ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2020 року м.Дніпро Справа № 908/3326/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Білецької Л.М., Вечірка І.О.

при секретарі судового засідання: Колесник Д.А.

за участю представників сторін:

від Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області: Варфоломєєва Ольга Євгеніївна представник, довіреність №09-29/47 від 22.12.2018 р.;

від Гургури Галини Валентинівни : Гришко Іван Іванович адвокат, ордер серії ЗП №73621 від 05.04.2018 р.;

від Олександрійського відділу державної виконавчої служби м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій обл.: Висоцька Ліна Сергіївна представник, довіреність №152/5 від 11.03.2020 р.;

інші представники сторін у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

розглянувши апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на рішення господарського суду Запорізької області від 01.04.2020 року (повний текст складено 13.04.2020 року) у справі № 908/3326/19 (суддя Науменко А.О.)

за позовом Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ідентифікаційний код юридичної особи 02891463 (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 164)

до відповідача-1 Фізичної особи-підприємця Гургури Галини Валентинівни, РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )

до відповідача-2 Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ідентифікаційний код юридичної особи 35037521 (69002, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, буд. 9-А)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області, ідентифікаційний код юридичної особи 37941997 (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 168)

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 01.04.2020 року у справі № 908/3326/19 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення господарського суду мотивовано тим, що:

- вимоги позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки згідно чинного на момент укладання договору законодавства відповідач-2 (на час укладання договору - Жовтневий відділ державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головного управління юстиції в Запорізькій області), як учасник бюджетного процесу, взяв на себе зобов`язання без погодження з позивачем (на час укладання спірного договору - Головним управлінням юстиції у Запорізькій області), як розпорядником бюджетних коштів, що здійснює матеріальне забезпечення відділу;

- відповідачем-1 заявлено про застосування строку позовної давності;

- факту своєчасного звернення до суду з позовом та обґрунтованості підстав для поновлення строку позовної давності позивач не надав, звернувся з позовом після сплину семи років з дня укладання оскаржуваного договору.

Суд, посилаючись на рішення господарського суду Запорізької області від 09.01.2019 року у справі №908/1654/18, яке вступило в законну силу, зазначив, що Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області було обізнано про укладення оскаржуваного договору, оскільки оплата за вказаним договором була здійснена платіжним дорученням №6985 від 19.08.2015 року, а Жовтневий відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції утримувався Головним управлінням за рахунок коштів державного бюджету і власних коштів не мав, а отже не міг їх перерахувати без погодження з Головним управлінням.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права; не з`ясування обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Скаржник спростовує висновок суду про обізнаність Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області щодо оплати за спірним договором. Посилається на лист Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області від 04.02.2020 року № 07.2-08.1/924, який надано у відповідь на запит позивача. За змістом зазначеного листа рахунок № 3627 було відкрито на ім`я Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, про що свідчить його зазначення у розділі «Реквізити і підписи сторін» згідно договору від 03.03.2012 № 1/12.

На думку позивача, зазначене вище свідчить про те, що грошові кошти в розмірі 54 167,60 грн. у серпні 2015 року були перераховані саме Жовтневим відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції з рахунку, відкритого на його ім`я, без будь-якого погодження чи повідомлення про те Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, що саме по собі виключає можливість позивача дізнатися про існування оскаржуваного договору.

Вважає, що судом при з`ясуванні обставин не враховано, що законодавством встановлено, що кожен відділ ДВС має депозитні рахунки у районних управліннях казначейської служби для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.

Саме з такого рахунку відділу ДВС, без погодження з управлінням як розпорядником, і були перераховані кошти районною казначейською службою. Факт такого перерахування коштів жодним чином не свідчить про обізнаність управління з таким перерахуванням коштів. Управління має свої рахунки в обласній казначейській службі, і з них ніяких перерахувань коштів відповідачу-1 не відбувалось, що не заперечується жодною стороною у справі, і підтверджується матеріалами справи.

Апелянт вважає, що позивачем не був пропущений строк на подачу позовної заяви, оскільки оспорюваний договір двосторонній і про його наявність позивач дізнався з листа начальника Олександрівського відділу державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 29.03.2018 року, в якому було повідомлено про подання Гургурою Г.В. позову про розірвання договору зберігання від 03.03.2012 року №1/12 та відкриття судом провадження у справі.

Скаржник просить суд скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 01.04.2020 року у справі № 908/3326/19. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовну заяву, судові витрати покласти на відповідачів.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Головного управління Державної казначейської служби у Запорізькій області надав клопотання про розгляд справи за його відсутності (том 2 а.с.161- 163).

Представник відповідача-1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів апелянта.

Вказує, що під час розгляду справи №908/1654/18 господарським судом Запорізької області було встановлено відповідність спірного договору нормам законодавства, які діяли на час його укладання, ознак недійсності договору встановлено не було, що стало підставою для задоволення позову Гугруги Г.В. про стягнення заборгованості, 3% річних, інфляційних втрат. Вказане рішення суду виконано в повному обсязі.

Також, посилаючись на вищезгадане рішення у справі №908/1654/18, представник відповідача-1 спростовує доводи апелянта про те, що інформація щодо спірного договору стала відомою позивачу з матеріалів іншої господарської справи - №908/289/18.

Представник Гургури Г.В. вважає, що апеляційна скарга не містить доводів, які конкретно права та законні інтереси позивача порушено спірним договором.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін (том 2 а.с.208-211).

Представник відповідача-2 відзив на апеляційну скаргу не надав. У судовому засіданні просив прийняти рішення на розсуд суду.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши присутніх представників сторін, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення змінити в мотивувальній частині виходячи з наступного:

З матеріалів справи вбачається, що 03.03.2012 року Жовтневим відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі - поклажодавець) та Фізичною особою-підприємцем Гургурою Галиною Валентинівною (далі - зберігач) укладено договір зберігання №1/12, за умовами якого зберігач зобов`язується зберігати річ (рухоме майно):

1) папірорізувальна машина - Адаст MS115-1 - 2006 р.в.;

2) комп`ютер - APPLE - 2007 р.в.;

3) папірорізувальна ротаційна машина - 2LR2120 - 2006 р.в.;

4) монтажний стіл - LUTH GRAFISK A.G. - 2006 р.в.;

5) офсетна машина - ROLAND PRACTICA-00 AG - 2006 р.в.;

6) друкувальна машина - MAN ROLAND 202 ТОВ - 2006 р.в.;

7) прес друкувально-позолотний - БПП-75 - 2006 р.в.;

8) прес сапожний - ПКП-16 - 2006 р.в.;

9) брошурувальник - RENZ SRW - 2007 р.в.;

10) брошурувальник - RENZ SRW - 2007 р.в.;

11) ламінатор - RNH 380 - 2007 р.в.;

12) проявочний процесор - HOWSON ALGRAPHY - 2006 р.в.;

13) рама копіювальна - ФК-66 - 2006 р.в.;

14) свердлильний станок - 2М112 - 2006 р.в. (далі - майно), що належить ПП "ПКП ЛІГА СМХ", яке передане їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути його поклажодавцеві у схоронності.

Місцезнаходження майна - вул. Вишнева, буд. 42, м. Запоріжжя (том 1 а.с.20-30).

Відповідно до п.2.12.1 договору поклажодавець передає на зберігання майно за попередньо складеним актом опису та арешту майна серії №31274794 від 03.03.2012 року.

Розділом 3 договору сторони погодили порядок оплати послуг по зберіганню майна.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору оплата послуг за даним договором здійснюється поклажодавцем згідно акту виконаних робіт по зберіганню майна та виставленого рахунку за узгодженою сторонами цього договору сумою винагороди, а саме: 2% від вартості майна за один місяць зберігання. Оплата послуг зберігача здійснюється після підписання акту виконаних робіт по зберіганню майна протягом 3-х днів.

В п. 3.3 договору сторонами зазначено, що порядок встановлення оплати за цим договором ґрунтується на вимогах п. 5.8.6 Інструкції з проведення виконавчих дій та ч. 3 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження».

Додатковою угодою від 05.04.2012 року до договору сторони визначили, що згідно звіту, складеного суб`єктом оціночної діяльності, вартість майна, зазначеного в п. 1.1 договору, становить 320308,33 грн. Також передбачено, що оплата послуг згідно п. 3.1 договору, здійснюється поклажодавцем згідно акту виконаних робіт по зберіганню майна та виставленого рахунку за узгодженою сторонами цього договору сумою винагороди, а саме: 2% від вартості майна за один місяць зберігання - 6406,17 грн. (том 1 а.с.31).

Звернувшись до суду з позовом, позивач зазначав на недійсність даного договору зберігання на підставі ст. ст. 203, 215, 216, 236 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що, оскаржуваний договір укладений сторонами без погодження з Головним управлінням юстиції в Запорізькій області (як розпорядником бюджетних коштів, що здійснює матеріальне забезпечення відділу), що є обставинами, з якими закон пов`язує визнання недійсним правочину.

Позивач зазначав, що договір зберігання від 03.03.2012 року № 1/12 суперечить вимогам законодавства, зокрема, п. 5.8.6 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15.12.1999 року N 74/5, в редакції на момент укладення угоди 05.03.2012 року, оскільки в договорі встановлена тверда сума оплати послуг зберігання, а також суперечить п. 4.6 Положення про районний, районний у місті, міський (міста обласного значення) міськрайонний відділ державної виконавчої служби, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2007 року № 83/5, в редакції на момент укладення договору 03.03.2012 року; п.п 5.6 - 5.9 п. 5 Положення про Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, місті Києві та місті Севастополі, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 14.02.2007 року №47/5 в редакції на момент укладення спірного договору 03.03.2012 року; ч. ст. 48 Бюджетного кодексу України, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин 03.03.2012 року і діє на теперішній час; пунктам 2.1, 2.2 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 02.03.2012 року№ 309, в редакції на момент укладення спірного договору 03.03.2012 року, ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки Жовтневий відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (на даний час - Олександрівський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області), не мав необхідного обсягу повноважень на укладання спірного договору без погодження з розпорядником бюджетних коштів (на час укладання спірного договору - Головного управління юстиції у Запорізькій області).

Частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що відповідно до цього Закону державними виконавцями є, зокрема, заступник районного, районного у місті, міського (міста обласного значення), міськрайонного управління юстиції - начальник відділу державної виконавчої служби.

Частиною 1 статті 18 вказаного Закону встановлено, що фінансове та матеріальне забезпечення діяльності працівників органів державної виконавчої служби та фінансування витрат на проведення та організацію виконавчих дій здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, порядок формування яких встановлюється Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п.4.6 Положення про районний, районний у місті, міський (міста обласного значення) міськрайонний відділ державної виконавчої служби, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2007 року № 83/5, в редакції на момент укладення договору 03.03.2012 року, відділ утримується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент укладення договору зберігання №1/12 від 03.03.2012 року) передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці,

визначені Законом України «Про державну виконавчу службу»

( 202/98-ВР ) (далі - державні виконавці).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 57 Закону України від 21.04.1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент укладення договору зберігання №1/12 від 03.03.2012 року), було передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального, виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» у вказаній редакції було передбачено, що майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов`язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу. У разі якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім`ї, він одержує за зберігання майна винагороду, розмір якої визначається угодою між зберігачем та державним виконавцем.

З викладеного вбачається, що майно передається на зберігання під розписку, а зберігання майна третіми особами є платним.

Інструкцією з проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року №74/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15.12.1999 року за № 865/4158, в редакції, яка діла на момент укладення сторонами договору зберігання, було передбачено, що майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в пункті 5.6.4 цієї Інструкції, передається на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним державним виконавцем (далі - зберігач), під розписку в акті опису і арешту майна. Копія акта опису і арешту майна видається боржникові та стягувачу, а у випадках, коли обов`язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачеві (п.5.8.1.).

Зберігач, якщо ним призначено не боржника або члена його сім`ї, має право на одержання за зберігання майна винагороду або прибуток від зберігання майна, розмір яких установлюється за угодою зберігача з державним виконавцем, укладеною відповідно до вимог глави 66 Цивільного кодексу України ( 435-15) ( п.5.8.2. Інструкції).

Порядок і умови зберігання арештованого майна, зазначеного в пункті 5.6.4 цієї Інструкції, визначаються Національним банком України за погодженням з Міністерством фінансів України, а щодо іншого майна - Міністерством юстиції України (п.5.8.3).

Майно, на яке було накладено арешт та яке є предметом договору зберігання від 03.03.2012 року, під дію ч.8 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» та п.5.6.4 Інструкції не підпадає.

Відповідно до п.5.8.6.Інструкції розмір винагороди зберігачу встановлюється державним виконавцем за згодою зберігача, але не більше 5 відсотків вартості переданого на зберігання майна за 1 місяць.

Пунктом 3 оспорюваного договору «Оплата послуг по зберіганню майна» не визначено, з яких саме коштів поклажедавцем буде здійснено оплата послуг зберігання.

Між тим, у ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що витрати органів державної виконавчої служби, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.4 ст.41 зазначеного Закону до витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату, серед іншого, перевезення, зберігання і реалізації майна боржника.

Про стягнення з боржника витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Зазначена постанова надсилається сторонам не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ними до суду у десятиденний строк ( п.5 ст.41 Закону).

Згідно листа Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 17.08.2015 року № 23550/6 «Щодо гарантування оплат послуг зберігання», ВДВС підтвердив укладення договору зберігання, складення актів виконаних робіт за послуги зберігання на загальну суму 60372,95 грн. та зазначив, що оплата послуг зберігання буде здійснюватись за рахунок коштів, що надійдуть від реалізації описаного та арештованого майна на підставі актів виконаних робіт за послуги зберігання на загальну суму 60 372,95 грн.

У листі також зазначено, що 16.06.2015 року зазначені кошти перераховано на депозитний рахунок Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області так як відповідно до умов укладеного договору зберігання, управління є солідарним платником оплати послуг зберігання. Договір та підписані акти знаходяться на погодженні в Управлінні фінансового та матеріально - технічного забезпечення ГТУЮ у Запорізькій області (том 1 а.с.133).

Надаючи оцінку вказаному листу, колегія суддів зазначає, що його зміст, складений відповідачем-2, суперечить змісту спірного договору, який не містить доказів того, що Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області є стороною договору та солідарним платником оплати послуг Гургури Г.В ..

Крім того, відсутні підстави для висновку про те, що дані кошти за договором зберігання мали сплачуватись за рахунок державного бюджету, оскільки зміст спірного договору це не визначає, а ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» містить альтертативне визначення походження коштів на оплату послуг зберігання - за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження.

Суд першої інстанції, зазначаючи на правомірність вимог позивача, послався на обставини, встановлені в рішенні господарського суду Запорізької області у справі № 908/1654/18 від 09.01.2019 року. Так, суд зазначив:

«… Вищевикладені обставини, факт укладання договору зберігання від 03.03.2012 № 1/12, зберігання майна у ФОП Гургури Г.В. до 10.05.2018 та обов`язок Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області (на який перейменовано Жовтневий відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції) сплатити за послуги зберігання, та часткової оплати за цим договором (перерахована часткова оплата за послуги зберігання на користь ФОП Гургури Г.В. здійснена саме на підставі договору зберігання 03.03.2012) встановлений судовим рішенням у справі № 908/1654/18, яке набрало законної сили, а тому ці обставини не підлягають доведенню знову при розгляді даної справи на підставі ч. 4 ст. 75 ГПК України, оскільки судове рішення прийнято у спорі між тими ж сторонами та набрало законної сили».

З рішення господарського суду Запорізької області у справі № 908/1654/18 від 09.01.2019 року також вбачається, що матеріали виконавчого провадження №31274794 знищені у зв`язку з закінченням терміну їх зберігання. Відповідно до витягу з електронного реєстру ВП-спецпідрозділ від 07.12.2018 року виконавче провадження №31274794 було завершено у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення).

В зв`язку з знищенням виконавчого провадження неможливо встановити, чи була винесена державним виконавцем постанова про стягнення з боржника витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Однак, як свідчать обставини, встановлені рішенням суду по справі № 908/1654/18, у виконавчому провадженні №31274794 описано та арештовано майно, що належить ПП «ПКП ЛІГА СМХ» на користь ПАТ «Укрсиббанк».

Згідно службової записки від 26.12.2019 року №08-41/325, яка містить посилання на виписку по рахунку від 25.08.2015 року (том 1 а.с.132, 165-166), вбачається, що рух грошових коштів в розмірі 54 167,60 грн. на користь ФОП Гургура Г.В. здійснений з депозитного рахунку Жовтневого відділу ДВС ЗМУЮ №098, призначення платежу у виписці по рахунку вказано: «Стягн.кошт.з ПП «КПК Ліга СМХ» на кор.ФОП Гургура Г.В. ІДННОМЕР_1#, зг.в/д від17.11.09 р. №2375 вид.ЗМНО кер.ст.5,11,17 ЗУ «Про ВП»#, # без ПДВ#.

Вказане дає підстави для висновку, що кошти за зберігання були стягнуті саме з боржниказараховані на депозитний рахунок відповідача-2, а потім перераховані зберегачу.

Начальник Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення - головний бухгалтер Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області у вказаній службовій записці підтвердив, що про рух коштів на суму 54 167,60 грн. на користь ФОП Гургура Г.В. Жовтневому ВДВС ЗМУП (нині це Олександрівський відділ державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області) слід надати копію платіжного доручення або копію виписки (з печаткою органу казначейства).

В апеляційній скарзі позивач підтверджує, що: «… судом при з`ясуванні обставин не враховано, що законодавством встановлено, що кожен відділ ДВС має депозитні рахунки у районних управліннях казначейської служби для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.

Саме з такого рахунку відділу ДВС, без погодження з управлінням як розпорядником, і були перераховані кошти районною казначейською службою».

Наведене вище підтверджує, що:

- сплачені зберігачу Гургурі Г.В. за спірним договором кошти не були коштами державного бюджету;

- жодним нормативним актом на час укладення спірного договору не було передбачено обов`язку державного виконавця погоджувати витрати виконавчого провадження з Головним управлінням юстиції;

- витрати виконавчого провадження (ст.41 Закону України «Про виконавче провадження») та витрати на утримання відділу державної виконавчої служби (п. 4.6 Положення про районний, районний у місті, міський (міста обласного значення) міськрайонний відділ державної виконавчої служби, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2007 року № 83/5) є різними видами витрат; відповідно, до даних правовідносин п.4.6 Положення не підлягає застосуванню;

- оплата послуг зберігача за спірним договором на момент його укладання не перевищує розмір, передбачений п.п.5.8.6 п.5.8 Інструкції з проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року №74/5;

- не доведено позивачем, що у спірних правовідносинах сторонами погоджено, що оплата послуг здійснюється за рахунок бюджетних коштів, оскільки матеріали справи підтверджують, що витрати зі зберігання, які є витратами виконавчого провадження, стягнуто з боржника та сплачено відповідачу 1 відповідачем 2; отже до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення ч.4 ст.48 Бюджетного кодексу України, на що послався суд в оскаржуваному рішенні.

Згідно ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № І4-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

Враховуючи, що при розгляді справи позивач належними та допустимими доказами не підтвердив суду, що за спірним договором оплата послуг зберігача має здійснюватися з державного бюджету, розпорядником якого є позивач, а не з витрат виконавчого провадження, не можна вважати доведеними та обгрунтованими доводи позивача про те, що зобов`язання поклажодавця за спірним договором взято відповідачем-2 за кошти державного бюджету без відповідних бюджетних асигнувань.

Отже, позовні вимоги не доведені і задоволенню не підлягають. Суд в оскаржуваному рішенні дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, однак вимоги позивача не підлягають задоволенню з інших підстав, ніж зазначено господарським судом.

За наведеного апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід покласти на апелянта відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 01.04.2020 року у справі № 908/3326/19 змінити в мотивувальній частині, виклавши його в редакції даної постанови.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови підписано 06.10.2020 року.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: І.О. Вечірко