ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2020 Справа № 917/1108/20

Суддя Киричук О.А. при секретарі судового засідання Тертичній О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПІДПРИЄМСТВО МАТЕРІАЛЬНО - ТЕХНІЧНОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ «ІНЖЕНЕРНИЙ ЦЕНТР «РЕАГЕНТ», 49041, м. Дніпро, вул. Трудових Резервів, 6, Код

до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АвтоКрАЗ», 39631, М. КРЕМЕНЧУК, ВУЛИЦЯ КИЇВСКА, БУД. 62, ПОЛТАВСЬКА ОБЛ.,

про стягнення 692217,86 грн.

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріально-технічного забезпечення "Інженерний центр "Ренегат" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Приватного підприємства "АвтоКраз" про стягнення боргу за Договором купівлі-продажу № 87/13 від 24.01.13 у загальній сумі 69217,86 грн., з яких: основний борг - 45547,06 грн., пеня в розмірі - 15941, 47 грн., 4554,71 грн. штрафу, 1707,13 інфляційних, три відсотки річних у розмірі - 1467,49 грн.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідач неналежним чином не виконує зобов"язання за Договором купівлі-продажу № 87/13 від 24.01.13

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2020р. даний позов був переданий на розгляд судді Киричуку О.А.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін (без проведення судового засідання), запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду надати суду відзив на позов.

Сторони були належним чином та завчасно повідомлені про покладені на них обов`язки, про що свідчать матеріали справи (поштові повідомлення про вручення даної ухвали наявні у матеріалах справи). Крім того, ухвала суду у даній справі була своєчасно розміщена судом в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Поштове відправлення було вручене відповідачу 24.07.2019 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач відзив на позов суду не надав.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Згідно ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Судом враховано, що за ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. За ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд розпочав розгляд справи по суті в установлені строки.

В зв`язку з установленням карантину на усій території України, для забезпечення процесуальних прав сторін, прийняття рішення судом відкладалося.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

Між ТОВ «ПМТЗ «ІНЖЕНЕРНИЙ ЦЕНТР «РЕАГЕНТ», далі Позивачем, та ПАТ «АвтоКрАЗ», далі Відповідачем, було укладено Договір купівлі-продажу від 24.01.2013р. № 87/13, далі Договір № 87/13, з протоколами узгодження розбіжностей від 19.02.2013р. та 25.03.2013р., на купівлю хімічної продукції, далі Товару.

Предметом договору, відповідно до положень п.1 Договору є зобов`язання продавця передати у власність покупцю товар, згідно видаткових накладних, та відповідне зобов`язання покупця такий товар прийняти та оплатити на умовах договору.

Відповідно до п.2.1. Договору вартість ТОВАРУ вказана у відповідних специфікаціях (п.1.1.), які є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п.2.3. Договору ПОКУПЕЦЬ оплачує ТОВАР шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця протягом 20 календарних днів з моменту отримання ТОВАРУ.

Відповідно до п.2.4. Договору максимальна заборгованість по відвантаженому ТОВАРУ не повинна перевищувати 100 000,00 (сто тисяч 00 коп.) грн., яка повинна бути перерахована не пізніше 20 календарних днів з моменту отримання ТОВАРУ.

Відповідно до додаткових угод від 19.12.2016р. № 1, від 13.04.2017р. № 2, від 04.12.2017р. № 3, від 21.12.2018р. № 4, строк дії Договору № 87/13 подовжений до 31.12.2019 р.

Відповідно до п. 9.3. Договору № 87/13 закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від виконання узятих по ньому зобов`язань.

Позивач вказує, що по останнім накладним від 17.05.2019р. № 618 та № 619 та дорученню від 14.05.2019р. № ААЄ 486671 була поставлена хімічна продукція, кислота азотна неконцентрована, далі Товар, на суму 45 547,06 грн. разом з ПДВ.

За твердженням позивача, строк оплати за накладними від 17.05.2019р. № 618 та № 619 закінчився 06.06.2019р. Але до цього часу відповідач за поставлений товар не розрахувався, борг у сумі 45 547,06 грн не оплатив. Прострочка платежу з 06.06.2019 р. по 03.07.2020 р. включно, склала всього 392 дні.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за поставлений товар, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 69217,86 грн., з яких: основний борг - 45547,06 грн., пеня в розмірі - 15941, 47 грн., 4554,71 грн. штрафу, 1707,13 інфляційних, три відсотки річних у розмірі - 1467,49 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні норм ст. 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Суд встановив факт поставки позивачем товару згідно накладних від 17.05.2019р. № 618 та № 619 на суму 45 547,06 грн., що відповідачем при розгляді справи не заперечується.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення п.2.4. Договору максимальна заборгованість по відвантаженому ТОВАРУ не повинна перевищувати 100 000,00 грн., яка повинна бути перерахована не пізніше 20 календарних днів з моменту отримання ТОВАРУ.

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав, зокрема, строк оплати за накладними від 17.05.2019р. № 618 та № 619 закінчився 06.06.2019р.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Твердження позивача про те, що відповідач за поставлений товар не розрахувався, борг у сумі 45 547,06 грн не оплатив, відповідач при розгляді справи не спростовував.

З огляду на викладене, оскільки невиконання зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідач не надав, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 45 547,06 грн основного боргу визнаються судом обґрунтованими.

Крім того, позивачем заявлені до стягнення з відповідача 1707,13 інфляційних за період червень 2019 - червень 2020 р.р., три відсотки річних у розмірі - 1467,49 грн. за період з 06.06.2019 по 03.07.2020.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Факт прострочення відповідачем виконання зобов`язань з оплати отриманого товару підтверджується матеріалами справи та відповідачем жодним чином не спростовується.

Зазначене, з урахування вимог ст. 625 ЦК України надає право позивачу на нарахування 3% річних та інфляційних за таке прострочення.

Згідно з позовною заявою, позивачем нараховано до стягнення з відповідача1707,13 інфляційних за період червень 2019 - червень 2020 р.р., три відсотки річних у розмірі - 1467,49 грн. за період з 06.06.2019 по 03.07.2020.

Перевіривши розрахунки позивача по нарахуванню 3 % річних та інфляційних втрат, суд встановив, що розраховані позивачем 3 % річних та інфляційні втрати не перевищують розрахованих судом сум, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1707,13 інфляційних та три відсотки річних у розмірі - 1467,49 грн. також є обґрунтованими.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 15941, 47 грн. та 4554,71 грн. штрафу.

Щодо вимоги про стягнення пені та штрафу, суд зазначає.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Також, судом враховано, що господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу України, штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Отже, пеня і штраф є різновидами неустойки, які не можна ототожнювати.

Відповідно до п. 6.2. Договору № 87/13 за несвоєчасне виконання своїх зобов`язань Відповідач сплачує Позивачу пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченого зобов`язання за кожний день прострочення виконання, а за прострочення оплати понад 10 днів, Відповідач сплачує Позивачу додатковий штраф у розмірі 10% від вартості простроченого грошового зобов`язання.

Суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2018 у справі № 911/2813/17, від 22 березня 2018 року у справі № 911/351/7, від 17 травня 2018 року у справі № 910/6046/16, від 25 травня 2018 року у справі № 922/720/7, від 09 липня 2018 року у справі № 903/647/17, а відповідно до ч.4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Перевіривши розрахунок штрафу, суд дійшов висновку, що він є арифметично вірним, у зв`язку із чим задовольняє позовні вимоги про стягнення 4554,71 грн штрафу.

При перевірці розрахунку пені, судом з"ясовано, що позивач нарахував пеню у процентному розмірі 0,5% з врахуванням обмежень щодо розміру, встановленого Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", від суми боргу за 392 дні.

Суд зазначає, що оскільки, умовами укладеного між сторонами договору, а саме: п. 6.2 договору, передбачено, що за несвоєчасне виконання своїх зобов`язань Відповідач сплачує Позивачу пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченого зобов`язання за кожний день прострочення виконання, зазначене надає право позивачу на нарахування пені за таке прострочення, однак, з урахуванням обмежень, зокрема встановлених п. 6 ст. 232 ГК України щодо можливого строку її нарахування.

Як зазначено вище, позивачем нараховано пеню за загальний період прострочення з 06.06.2020 по 03.07.2020 включно, що суперечить вимогам п. 6 ст. 232 ГК України.

Крім того, суд зазначає, що позивачем неправильно визначено період прострочення, а саме до періоду прострочення включено день закінчення строку оплати за накладними (06.06.2020).

За розрахунком суду, з врахуванням вимог п. 6 ст. 232 ГК України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правомірними є вимоги про стягнення пені за період з 07.06.19 по 06.12.19 у розмірі 7 594,50 грн., в іншій частині вимог про стягнення пені у позові слід відмовити за необгрунтованістю.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідачем належними доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано, контррозрахунку заявлених до стягнення з нього сум не надано.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову частково, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають основний борг - 45547,06 грн., пеня в розмірі - 7594,50 грн., 4554,71 грн. штрафу, 1707,13 інфляційних, три відсотки річних у розмірі - 1467,49 грн.

Судовий збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача частково у розмірі 1848,52 грн, оскільки позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АвтоКрАЗ», 39631, М. КРЕМЕНЧУК, ВУЛИЦЯ КИЇВСКА, БУД. 62, ПОЛТАВСЬКА ОБЛ., на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПІДПРИЄМСТВО МАТЕРІАЛЬНО - ТЕХНІЧНОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ «ІНЖЕНЕРНИЙ ЦЕНТР «РЕАГЕНТ», 49041, м. Дніпро, вул. Трудових Резервів, 6, Код основний борг в розмірі 45547,06 грн., пеню в розмірі 7594,50 грн., 4554,71 грн. штрафу, 1707,13 інфляційних, три відсотки річних у розмірі 1467,49 грн., 1848,52 грн витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Киричук О.А.