ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2020 року м.Дніпро Справа № 908/219/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач)

суддів: Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» на рішення господарського суду Запорізької області від 12.06.2020р. у справі № 908/219/20

за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» (69034, м. Запоріжжя, вул. Цимлянська, буд. 29-а, )

до відповідача: Головного управління ДПС у Запорізький області (69107, місто Запоріжжя, пр. Соборний, 166, )

про відшкодування немайнової шкоди 14 746,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст обставин справи і ухвали суду першої інстанції.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" звернулось до Господарського суду Запорізької області через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" з позовом про стягнення з ГУ ДПС у Запорізькій області 14 746,00 грн. немайнової шкоди, завданої приниженням честі та гідності (шляхом обвинувачення у несплаті податків).

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.06.2020 р. у справі №908/219/20 в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд зазначив, що позивачем не доведено протиправності дій відповідача у відношенні позивача, які полягають у поширенні стосовно нього недостовірної інформації та, як наслідок, приниженні його ділової репутації, а також наявності немайнової шкоди та її розміру.

2. Короткі узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення - відшкодувати за рахунок держави немайнову шкоду в розмірі річного жалування за 2019 рік уповноваженої посадової особи ГУ ДПС в Запорізькій області 184 535,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає наступне:

- суд помилково прийшов до висновку, що позивачеві було нанесено образу, що поняття образи може стосуватися лише фізичної особи і не застосовується до юридичної особи в розумінні Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», адже держави також не є фізичними особами, але їх можливо образити. Судом взагалі не взято до уваги, що стосовно позивача мав місце наклеп, оскільки існує вірогідність, що звинувачення у несплаті податків може мати наслідком притягнення до кримінальної відповідальності;

- судом не надано оцінки доказам, що відповідачем було вжито достатніх заходів конфіденційності під час повідомлення оспорюваної інформації. Надана інформація є перекрученням обставин, встановлених судовими рішеннями, і таку інформацію поширено серед співвідповідачів та їх представників;

- вважає, що судом зроблено помилковий висновок про те, що позивачем не доведено, яким чином заробітна плата працівника ГУ ДПС стосується наданих цією особою пояснень та не доведено, чому розмір компенсації моральної шкоди визначено в сумі місячної заробітної плати вказаної особи саме на рівні 2018 року;

- вважає хибним твердження Пленуму Верховного Суду України, на які посилався в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, в частині, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію. Таке твердження спростовано Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 10.04.2019 року № 0870/9571/12, з якої вбачається, що посадова особа уповноважена вчиняти дії від імені державного органу, де вона працевлаштована, та не може бути особисто відповідачем у справі, оскільки діяла від імені ГУ ДПС в Запорізькій області.

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.07.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2020 року у справі № 908/219/20 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Запорізької області від 12.06.2020 р. у справі № 908/219/20 слід залишити без змін з наступних підстав.

5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.

До господарського суду Запорізької області через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» до Головного управління ДПС у Запорізькій області, м. Запоріжжя про відшкодування за рахунок держави немайнової шкоди в розмірі 14 746,00 грн.

Позивач звернувся до суду першої інстанції з заявою про зміну підстав позову, зазначивши правовими підставами позову ст.ст. 23, 94, 299 ЦК України, та просив відшкодувати за рахунок держави немайнову шкоду в розмірі 14 746,00 грн., завдану приниженням його ділової репутації (шляхом обвинувачення у несплаті податків).

Мотивуючи заявлені вимоги у даній справі № 908/219/20 позивач посилався на те, що у рамках справи № 908/3100/19 представник відповідача Школова Ю.В. подала заяву, в якій звинуватила позивача у несплаті податків. Це позначено наступними фразами: У зв`язку з несплатою податкових зобов`язань..., ...не сплатило борг "по податковим зобов`язанням, визначеним самостійно в податкових деклараціях". Такі обвинувачення принижують ділову репутацію позивача перед судом та іншими учасниками справи шляхом обвинувачення в події, якої не було: «несплата». Це також ставить за мету поширення такої інформації необмеженому колу осіб. Позивач вважає, що належною компенсацією за приниження його ділової репутації буде платня у розмірі, який держава оплачує такому службовцю щомісяця, а саме: 14746 грн.

6. Доводи, за якими апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2, 5 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 91 ЦК України встановлено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

У статті 94 ЦК України визначено, що юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Наслідками заподіяної немайнової шкоди є приниження репутації, формування негативної оцінки як учасника правовідносин і, як результат, зменшення контрагентів, а отже і майнові втрати.

З аналізу положень законодавства слідує, що моральна (немайнова) шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона полягає у применшенні немайнового блага. Об`єктом правопорушення є немайнове право: здоров`я, честь, гідність, ділова репутація тощо. Термін моральна шкода застосовують переважно до фізичних осіб, тоді як до юридичних осіб застосовується поняття немайнової шкоди. Наслідками заподіяння такої шкоди є приниження репутації, формування негативної оцінки як учасника правовідносин і, як результат, зменшення контрагентів, а отже і майнові втрати. Її наслідками є приниження репутації, формування негативної оцінки як учасника правовідносин і, як результат, зменшення контрагентів, а отже і майнові втрати.

За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами названих правовідносин є особи, які поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність та ділову репутацію або завдає шкоди інтересам громадян чи організацій.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Із змісту ст. 1173 ЦК України слідує, що шкода завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про інформацію», порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.

За змістом ст. 200 ЦК України та ст.1 Закону України «Про інформацію», інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 277 ЦК України поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

В пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено: юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При цьому, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно п.9 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Згідно з п.27 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25.05.2001 № 5).

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 визначено:

- під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (абз. 1 пункту 3);

- відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз. 2 пункту 5).

Згідно з п. 5, 6 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2007 №01-8/184 Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію, визначення змісту ділової репутації залежить від природи її суб`єкта. Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, торгівельних марок та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих неточних або неповних відомостей, до дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської діяльності у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Грошовий еквівалент ділової репутації може бути виражений у формі гудвілу.

Так, згідно з п.п. 14.1.40 статті 14 Податкового кодексу України гудвіл (вартість ділової репутації) нематеріальний актив, вартість якого визначається як різниця між ринковою ціною та балансовою вартістю активів підприємства як цілісного майнового комплексу, що виникає в результаті використання кращих управлінських якостей, домінуючої позиції на ринку товарів, послуг, нових технологій тощо.

Відповідно до змісту ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищенаведені приписи господарського процесуального законодавства та положення ст. 15 ЦК України, особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. На позивача покладено обов`язок обґрунтувати своєї вимоги поданими доказами, тобто, довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Тобто, на час звернення до суду повинно мати місце порушення, невизнання або оспорювання прав та законних інтересів позивача, за захистом яких він звертається. Забезпечення відповідного судового захисту на підставі обґрунтувань та посилань позивача на вірогідність порушення його прав у майбутньому, суперечить діючому законодавству України.

Позов це - вимога позивача про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, яка здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен винести рішення. Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на певні обставини, якими позивач обґрунтовує її, а саме на підставу позову.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4, 5 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

За змістом п. 3 ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Учасники справи зобов`язані надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України також встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами статті 86 цього Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Повідомлення суду оспорюваної інформації не може визнаватись її поширенням. Позивач у вказаній справі, в свою чергу, має право надати суду власні пояснення з обґрунтуванням на спростування доводів відповідача. Відповідна оцінка доводам і міркуванням учасників справи, а також поданим ними доказам, має надаватись судом, який розглядає вказану справу.

Станом на дату розгляду судом даної справи № 908/219/20, справа № 908/3100/19 Господарським судом Запорізької області по суті не розглянута.

При цьому, слід також зазначити, що як вказав сам позивач у позовній заяві, за якою відкрито провадження у даній справі № 908/219/20, відсутність факту несплати позивачем податкових зобов`язань встановлювалось у рішеннях судів (постанова Оружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/7149/15 від 19.05.2015 р., постанова Оружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/25749/15 від 02.02.2016 р., постанова Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 808/2464/17 від 29.11.2017р.).

Згідно частини 3 статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає у межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Враховуючи вище встановлені обставини, висновок місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову за недоведеністю, ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

7. Мотиви відхилення кожного аргументу.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання скаржника на Практику розгляду справ про наклеп та образу честі у Державному Сенаті Української Держави у 1918 році за часів дії законодавства Катерини Другої та використання зазначеної практики при здійсненні обґрунтування розрахунку розміру шкоди, заподіяної діловій репутації юридичної особи, оскільки згідно статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 5 статті 269 ГПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Таким чином, заявлена позивачем сума в розмірі 184 535,00 грн. в апеляційній скарзі не підлягає задоволенню, оскільки предметом позову при розгляді справи судом першої інстанції заявлено немайнову шкоду, оцінену позивачем в розмірі 14 746,00 грн.

Під час розгляду цієї справи скаржником не доведено, що стосовно нього мало місце поширення недостовірної інформації, що порочить і принижує ділову репутацію ТОВ «Технохімреагент», не доведено причинного зв`язку між діями відповідача та розміром заявленої позивачем розміру шкоди, не обґрунтовано розмір заявленої до стягнення немайнової шкоди. Тому колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, доводи скаржника є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції.

8. Чи були і ким були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси особи, за захистом яких вона звернулася до суду.

Право скаржника не порушено.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 12.06.2020 року у справі № 908/219/20 є обґрунтованим та винесено з додержанням норм матеріального та процесуального права, що в силу ст. 276 ГПК є підставою для залишення апеляційною скарги без задоволення,, рішення - без змін.

10. Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, приймаючи до уваги, що позивач у даній справі за подання позову про відшкодування за рахунок держави шкоди та за подання апеляційної скарги звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат у даній справі не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-280, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» на рішення господарського суду Запорізької області від 12.06.2020 р. у справі №908/219/20 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 12.06.2020 р. у справі №908/219/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя Т.А. Верхогляд