач.

При цьому відповідач посилається на ту обставину, що його підпис на цих договорах, вочевидь, не відповідає оригінальному підпису відповідача, вчиненому ним власноруч у паспорті.

З приводу зазначених заперечень відповідача суд приходить до наступних висновків.

За змістом ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Стверджуючи про факт не підписання зазначених договорів відповідач в перебігу розгляду справи жодних належних та допустимих доказів, що могли б зазначені обставини підтвердили не надав.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач спростовуючи факт підписання договорів надав суду лише копію свого паспорта та виходив з того, що візуальний порівняльний аналіз підпису відповідача у паспорті із підписами відповідача у відповідних договорах може бути достатньою підставою для висновків про те, що такі договори відповідачем не укладалися (не підписувалися).

З огляду на викладені вище стандарти доказування та вимоги до доказів, суд приходить до висновку, що зазначені заперечення відповідача не можуть бути прийняті судом до уваги, адже здійснення судом порівняльного аналізу підпису відповідача у різних документах, що складалися у різні часи до компетенції господарського суду не входить та висновки суду по справі на такому аналізі ґрунтуватися не можуть.

При цьому суд звертає увагу на ту обставину, що, здійснивши огляд підпису відповідачки на документах, що було додано до відзиву на позовну заяву, зокрема що міститься на договорі про відшкодування орендарем витрат балансоутривача від 06.04.2009 (т. 1 а.с.а.с. 136-138), листах від 23.12.2019, 03.12.2019, 11.02.2020 (т. 1 а.с. 150-153) то вони також, вочевидь, не співпадають із підписом відповідача, що міститься в паспорті, хоча факт їх підписання відповідач не заперечує та саме ним їх було долучено до відзиву на позовну заяву.

Отже, пропонуючи суду здійснити порівняння підписів що містяться в договорах про внесення змін до договору оренди починаючи з додаткового договору від 03.03.2016 та наступних із підписами в паспорті, відповідач одночасно сам демонструє можливість відмінності підписів у певних документах, факт підписання яких ним не заперечується, від підпису, що міститься в паспорті.

Наведене додатково свідчить про недопустимість обгрунтування прийнятого рішення результатами проведеного судом порівняльного аналізу підпису відповідача, що міститься в різних документах, а тому суд вважає, що доводи про підписання відповідачем додаткового договору від 03.03.2016 ним не спростовано належними, допустимими та достовірним доказами.

А суперечлива поведінка відповідача з огляду на положення ст. 74 Господарського процесуального кодексу України скоріше свідчить про факт підписання відповідачем зазначених договорів ніж про їх не підписання.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу і на інший прояв суперечливості у поведінці відповідача.

Так, в матеріалах справи наявні відповіді відповідача на претензії позивача від 23.10.2018 та від 18.07.2019 (т. 2 а.с.а.с. 91-93;96-98).

В зазначених відповідях відповідач не заперечував факт підписання із позивачем додаткового договору від 03.03.2016, акту приймання-передачі від 03.03.2016 та інших додаткових договорів, укладених після 03.03.2016.

Відповідач посилався лише на нікчемність зазначених договорів з огляду на інформацію отриману ним вже після їх укладення про не проведення державної реєстрації права власності позивача на об`єкт оренди.

Тобто відповідач у своїх відповідях на претензію не вказував на те, що ним зазначені договори взагалі не підписувалися. Навпаки він цитує зміст зазначених договорів чим демонструє свою обізнаність із приводу правовідносин, що обумовлені укладеними договорами.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Аналогічний принцип закладено і в п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України.

Наведене дає підстави для висновку, що учасник цивільних правовідносин, реалізуючи свої права та здійснюючі повноваження має діяти добросовісно та розумно, з повагою ставитися до прав та інтересів іншої сторони.

Надаючи оцінку поведінці відповідача, суд вважає за потрібне вдатися до застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), в основу якої закладено правило, згідно із яким поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Судом встановлено, що заперечення відповідача проти позову ґрунтуються, зокрема на твердженнях про те, що підпис у додатковому договорі від 03.03.2016 та інших угодах після цієї дати відповідачу не належать. Тим самим відповідач допускає факт підроблення його підпису у зазначених договорах.

Втім попередня поведінка відповідача, яка полягала у безпосередньому користуванні орендованим майном, сплаті орендної плати на користь отримувача коштів, реквізити якого було викладено, зокрема в додатковому договорі від 03.03.2016 та в наступних угодах, підписання актів прийому-передачі виконаних робіт (послуг) щодо оренди з особою, що визначена відповідними додатковими договорами як особа, що уповноважена діяти від імені ПАТ «Укрзалізниця» та, власне, у не запереченні самого факту підписання додаткового договору від 03.03.2016 та наступних договорів є свідченням не добросовісної поведінки відповідача, що була проявлена зокрема під час подання відзиву на позовну заяву та викладення тверджень про не підписання зазначених договорів та їх вірогідну фальсифікацію.

З урахуванням викладеного, вище суд відхиляє аргументи відповідача про те, що додатковий договір від 03.03.2016 та наступні додаткові договори від 29.06.2016, 30.09.2016, 29.12.2016, 25.05.2017, 22.12.2017, 09.01.2018 про зміни договору оренди від 20.10.2006 року № 409 ним не підписувалися, з огляду на їх недоведеність та суперечливість.

3. Щодо позовних вимог про зобов`язання повернути об`єкт оренди.

3.1. Щодо визначення дати припинення договору оренди.

Позивач просить зобов`язати відповідача повернути орендоване приміщення протягом 3-х календарних днів після набрання рішенням законної сили шляхом складання акту приймання-передачі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, в цій частині, позивач посилається на те, що договір оренди від 20.10.2006 року № 409 із відповідними змінами до нього припинив свою дію 30.06.2019.

Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, в цій частині, суд приходить до наступних висновків.

Останні зміни до договору оренди від 20.10.2006 року № 409 було внесено сторонами 09.01.2018 та встановлено кінцеву дату строку дії договору - 31.03.2018.

Як зазначає позивач в позові, 25.07.2018 позивач направив на адресу відповідача лист (т. 1 а.с.40), в якому зазначив про припинення 30.06.2018 строку дії договору та вимагав повернення балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі.

Втім, доказів на підтвердження факту направлення зазначеного листа на адресу відповідача позивачем до матеріалів справи долучено не було, отже суд позбавлений можливості достеменно пересвідчитися в тому, що такий лист дійсно на адресу відповідача направлявся та ним отримувався.

За змістом п. 10.7 договору оренди чинність цього договору припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до п. 10.6 договору оренди, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Зазначене положення договору повністю відповідає положенням ст. 764 Цивільного кодексу України, ст. 284 Господарського кодексу України та ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

В додатковому договорі від 09.01.2018 сторони виклавши у новий редакції п. 10.1. договору оренди та встановивши строк його дії з 01.01 2018 - 31.03.2018 остаточно визначили строк дії договору оренди тривалістю у три місяці.

Стверджуючи про припинення строку дії договору 30.06.2018, позивач, ймовірно виходив саме із положень п. 10.6 договору оренди, а саме про те, що оскільки протягом місяця (протягом квітня) після закінчення строку на який договір було укладено (до 31.03.2018) жодна зі сторін не заперечувала проти продовження його дії, то він продовжив свою дію на той самий строк - три місяці та на тих саме умовах. Та, відповідно, наступною датою закінчення строку дії договору позивач справедливо вважав 30.06.2018.

Поряд із цим, як вбачається з матеріалів справи, та не заперечувалося сторонами, відповідач продовжував користуватися орендованим майном після спливу цього строку, тобто після 30.06.2018, а тому для тверджень про припинення договору саме 30.06.2018 позивач мав би довести, що ним було направлено на адресу відповідача відповідну заяву про заперечення проти продовження такого користування протягом липня 2018.

Заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних правовідносин.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини 3 ст. 202 Цивільного кодексу України.

У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту.

Зазначені висновки викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 по справі № 910/719/19.

Як вже зазначалося, посилання позивача на те, що 25.07.2018, тобто протягом одного місяця після закінчення строку дії договору (30.06.2018) він направив на адресу позивача відповідний лист із вимогою про повернення орендованого майна, належними доказами не доведений. У суду відсутні можливості дійти висновку, що відповідна заява позивача була доведена до відома відповідача у той спосіб, як то вимагається для настання наслідків, обумовлених цим одностороннім правочином. А тому, суд позбавлений і можливості дійти висновку про те, що договір припинив свою дію саме 30.06.2018.

З огляду на це, а також на визначений сторонами у додатковому договорі від 09.01.2018 строк дії договору, що становить 3 місяці, суд приходить до висновку, що після 30.06.2018 строк дії договору було продовжено на той самий строк, а саме до 30.09.2018, адже доказів направлення на адресу відповідача заяви від 25.07.2018 про заперечення проти продовження дії договору після 30.06.2018 позивачем суду представлено не було.

Поряд із цим, як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2018 позивач звернувся до відповідача із претензією (т. 2 а.с.а.с. 88-90), зі змісту якої суд вбачає що позивач, посилаючись на вже настання факту припинення договору 30.06.2018, заперечував проти продовження наступного користування відповідачем орендованим майном та виклав вимогу про його повернення та сплату неустойки.

В своїй відповіді на зазначену претензію (т. 2 а.с.а.с. 91-93) відповідач підтвердив факт її отримання 23.10.2018, а тому суд приходить до висновку, що з огляду на те, що позивач протягом місяця після закінчення строку дії договору (30.09.2018) чітко зазначив відповідачу про свої заперечення проти продовження користування орендованим майном, відповідач із такою вимогою був ознайомлений, то, не дивлячись на те, що в тексті претензії позивач посилався на факт припинення договору 30.06.2018, тим не менш, волевиявлення позивача, що було сформульовано в зазначеній претензії дає підстави стверджувати про те, що в ній викладено заперечення проти наступного продовження дії договору у розумінні п. 10.6 договору оренди та положень ст. 764 Цивільного кодексу України, ст. 284 Господарського кодексу України та ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

При цьому судом враховано, що чинне законодавство не передбачає спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення. Не визначено відповідної форми такого повідомлення і в тексті договору оренди.

Тим не менш, застосовуючи той же принцип, про який було згадано вище, про те, що орендар має бути повідомлений про волевиявлення орендодавця про припинення договору оренду у спосіб, який може зафіксувати реалізацію орендодавцем такого волевиявлення та обізнаність орендаря про його таке волевиявлення, суд приходить до наступного висновку.

В контексті добросовісної та послідовної поведінки позивача, його претензія від 13.10.2018, яка, як зазначає сам відповідач у відповіді на неї, була ним отримана цього ж дня, дає суду можливість дійти висновку, що датою припинення договору оренди є 30.09.2018, адже протягом одного місяця від цієї дати позивач чітко визначив свої заперечення проти наступного продовження строку дії договору, продовження користування відповідачем орендованим майном та висловив вимогу про його повернення.

3.2. Щодо повернення орендоване майно.

Так, обов`язок щодо повернення орендованого майна у разі припинення договору визначений сторонами в п. 5.6. договору оренди.

Судом встановлена дату припинення договору оренди - 30.09.2018.

Положення ст. 291 Господарського кодексу України, ст. 785 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлюють обов`язок орендаря у разі припинення договору оренди негайно повернути орендоване майно орендодавцю у стані, в якому воно було одержано.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Згідно п. 2.4. договору оренди у разі припинення цього договору майно повертається орендарем балансоутримувачу за актом приймання-передачі.

Встановивши, що договір оренди припинився 30.09.2018 та приймаючи до уваги, що відповідач свого обов`язку щодо повернення майна не виконав, суд приходить до висновку про підставне звернення позивача до суду із розглядуваним позовом в частині вимог про зобов`язання відповідача повернути орендоване майно в примусовому порядку.

3.3. Щодо розбіжностей у адресі та площі об`єкту оренди.

В позовній заяві, в редакції, поданій на адресу суду в порядку усунення недоліків первісно поданої заяви, позивач просить суд зобов`язати відповідача повернути позивачу протягом 3-х календарних днів після набрання судовим рішенням законної сили окреме індивідуально визначене нерухоме майно-нежитлове приміщення, багажний сарай, площею 18,4 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_2, шляхом складання акту приймання-передачі.

Відповідач проти позову в цій частині заперечував, окрім іншого, з тих мотивів, що у нього у користуванні перебуває нежитлове приміщення, загальною площею 19,5 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_3.

В матеріалах справи наявний лист відокремленого підрозділу - Київське будівельно-монтажне експлуатаційне управління №1 від 27.08.2012, адресоване РВ ФДМУ по Київській області та відповідачу, в якому повідомлено про зміну адреси об`єкту оренди з АДРЕСА_3 на АДРЕСА_2 та зміну площі приміщення внаслідок проведення його технічної інвентаризації з 19,5 кв.м на 18,4 кв.м.

Поряд із цим доказів на підтвердження направлення зазначеного листа та його отримання адресатами, яких він стосується до матеріалів справи не надано.

Розглянувши зазначені розбіжності суд приходить до наступних висновків.

В додатковому договорі від 03.03.2016 та акті приймання-передачі, складеному на його виконання сторони визначили, що об`єкт оренди знаходиться за адресою АДРЕСА_2, а площа об`єкта становить 19.5 кв.м.

У відповіді на відзив позивач посилався на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.08.2008, багажний сарай, що є предметом договору оренди, є частиною комплексу будівель та споруд, розташованих в АДРЕСА_2, відомості про який зазначені в зведеному переліку майна державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця», складеного на підставі результатів інвентаризації майна станом на 31.07.2014, затвердженого міністром інфраструктури України.

Зі змісту зазначеного свідоцтва про право власності від 05.08.2008 (т. 2 а.с. 108) до складу комплексу будівель в АДРЕСА_2 входить також багажний сарай, Ж-1, 18,4 кв.м.

Жодних відомостей та доказів на підтвердження того, що той об`єкт про повернення якого позивачем подано позов є іншим об`єктом, що в користуванні відповідача не перебуває, відповідачем в перебігу розгляду справи суду не надано, а лише формальне посилання на наявні відмінності, висновків суду про підставність вимог позивача в цій частині не змінюють.

Отже, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині зобов`язання відповідача повернути позивачу індивідуально визначене нерухоме майно-нежитлове приміщення, багажний сарай, площею 18,4 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_2, шляхом складання акту приймання-передачі.

Необхідність встановлення в судовому рішенні строку, протягом якого таке повернення має відбутися, як про це просить позивач, (протягом 3-х днів) судом вбачається безпідставним, адже судом встановлено, що обов`язок відповідача негайно повернути орендоване майно після припинення договору наразі є невиконаним, при всій очевидності його існування, а тому встановлення будь-якого строку, протягом якого майно має бути повернуто є недоречним, адже починаючи ще з 01.10.2018 відповідач мав повернути орендоване майно позивачу і наразі такий обов`язок відповідачем не виконано.

4. Щодо стягнення заборгованості з орендної плати

Так, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати, що нарахована за період з січня 2018 по листопад 2019 включно у розмірі 20953,09 гривень.

Як встановлено ч. 1 ст. 2, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ч. 1 ст. 283, ч. 3 ст.285 Господарського кодексу України та ст.ст.759, 762 Цивільного кодексу України за користування майном на умовах оренди орендар (наймач) має сплачувати орендну плату.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата вноситься орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності. При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до п. 3.1. договору оренди, в редакції додаткового договору від 25.05.2017, орендна плата, визначена на підстав Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1995 №786, за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року становить 578,73 гривень без ПДВ. Орендна плата, визначена за домовленістю сторін, з 01.04.2017 становить 904,00 гривень, без ПДВ.

За змістом п. 3.2. договору оренди, в редакції додаткового договору від 03.03.2018 100% орендної плати перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця. Одержувачем коштів визначено - Виробничий підрозділ Київського будівльно-монтажного експлуатаційного управління регіональної філії «Південно-західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», а в редакції додаткового договору від 09.01.2018 одержувачем коштів визначено Виробничий підрозділ «Київське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» ПАТ «Укрзалізниця».

За змістом п.3.3. договору оренди орендна плата перераховується щомісяця, не пізніше 10 числа наступного місяця з врахуванням індексу інфляції.

Таким чином, відповідач не мав жодних підстав для ухилення від виконання обов`язку із здійснення орендних платежів щомісячно до 10 числа наступного місяця відповідно до п.3.1.-3.3. договору оренди.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України та ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається лише часткове виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань в частині внесення орендної плати за користування орендованим майном.

Як вже зазначалося загальна сума стягуваної заборгованості з орендної плати становить 20953,09 гривень, яка нарахована позивачем за період з січня 2018 по листопад 2019 включно.

Поряд із тим, як встановлено судом, договір оренди припинився 30.09.2018.

Із припиненням дії договору оренди правові підстави для продовження нарахування орендної плати після цієї дати вбачається судом безпідставним.

Суд вважає, що орендну плату орендодавець може нараховувати, орендар сплачувати чи стягувати її з орендаря в судовому порядку можна лише за період дії договору оренди аж до моменту його припинення, тобто в межах чинного договору оренди, адже саме договір оренди є належною правовою підставою для проведення такого нарахування та/чи сплати.

З моменту припинення договору оренди припиненими слід вважати і зобов`язання орендаря зі сплати орендної плати на майбутнє, а саме за час фактичного безпідставного користування майном до його повернення орендодавцеві. Як вбачається, умовами розглядуваного договору оренди не передбачено обов`язку орендаря сплачувати орендну плату після припинення договору.

За час неправомірного утримання орендованого майна та неповернення його орендодавцю після припинення договору оренди, для орендаря настають наслідки у вигляді обов`язку зі сплати неустойки, яка обраховується у розмірі подвійної орендної плати, що мала б бути нарахована за відповідний період.

Висновки суду щодо позовних вимог про стягнення такої неустойки будуть викладені нижче, адже позивачем пред`явлено вимогу як про стягнення орендної плати, так і про стягнення орендної неустойки.

Отже, з урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати можна вважати підставно нарахованими та пред`явленими до стягнення за період лише до 30.09.2018.

З наданого позивачем розрахунку (т. 1 а.с. 48), а також інших первинних документів, зокрема актів прийому-передачі, що, як вбачається, підписані і з боку відповідача та долучених до матеріалів справи саме відповідачем (т. 1 а.с.а.с. 211, 214, 217, 219, 222, 224), судом вбачається, що з урахуванням часткової сплати відповідачем орендної плати, залишок суми заборгованості з орендної плати за період з 01.01.2018 по 30.09.2018 становить 3588,59 гривень, та саме в цій частині позовні вимоги суд вважає такими, що підлягають задоволенню, адже лише в цій частині судом вбачається порушення відповідачем свого зобов`язання (неналежним його виконанням) в розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України в частині повної та своєчасної сплати орендної плати за договором оренди.

5. Щодо стягнення неустойки (орендної)

Як вбачається з позову, позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку у розмірі подвійної орендної плати у розмірі 41646,84 гривень, нарахованої за період з 01.07.2018 по 01.12.2019.

Розглянувши позовні вимоги в цій частині, суд приходить до наступних висновків.

За змістом ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, суд погоджується із твердженням позивача про те, що від моменту припинення договору оренди у нього виникає право на нарахування такої неустойки до моменту повернення майна з оренди.

Поряд із цим, як вже зазначалося, договір оренди слід вважати припиненим з 30.09.2018, а не з 30.06.2018, як про це зазначає позивач, а тому правові підстави для проведення нарахування неустойки у розмірі подвійного розміру орендної плати виникають у позивача лише з 01.10.2018.

Здійснивши перевірку розрахунку неустойки, здійсненого позивачем але із урахуванням висновків суду щодо допустимого періоду її нарахування (01.10.2018-01.12.2019), суд приходить до висновку про підставне проведення нарахування неустойки у розмірі 34728,90 гривень та саме в цій частині позовні вимоги щодо стягнення неустойки підлягають задоволенню судом.

Надаючи належну юридичну оцінку доводам позивача про допустимість та можливість здійснення одночасного нарахування як орендної плати за договором так і неустойки за правилами ст. 785 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість.

Так, ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Таким чином неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 Цивільного кодексу України.

Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення, що суперечить положенням ст. 61 Конституції України.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі № 910/12949/16 та від 17.12.2018 у справі № 906/1037/16.

Крім того, як вже зазначалося, одночасне нарахування і орендної плати і неустойки за один і той самий період є не можливим з огляду на те, що орендна плата може нараховуватися лише протягом строку дії договору оренди, із припиненням якого таке нарахування припиняється. Із припиненням договору оренди, у орендаря виникає лише обов`язок щодо негайного повернення орендованого майна і лише у разі невиконання такого обов`язку орендодавець набуває право на нарахування неустойки.

6. Щодо стягнення пені та 3% річних

6.1 Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 3757,78 гривень, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи нарахування заявленої до стягнення суми пені здійснено на підставі п.3.5 договору оренди, що зумовлено порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасної сплати орендної плати.

Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

Згідно з приписами ч.2 ст. 193, ч.1 ст. 216 та ч.1 ст. 218 Господарського кодексу України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст. 217, ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України є штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня).

Розмір штрафних санкцій за приписами ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Заявлену до стягнення пеню позивачем нараховано на підставі п.3.5 договору, за умовами якого орендна плата, перерахована несвоєчасно або в не повному обсязі стягується відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

За результатом проведеної судом перевірки, та приймаючи до уваги висновки суду, щодо визначення періоду протягом якого позивач мав нараховувати оренду плату (до моменту припинення договору) судом встановлено, що сума пені, в межах періоду нарахування, визначеного позивачем є такою, що підлягає задоволенню у розмірі 586,61 гривень.

6.2. Розглядаючи позов в частині стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних у сумі 802,53 гривень за заявлений позивачем період прострочення, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За результатом проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку 3% річних, з урахуванням виковку суду щодо допустимого періоду нарахування позивачем орендної плати суд приходить до висновку про підставність вимог позивача про стягнення 3% річних лише у розмірі 132,67 гривень та саме в цій частині позовні вимоги щодо стягнення 3% річних підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат та з огляду на часткове задоволення позову, судовий збір, сплачений у розмірі 4204,00 гривень згідно приписів п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Укрзалізниця» задовольнити частково.

Зобов`язати фізичну особу-підприємця Радченко Наталію Олександрівну ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) повернути акціонерному товариству «Укрзалізниця» (03580, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, код 40075815) в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Укрзалізниця» (03035, м. Київ, Шевченківський район, вул. Льва Толстого, буд. 61, код 41149437) за актом приймання-передачі нежитлове приміщення - сарай багажний, площею 18,4 кв.м., що розміщене за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з фізичної особи-підприємця Радченко Наталії Олександрівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 р.н.) на користь акціонерноого товариства «Укрзалізниця» (03580, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, код 40075815) в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Укрзалізниця» (03035, м. Київ, Шевченківський район, вул. Льва Толстого, буд. 61, код 41149437) 3588,59 гривень заборгованості по орендній платі, 34728,90 гривень неустойки, 586,61 гривень пені, 132,67 гривень 3% річних та 3323,78 гривень судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення».

Повний текст рішення складено та підписано 05.10.2020.

Суддя Р.М. Колесник