ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2020 року м.Дніпро Справа № 908/3178/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Антоніка С.Г. (доповідач),

суддів: Кощеєва І.М., Дарміна М.О.,

секретар судового засідання: Ревкова Г.О.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Офісу великих платників податків державної податкової служби, м. Київ та Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» на рішення Господарського суду Запорізької області від 07.07.2020 року (суддя Боєва О.С., повний текст рішення складено ті підписано 13.07.2020р.) у справі №908/3178/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» (69034, м.Запоріжжя, вул. Цимлянське, буд. 29-а)

до відповідача-1 - Офісу великих платників податків державної податкової служби, м. Київ

відповідача-2 - Управління державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізькій області

про відшкодування немайнової шкоди в розмірі 50349, 20грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області від Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" надійшла позовна заява про відшкодування за рахунок держави немайнової шкоди в розмірі 50 349,20 грн., завданої бездіяльністю міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників, щодо виконання рішень Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/7149/15 та Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 808/771/18, та відсутністю для державних службовців Офісу обов`язковості судових рішень.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 07.07.2020 позов в частині позовних вимог до відповідача-1 Офісу великих платників податків Державної податкової служби, - задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ «Технохімреагент» немайнову шкоду в розмірі 8011 грн. 00 коп. В іншій частині позовних вимог до Офісу великих платників податків Державної податкової служби - відмовлено. У задоволенні позову до відповідача-2 -Управління державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області - відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, господарський суд послався на те, що в даному випадку матеріалами справи підтверджується бездіяльність відповідача-1, що виразилася у неправомірному ухиленні останнього протягом тривалого часу від виконання обов`язку, що виникло з рішення суду у справі №826/7149/15, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання на всій території України, а, отже, наявна протиправна форма поведінки, внаслідок якої порушуються права позивача.

Не погодившись з рішенням господарського суду, Офіс великих платників податків державної податкової служби звернувся до Центрального апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

- позивач посилається на лист Офісу великих податків ДФС України від 29.08.2016 №1917/10/28-10-17-1-23 та рішення Окружного адміністративного суду м.Києва, однак вказані документи до позовної заяви не додані;

- розрахунок моральної шкоди, здійснений шляхом множення суми стягнення, визначеної рішеннями судів у справах №826/7149/15 та 808/771/18 на кількість місяців невиконання є безпідставним та не підлягає задоволенню;

- відповідно до резолютивної частини рішень у справах №826/7149/15 та 808/771/18 визнано протиправним та скасовано податкові вимоги і рішення про опис майна, між тим, позивач вимог щодо коригування суми боргу або її списання у вказаних справах не заявляв і судові рішення не містять таких вказівок;

- відповідач-1 не здійснював дій, які б порушували інтереси та права позивача, його вина у невиконанні судових рішень відсутня.

Просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач звернувся також з апеляційною скаргою. В апеляційній скарзі зазначив, що по своїй суті рішення суду є законним. Але вважає, що не було законодавчих підстав здійснювати розрахунок компенсації, який здійснив суд. Оскільки законодавством не визначено розмір компенсації за невиконання судового рішення, вважає за доцільне керуватись загальними засадами законодавства, яке діяло у 1918 році і визначити компенсацію у розмірі річного податку 8 681 027 грн. У зв?язку з цим просить змінити рішення та стягнути зазначену вище суму.

Ухвалою колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду від 21.08.2020 року ухвалено відкрити апеляційне провадження у справі №908/3178/19 за скаргою Офісу великих платників податків державної податкової служби, а ухвалою від 22.09.2020р. за скаргою ТОВ «Технохімреагент» та ухвалено розгляд апеляційної скарги провести в судовому засіданні.

Згідно з ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2015 у справі №826/7149/15 задоволено позов ТОВ «Технохімреагент» до Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків, визнано протиправним та скасовано податкову вимогу від 10.03.2015 №23-11 та рішення від 10.03.2015 №5410/10/28-10-23-26 про опис майна.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2015 дана постанова залишена без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.08.2015 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міжрегіонального головного управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.05.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2015 у справі № 826/7149/15.

Таким чином, Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2015 у справі № 826/7149/15 набрала законної сили 22.07.2015.

В подальшому ТОВ «Технохімреагент» звернулося до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Міжрегіонального головного управління ДФС Центрального офісу з обслуговування великих платників про скасування реєстрації податкової застави згідно із актом опису майна №8 від 21.05.2015, шляхом припинення реєстрації податкової застави, зареєстрованої 27.05.2015 за №15361940, за яким було відкрито провадження у справі № 808/771/18.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2018 у справі №808/771/18 адміністративний позов задоволено частково. Так, відповідно до змісту даного рішення, в обґрунтування позову позивач вказував, що 27.05.2015 за номером 15361940 Міжрегіональним головним управлінням ДФС Центральним офісом з обслуговування великих платників зареєстровано у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна податкову заставу згідно з актом опису майна від 21.05.2015 за № 8, на підставі рішення Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби Центрального офісу з обслуговування великих платників про опис майна у податкову заставу від 10.03.2015 №5410/10/28-10-23-26. При цьому, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/7149/15 визнано протиправним та скасовано вказане рішення від 10.03.2015 №5410/10/28-10-23-26 та податкову вимогу від 10.03.2015 №23-11. Однак до теперішнього часу судове рішення не виконане ані в частині скасованої податкової вимоги, ані в частині скасованого рішення про опис майна у податкову заставу. До державного реєстру обтяжень не внесено відомостей про скасування рішення, яке було підставою для опису майна.

Під час розгляду справи № 808/771/18 судом встановлено наявність вищевказаних позивачем обставин щодо визнання протиправними та скасування Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2015 року у справі №826/7149/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2015, податкової вимоги Міжрегіонального головного управління ДФС Центрального офісу з обслуговування великих платників від 10.03.2015 №23-11 та рішення від 10.03.2015 №5410/10/28-10-23-26. Тобто вказаним судовим рішенням було скасовано рішення, яке стало підставою для обтяження рухомого майна у податкову заставу.

Також цим рішенням встановлено, що відповідно до абз.3 п.1 Положення про Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби, затвердженого наказом Державної фіскальної служби № 504 від 09.06.2016, Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби є правонаступником всіх прав і обов`язків Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків. Таким чином, для проведення державної реєстрації припинення публічного обтяження №15361940 від 27.05.2015 відомості про обтяження рухомого майна вносяться до Реєстру податковим керуючим Офісу великих платників податків ДФС за допомогою програмних засобів ведення цього Реєстру на підставі сформованої ним заяви.

За наслідками досліджених обставин у справі № 808/771/18, суд з метою належного захисту прав позивача, прийшов до переконання про необхідність виходу за межі позовних вимог та часткового задоволення адміністративного позову, шляхом зобов`язання Офісу великих платників податків ДФС у порядку, передбаченому п.6 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №830 від 05.07.2004, подати до Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомості про припинення публічного обтяження у вигляді податкової застави майна ТОВ «Технохімреагент» згідно акту опису майна №8 від 21 травня 2015 року, зареєстрованої 27 травня 2015 року за №15361940.

Відповідно до відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29.01.2019 по справі №808/771/18 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2018- залишено без змін.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 20.09.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 3 вересня 2018 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року у справі № 808/771/18.

Таким чином, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2018 у справі № 808/771/18 набрало законної сили 29.01.2019, що також відображено в реєстрі судових рішень.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 28.10.2019 ВП № 59956141 закрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 808/771/18, виданого Запорізьким окружним адміністративним судом 19.02.2019, про зобов`язання Офісу великих платників податків ДФС подати до Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомості про припинення публічного обтяження у вигляді податкової застави майна ТОВ «Технохімреагент», у зв`язку з виконанням рішення суду шляхом вилучення запису № 15361940 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 537 від 19.06.2019 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" Офіс великих платників податків ДФС приєднано до Офісу великих платників податків ДПС.

Бездіяльність щодо виконання вищевказаних судових рішень у розумний строк стало підставою для звернення позивача до господарського суду із позовом про відшкодування немайнової шкоди за прострочення їх виконання, порушення права щодо обов`язковості виконання судових рішень.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги, судова колегія враховує наступні положення діючого законодавства України.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Згідно ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частина друга статті 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Отже, під поняттям "моральна шкода" слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною першою статті 91, статтею 201 ЦК України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд". Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду".

Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення становить порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Іmmobiliare Saffi v. Italy), [GС], N 22774/93, п. 66. ЕСНR 1999-V).

У справі «Войтенко проти України» (рішення від 29 червня 2004 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу.

Відповідно до з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України» (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 7 грудня 2006 року).

В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

У справі «Скордіно проти Італії» Європейський Суд з прав людини визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень.

Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп. 49 і 51), вимагають таке:

- позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 195);

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 198);

- процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 200);

- норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 201);

- розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 202 - 206 і 213).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується.

Вказані висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові у справі №818/674/17 від 12.02.2019.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду, колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку відповідачем-1 порушено права позивача протиправною бездіяльністю, яка полягає у тривалому невиконанні рішень суду у справах №826/7149/15 та 808/771/18, які набрали законної сили та є обов`язковими для виконання на всій території України.

З огляду на викладене, колегія суддів підтримує висновок господарського суду про наявність правових підстав для покладення на відповідача-1 відповідальності за шкоду, завдану позивачу його неправомірними діями (бездіяльністю).

Здійснюючи розрахунок немайнової шкоди, господарським судом взято до уваги Постанову Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №818/674/17

Так, у цій постанові вказано, що у справі "Харук та інші проти України" (рішення від 26.07.2012 року , заява № 703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат. ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі "Скордіно проти Італії" № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі "Вассерман проти Росії", № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року, п. 100). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Виходячи з наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що відповідач є суб`єктом, що належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, Верховний Суд зазначив, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення. Оцінюючи вказані обставини та характер спірних правовідносин у їх сукупності, Верховний Суд дійшов висновку, що в даному випадку, моральна шкода має бути відшкодована у межах одного прожиткового мінімуму, в розмірі, встановленому станом на дату розгляду справи, що складає 1600 гривень. При цьому, Верховний Суд взнав доводи касатора 1 про те, що розмір відшкодування моральної шкоди, повинен бути стягнутий в сумі, еквівалентній 3000 Євро, оскільки в таких розмірах стягується моральна шкода Європейським Судом з прав людини, необґрунтованими, виходячи з того, що відшкодування моральної шкоди в такому розмірі обґрунтовується у рішеннях ЄСПЛ саме відсутністю ефективного національного засобу захисту. В межах розгляду даної справи, права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача було відновлено шляхом відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначено судом за критеріями, що мають істотне значення та відносяться до характеру порушень і обставин справи, що є юридичним захистом прав позивача національним судом України, а не міжнародною судовою установою, яка захищає такі права у разі неотримання особою ефективного національного засобу юридичного захисту.

Таким чином, судом першої інстанції обгрунтовано здійснено обчислення немайнової шкоди, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2015 року, в якому набрала чинності постанова Оружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2015 у справі № 826/7149/15, який складав 1218 грн. та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2019 року, в якому набрало законної сили рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2018 у справі № 808/771/18 - 1921 грн.

При цьому, господарським судом враховано проміжок часу, протягом якого мала місце бездіяльність відповідача щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили та протягом якого позивач не міг домогтися вчинення від нього фактичного відновлення своїх прав.

Судове рішення у справі № 826/7149/15 про скасування податкової вимоги набрало законної сили 22.07.2015, рішення у справі № 808/771/18 про зобов`язання відповідача подати до Державного реєстру обтяжень відомості про припинення обтяження у вигляді податкової застави - 29.01.2019. Фактичне відновлення Офісом великих платників податків ДФС прав позивача шляхом вилучення запису за № 15361940 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна відбулося у жовтні 2019 року.

Отже невиконання рішення у справі № 826/7149/15 мало місце у 2015, 2016, 2017, 2018 та частково у 2019 році.

Апеляційний суд погоджується з висновком господарського суду стосовно того, що належною компенсацією за невиконання у розумний строк рішення у справі № 826/7149/15 суд є сума 6090 грн., виходячи з розрахунку: визначена вище розрахункова величина - прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01 січня 2015 року, в якому рішення набрало законної сили, помножений на п`ять років у яких мало місце його невиконання (1218х5); за невиконання рішення у справі № 808/771/18 є сума 1921 грн. - прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01 січня 2019 року, в якому рішення набрало законної сили та у якому мало місце його невиконання.

Тому господарським судом обгрунтовано задоволено позовні вимоги у даній справі частково та стягнуто з відповідача-1 на користь позивача 8011,00грн. немайнової шкоди.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Вказане вище спростовує доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач-1 не здійснював дій, які б порушували інтереси та права позивача, його вина у невиконанні судових рішень відсутня

Що стосується тверджень скаржника про те, що відповідно до резолютивної частини рішень у справах №826/7149/15 та 808/771/18 визнано протиправним та скасовано податкові вимоги і рішення про опис майна, між тим, позивач вимог щодо коригування суми боргу або її списання у вказаних справах не заявляв і судові рішення не містять таких вказівок, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 60.1.4 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України визначено, що податкова вимога вважається відкликаною, якщо рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

Згідно з п. 60.5 ст. 60 цього Кодексу у випадках, визначених підпунктом 60.1.4 пункту 60.1 цієї статті, податкова вимога вважається відкликаною у день набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Відповідно до Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 №1588, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за №1562/20300, з наступними змінами та доповненнями, стосовно кожного платника податків, взятого на облік у контролюючому органі згідно з цим Порядком, формується облікова справа. Ведення облікових справ платників податків здійснюється із дотриманням правил діловодства.

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування, який затверджений наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 №422, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 травня 2016 року за № 751/28881 органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками. Облік нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску відображається в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. Органу ДФС, в якому перебуває платник за основним місцем обліку, надається доступ до ІКП, відкритих за основним місцем обліку, для внесення відповідної інформації, а за неосновним місцем обліку - в режимі перегляду.

Відповідно до пунктів 2.1, 6.1 Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків, затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 №576, який був чинним до 08.09.2017 та діяв на час набрання рішенням у адміністративній справі №826/7149/15 законної сили, податкова вимога формується органами доходів і зборів за місцем обліку платника податків. Податкова вимога вважається відкликаною, зокрема: з дня прийняття органом доходів і зборів рішення про скасування податкової вимоги; у день набрання законної сили рішенням суду, яким скасовано суму податкового боргу, визначену у податковій вимозі. Аналогічні положення містяться у пунктах 1 розділів ІІ, VІ Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженому Наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 № 610, що набрав чинності 08.09.2017.

Отже, саме на контролюючий орган покладається обов`язок скасування податкової вимоги, в тому числі і на підставі судового рішення, яким вона скасована.

При цьому, задоволення судом позовних вимог у справі № 826/7149/15, шляхом скасування податкової вимоги, викладено в резолютивній частині рішення в імперативній формі, порядок процедури виконання рішення про скасування податкової вимоги визначений податковим законодавством, про що обгрунтовано вказав госпродарський суд в оскаржуваному рішенні.

Інших належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі, відповідач-1 не надав.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача-1.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.129, 269, 270, 275, 276, 282 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків державної податкової служби та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 07.07.2020 року у справі №908/3178/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06.10.2020р.

Головуючий суддя С.Г. Антонік

Суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв