ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2020 р. Справа№ 910/16508/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 15.09.2020,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2020 (повний текст складено 24.04.2020)

у справі №910/16508/19 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтаж ЗБВІК»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ»

про стягнення 5 846 989, 32 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будмонтаж ЗБВІК» (далі, позивач або ТОВ «Будмонтаж ЗБВІК») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» (далі, відповідач або ТОВ «Метінвест-СМЦ») про стягнення 5 846 989,32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за Договором №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017 ТОВ «Метінвест-СМЦ» було передано ТОВ «Будмонтаж ЗБВІК» на переробку 929,196 тонн металопрокату в якості давальницької сировини, а позивачем було передано відповідачу 1 232,778 тонн готової продукції, тобто на 303,582 тонн більше, ніж отримано металопрокату від ТОВ «Метінвест-СМЦ», у зв`язку з чим позивач вказує на обов`язок відповідача відшкодувати вартість перевищення переданої продукції над наданою для переробки сировиною. При цьому, як на правову підставу для стягнення вказаних коштів позивач посилається на норми статей 216, 224 Господарського кодексу України, які регулюють порядок відшкодування збитків учасником господарських відносин.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2020 у справі №910/16508/19 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтаж ЗБВІК» задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтаж ЗБВІК» суму коштів у розмірі 1 938 679 (один мільйон дев`ятсот тридцять вісім тисяч шістсот сімдесят дев`ять) грн 20 коп. та судовий збір у розмірі 29 080 (двадцять дев`ять тисяч вісімдесят) грн 19 коп.

В обґрунтування прийнятого рішення суд зазначив, що матеріалами справи підтверджується, що в рамках виконання Договору №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017 протягом 2017 року відповідачем було поставлено позивачу для переробки матеріали в загальному обсязі 1011,526 т, а позивачем здійснено переробку матеріалу в готову продукцію та поставлено її відповідачу у розмірі 1152,01 т. Отже, дійсна різниця між наданим відповідачем на підставі Договору обсягом матеріалів для переробки та фактично отриманою від позивача готовою продукцією становить 140,484 т. При цьому, відповідачем здійснено оплату вартості переробки матеріалу в готову продукцію саме в обсязі 1152,01 т. З огляду на це, відповідач, як набувач готової продукції, виготовленої не з поставлених ним матеріалів, є таким, що без достатньої правової підстави за рахунок позивача набув відповідний обсяг готової продукції (140,484 т готової продукції), а тому зобов`язаний відшкодувати його вартість позивачу у відповідності до частини 2 статті 1213 Цивільного кодексу України. Визначаючи вартість використаного позивачем власного матеріалу, суд наголосив, що із наданого позивачем в судовому засіданні 04.03.2020 розрахунку різниці поставленої сировини (матеріалу) та отриманої готової продукції в 2017 році вбачається, що обсяг такої різниці виник в березні-травні 2017 року, отже, за висновками суду, доцільним та правомірним є визначення вартості використаного позивачем власного матеріалу саме виходячи із погоджених сторонами в межах Договору ставок вартості 1 т матеріалу на час виникнення такої різниці, а не після здійснення поставки вже готової продукції. Відтак, визначаючи таку вартість, суд вважав за доцільне виходити саме із погодженої сторонами в додатку №1 від 20.01.2017 до Договору ціни однієї тонни матеріалу, адже саме згідно визначених сторонами у такому додатку найменуванні, асортименту, ціни, якості, кількості, строків передачі матеріалу, строків виконання робіт по переробці матеріалу в готову продукцію і строків передачі готової продукції замовнику позивачем здійснювалася поставка готової продукції відповідачу в березні-травні 2017 року. Враховуючи викладене, встановлені обсяги отриманої відповідачем готової продукції, яка перевищує обсяги наданого матеріалу для її виготовлення (140,484 т - виготовлених позивачем з власного матеріалу) та порядок визначення її вартості (без врахування вартості переробки, яка була оплачена відповідачем), за перерахунком суду розмір відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача становить 1 938 679,20 грн (140,484 т х 13 800,00 грн).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 14.05.2020 (про що свідчить відбиток поштового штемпеля на конверті) Товариство з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2020 у справі №910/16508/19 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться наступного:

- позивачем поряд з іншими документами, доданими до позову на підтвердження виконання робіт по Договору №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017, були надані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000008 від 10.02.2017 (обсягом 20,226 т), №ОУ-0000009 від 10.02.2017 (обсягом 22,164 т), №ОУ-0000065 від 15.02.2017 (обсягом 20,846 т), №ОУ-0000066 від 16.02.2017 (обсягом 21,346 т), загальним обсягом 84,584 т. Роботи, виконані за вказаними актами, враховані відповідачем в межах Договору №МКУ-323586/02 від 08.02.2016, що, як наголошує скаржник, вбачається із самих актів, які містять посилання на вказаний договір. Дана обставина свідчить про значно менший обсяг виконаних робіт в межах Договору №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017. Однак, суд першої інстанції належним чином вказані обставини не дослідив;

- позивач на підтвердження отримання відповідачем готової продукції від позивача не надав до суду жодного акту приймання-передачі готової продукції, в той час, як умовами пункту 3.3. Договору передбачено, що датою поставки готової продукції вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі готової продукції або товарно-транспортної накладної. Приймання готової продукції за якістю та кількістю проводиться при наявності всіх трьох товаросупровідних документів: акту приймання-передачі готової продукції, оригіналу сертифікату якості підприємства - виробника готової продукції, акту виконаних робіт з переробки матеріалу в готову продукцію (пункт 5.2. Договору);

- суд в оскаржуваному рішенні дійшов суперечливих висновків, а саме: суд спочатку зазначає, що оскільки надлишок поставленої позивачем готової продукції виготовлено не з наданого відповідачем матеріалу, то дані відносини виходять за межі договірних, а тому мають настати наслідки, властиві для кондиційних зобов`язань, водночас, при визначенні суми, що підлягає відшкодуванню відповідачем, суд керується саме умовами, погодженими сторонами в Договорі №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017;

- суд не взяв до уваги, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження права власності позивача на матеріали, з яких, всупереч умовам Договору, ним нібито була виготовлена готова продукція;

- на думку відповідача, відносини, що склалися між сторонами, слід розглядати виключно через призму договірних відносин, які склалися за Договором №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017;

- посилаючись на положення частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 1213 Цивільного кодексу України, суд замість позивача визначив спосіб захисту у спірних правовідносинах, який полягає у відшкодуванні вартості надмірно переданої продукції в розмірі 140,484 т, що згідно розрахунку суду складає 1 938 679,20 грн, а не поверненні надмірно переданої продукції в натурі. Позивач не звертався до відповідача з вимогою про повернення надлишково переданої готової продукції та не довів неможливість повернення такого майна.

До апеляційної скарги відповідачем додані нові докази, а саме: Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000008, Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000009, Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000065, Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000066, подання до суду апеляційної інстанції яких обґрунтовано тим, що на даний час між сторонами спору розглядається справа №910/12768/19, предметом розгляду якої є правовідносини, що виникли на підставі Договору №МКУ-323586/02 від 08.02.2016. У складі з іншими документами, наданими Товариством з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» на обґрунтування зустрічного позову у справі №910/12768/19, також були надані вказані вище акти, оформлені до Договору №МКУ-323586/02 від 08.02.2016. Отже, як зазначає апелянт, стосовно висновків суду щодо загального обсягу виконаних робіт з переробки в межах спірного періоду, без урахування зазначених актів, наявний факт дублювання одних і тих самих господарських операцій за Договорами №МКУ-323586/02 від 08.02.2016 та №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017. Факт дублювання вказаних операцій був виявлений відповідачем лише після вирішення справи по суті, тому під час розгляду справи у суді першої інстанції вказані акти не надавалися.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

01.07.2020 від позивача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу, у яких позивач просив суд відхилити доводи апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У запереченнях позивач наголосив на наступному:

- суд цілком обґрунтовано дійшов висновку, що правовідносини між сторонами з постачання продукції, що її виготовлено позивачем не з давальницької, а із власної сировини, є позадоговірними відносинами, що ґрунтуються на звичаях ділового обороту між сторонами у справі. У той же самий спосіб будувалися відносини між тими ж самими сторонами за аналогічними договорами протягом 2016 та 2018 років;

- судом у повному обсязі та всебічно досліджені всі матеріали справи, тому цілком обґрунтовано суд дійшов висновку, що обсяг наданої відповідачем сировини становить 1011,526 т, адже саме такі розрахунки надано самим відповідачем у справі. Суд цілком справедливо врахував факт оплати відповідачем за весь обсяг виконаних робіт по виготовленню 1152,01 т готової продукції як доказ отримання саме цієї кількості товарів від відповідача та використав вартість сировини, визначену Договором, про який йдеться у позові, як приклад ринкової ціни;

- акти приймання-передавання не складалися жодного разу протягом 2017 року, але факт отримання 1011,526 т готової продукції відповідачем не заперечується;

- суд не повинен був встановлювати право власності на матеріали, з яких виготовлено продукцію, передану відповідачу. У даному випадку має значення право власності на готову продукцію, спір стосовно чого між сторонами відсутній;

- неоднакове ставлення зі сторони відповідача до вимог щодо оформлення документів бухгалтерського обліку, а саме визнання чи невизнання факту прийняття готової продукції не є підставою для відмови у задоволені позовних вимог;

- відповідач у справі стверджує, що документи, які він додатково надає до справи на стадії апеляційного провадження, було ним залучено до зустрічного позову, який надано до іншої справи 06.11.2019, тобто вони вже були в нього, були частиною бухгалтерського обліку ще в 2017 році. Відповідач не пояснив, чому не додав їх до матеріалів справи під час слухання справи в суді першої інстанції, що може вказувати на те, що поважної причини для цього не було. Зважаючи на відсутність навіть загального визначення причини своєчасного ненадання документів, позивач заперечує проти залучення будь-яких документів на стадії апеляційного провадження.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» у справі №910/16508/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2020 у справі №910/16508/19, розгляд справи призначено на 30.06.2020, запропоновано позивачу надати суду відзив, письмові пояснення, доводи та міркування із приводу клопотання позивача про долучення до матеріалів справи №910/16508/19 нових доказів у справі, а саме: Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000008, Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000009, Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000065, Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000066.

Враховуючи, що згідно наказу голови Північного апеляційного господарського суду №302-в від 10.06.2020, судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І., Скрипка І.М., у період з 30.06.2020 по 13.07.2020 перебували у щорічних основних відпустках, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 повідомлено учасників справи, що судове засідання, призначене на 30.06.2020, не відбудеться, водночас, призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2020 у справі №910/16508/19 на 14.07.2020.

У зв`язку із перебуванням судді Скрипки І.М. на лікарняному розгляд справи 14.07.2020 не відбувся.

Після виходу судді Скрипки І.М. з лікарняного ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2020 призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2020 у справі №910/16508/19 на 28.07.2020.

У судове засідання, призначене на 28.07.2020, з`явилися представники позивача та відповідача.

Представники відповідача просили задовольнити клопотання про долучення доказів у справі, яке міститься в апеляційній скарзі.

Представники позивача заперечували проти задоволення клопотання відповідача про долучення доказів у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2020 у справі №910/16508/19 (із урахуванням ухвали Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2020 про виправлення описки) оголошено перерву до 15.09.2020.

У судовому засіданні 15.09.2020 суд повернувся до розгляду клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи нових доказів, яке викладене в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представників сторін із цього приводу.

За результатами розгляду вказаного клопотання суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, з метою дотримання загальних принципів судочинства, закріплених у статті 124, 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України, а також у статтях 76-79 Господарського процесуального кодексу України, прийняв надані сторонами до справи на стадії апеляційного розгляду документи, проте, їх оцінка буде здійснена судом апеляційної інстанції в сукупності з усіма наявними у справі доказами та перевіркою обставин справи.

За результатами проведеного 15.09.2020 у справі №910/16508/19 судового засідання суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання суду апеляційної інстанції 15.09.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

20.01.2017 між ТОВ «Будмонтаж ЗБВІК» (виконавець) та ТОВ «Метінвест-СМЦ» (замовник) було укладено Договір підряду №МКЗ-523830/01/17 (далі - Договір), у відповідності до пункту 1.1. якого визначено, що предметом даного договору є виконання робіт по переробці катанки в: дріт класу ВР-1 згідно ДСТУ 6727-80, діаметром 2,2-6,0 мм; дріт загального призначення згідно ДСТУ 3282-74, діаметром 1,2-6,0 мм, термічно оброблений або без термічної обробки; круг, діаметром 5,5-14,0 мм.

При цьому, сторонами погоджено, що роботи виконуються із матеріалу замовника, номенклатура та кількість якого вказується у додатках до даного договору.

За змістом пунктів 1.2. - 1.5. Договору виконавець зобов`язується прийняти матеріал, переробити його в дріт згідно з технічною схемою, існуючою на підприємстві виконавця; замовник зобов`язується надати матеріал і оплатити вартість робіт по переробці матеріалу в готову продукцію, а також прийняти готову продукцію на умовах, погоджених в даному договорі та додатках до нього; найменування, асортимент, ціна, якість, кількість та строки передачі матеріалу, строки виконання робіт по переробці матеріалу в готову продукцію і строки передачі готової продукції замовнику погоджуються сторонами та вказуються у відповідних додатках, які є невід`ємними частинами даного договору; право власності на матеріали та готову продукцію належать замовнику. Відходи, отримані при переробці матеріалу, є власністю замовника.

Відповідно до пункту 2.3. Договору сторонами встановлюється наступний коефіцієнт витрат матеріалу при переробці в готову продукцію: k = 1,00 на дріт класу ВР-1 згідно ДСТУ 6727-80; k = 1,00 на дріт загального призначення згідно ДСТУ 3282-74, діаметром 1,2-6,0 мм, термічно оброблений або без термічної обробки; k = 1,00 на круг, діаметром 5,5-14,0 мм.

Положеннями пункту 3.1. - 3.4. Договору встановлено, що: поставка матеріалу здійснюється замовником на умовах, визначених в додатках, згідно правил «Інкотермс», в редакції 2010 року; передача готової продукції здійснюється виконавцем зі складу виконавця на умовах, визначених в додатку, згідно правил «Інкотермс», в редакції 2010 року; передача матеріалу здійснюється в строки, вказані в додатках до даного договору. Датою передачі готової продукції вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі готової продукції або товарно-транспортної накладної; відходи, що виникли при переробці матеріалу, передаються замовнику разом з готовою продукцією.

Згідно із пунктом 4.3. Договору загальна сума договору складається із загальної вартості робіт, виконаних виконавцем на протязі строку дії даного договору.

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що приймання матеріалу по якості та кількості здійснюється по вазі нетто і наступними супроводжуючими документами: актом приймання-передачі матеріалу на переробку; сертифікатом якості заводу-виробника матеріалу (копія). По результатам приймання матеріалу сторонами підписується акт приймання-передачі.

Згідно пункту 5.2. Договору приймання готової продукції по якості та кількості проводиться згідно наступних товаросупровідних документів: акту приймання-передачі готової продукції; сертифікату якості підприємства - виробника готової продукції (оригінал); акту виконаних робіт по переробці матеріалу в готову продукцію.

У додатках №1 від 20.01.2017, №2 від 01.05.2017, №3 від 01.06.2017, №4 від 01.08.2017, №5 від 01.09.2017, №6 від 01.10.2017 та №7 від 01.12.2017 до Договору сторонами було погоджено обсяги поставки матеріалу для переробки в готову продукцію.

На виконання умов Договору в 2017 році відповідачем здійснювалася поставка позивачу матеріалу, а позивачем здійснювалася його переробка в готову продукцію та поставка її відповідачу, за що відповідач здійснював оплату вартості переробки, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі давальницької сировини, товарно-транспортними накладними, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), платіжними дорученнями.

Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач зазначає, що за наслідками виконання умов Договору в 2017 році відповідачу було поставлено готової продукції на 303,582 т більше, ніж останнім було надано на переробку матеріалу, що, на думку позивача, зумовило завдання йому збитків у розмірі вартості матеріалу, витраченого на виготовлення такої кількості готової продукції, з метою відшкодування яких на підставі статей 216, 224 Господарського кодексу України і подано даний позов.

Представником позивача під час розгляду справи судом першої інстанції було надано розрахунок різниці поставленої давальницької сировини та отриманої готової продукції в рамках виконання спірного Договору за 2017 рік, відповідно до якого розмір такої різниці вказано як 159,049 т, при цьому, позивач вказав, що ним не визнається поставка матеріалу відповідачем за актами приймання-передачі № від 23.08.2017 у кількості 21,563 т та № від 23.10.2017 у кількості 18,688 т, оскільки останні не містять підпису повноважного представника позивача та відтиску печатки підприємства.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту поставки матеріалу в кількості меншій, ніж передано в подальшому готової продукції відповідачу; у спірний період відповідачем було передано для подальшої переробки матеріал у загальній кількості 1 011,526 т, а тому посилання позивача в позові на те, що кількість переданого матеріалу за спірний період складає 929,196 т не відповідає дійсності; позивачем не було виконано в повному обсязі зобов`язання з переробки переданого матеріалу, залишок якого становить 40,251 т; позивач за спірним договором не вправі був виготовляти готову продукцію з власної сировини або сировини третіх осіб; наданими ТОВ «Метінвест-СМЦ» актами приймання-передачі давальницької сировини підтверджується, що на виконання умов договору замовник передав матеріал виконавцю у повному обсязі, а саме: у загальній кількості 1 011,526 т, в той час, як позивачем не було виконано роботи по переробці переданого матеріалу в готову продукцію в розмірі 40,251 т; позивачем не доведено факту наявності збитків та причинно-наслідкового зв`язку між порушенням зобов`язання та настанням збитків, що виключає застосування до відповідача такого заходу відповідальності як стягнення збитків; позивачем обрано неналежний спосіб захисту, адже навіть за умови підтвердження факту поставки продукції у більшій кількості ніж передбачено договором, постачальник має право вимагати витребування майна, а не стягнення збитків.

З огляду на вказане, спір у даній справі стосується наявності правових підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування завданих позивачу збитків у вигляді вартості отриманої від останнього готової продукції за Договором в частині, що розрахована від суми перевищення обсягу наданих матеріалів над переданою готовою продукцією.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

У відповідності до частини 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Отже, однією із підстав виникнення зобов`язання та права вимоги можуть бути, зокрема, як завдання майнової (матеріальної) шкоди, так і інші юридичні факти.

Предметом позову в даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача вартості перевищення переданої позивачем готової продукції над наданою відповідачем для переробки сировиною.

Підставою позову позивачем визначено те, що за наслідками виконання умов Договору в 2017 році відповідачу було поставлено готової продукції на 303,582 т більше, ніж останнім було надано на переробку матеріалу, що, на думку позивача, зумовило завдання йому збитків у розмірі вартості перевищення переданої позивачем відповідачу готової продукції над наданою відповідачем для переробки сировиною.

В якості нормативно-правового обґрунтування заявленого позову позивач посилається на норми статей 216, 224 Господарського кодексу України, які регулюють порядок відшкодування збитків учасником господарських відносин.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача такого виду відповідальності як стягнення збитків, враховуючи наступне.

Згідно із частинами 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

За змістом статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Частинами 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Зі змісту наведених норм чинного законодавства України вбачається, що відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду внаслідок неправомірних дій.

Водночас, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, даною нормою врегульовано кондикційні зобов`язання, які виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

При цьому, слід враховувати, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

У той же час, за змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Як уже зазначалося вище, у пункті 1.1. Договору сторонами погоджено, що роботи згідно договору виконуються із матеріалу замовника, номенклатура та кількість якого вказується у додатках до даного договору.

Водночас, аналізуючи обставини, покладені в обґрунтування поданого позову, вбачається, що спірні правовідносин не мають договірного характеру, який би виключав можливість застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України, адже умовами Договору не погоджувалася будь-яка можливість виготовлення готової продукції позивачем з власних матеріалів та послідуючого продажу її відповідачу.

Тобто, як вірно наголосив суд першої інстанції, питання про відшкодування вартості переданої відповідачу готової продукції, яка була виготовлена позивачем не з наданих ним матеріалів, виходить за межі правового регулювання укладеного між сторонами Договору, яким сторони погодили можливість виготовлення продукції виключно із матеріалу замовника.

Отже, предметом позову в даній справі є стягнення з відповідача вартості готової продукції, яка фактично була виготовлена позивачем з власних матеріалів, відносини сторін стосовно чого не було врегульовано ними у відповідному правочині.

При цьому, позивачем не наведено жодних обставин вчинення відповідачем протиправних дій, які зумовили виготовлення та поставку йому готової продукції у розмірі, що перевищує обсяг наданих матеріалів для переробки, адже такі дії вчинялися за волею позивача.

Відтак, правові підстави для застосування до відповідача такого виду відповідальності як стягнення збитків в межах спірних правовідносин відсутні, оскільки такі відносини за своїм змістом є кондиційними та регулюються нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 та були правомірно враховані судом першої інстанції під час розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, адже важливим є саме факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (частина 2 статті 1213 Цивільного кодексу України).

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено наступне.

Наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі давальницької сировини (том 1, а.с. 209-249), товарно-транспортними накладними, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) (том 1, а.с. 111-167) підтверджується, що в рамках виконання Договору протягом 2017 року (у період з лютого по грудень) відповідачем було поставлено позивачу для переробки матеріали в загальному обсязі 1011,526 т, а позивачем здійснено переробку матеріалу в готову продукцію та поставлено її відповідачу у розмірі 1152,01 т. При цьому, відповідачем здійснено оплату вартості робіт із переробки матеріалу в готову продукцію саме в обсязі 1152,01 т, що не заперечується сторонами.

Заперечення позивача стосовно отримання ним матеріалу від відповідача за актами приймання-передачі № від 23.08.2017 у кількості 21,563 т та № від 23.10.2017 у кількості 18,688 т, які ґрунтувалися на відсутності підпису представника та відтиску печатки підприємства на них, судом першої інстанції були правомірно відхилені, оскільки доставка відповідного обсягу матеріалу позивачу підтверджується, зокрема, доданими відповідачем до відзиву на позовну заяву товарно-транспортними накладними №83287867 від 23.08.2017 та №83479402 від 23.10.2017, які містять підписи працівників позивача в графі: «Прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)».

Отже, доданими відповідачем до матеріалів справи копіями товарно-транспортних накладних №83287867 від 23.08.2017 та №83479402 від 23.10.2017 підтверджується поставка позивачу матеріалу також у визначеному в них обсязі. Дана обставина сторонами під час апеляційного перегляду справи не заперечувалась.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі зазначав, що позивач на підтвердження отримання відповідачем готової продукції від позивача не надав до суду жодного акту приймання-передачі готової продукції, в той час, як умовами пункту 3.3. Договору передбачено, що датою поставки готової продукції вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі готової продукції або товарно-транспортної накладної, а приймання готової продукції за якістю та кількістю згідно пункту 5.2. Договору проводиться при наявності всіх трьох товаросупровідних документів: акту приймання-передачі готової продукції, оригіналу сертифікату якості підприємства - виробника готової продукції, акту виконаних робіт з переробки матеріалу в готову продукцію.

Скаржник наголошує, що суд першої інстанції безпідставно не звернув увагу на вказану обставину, не надавши належної оцінки факту відсутності у справі жодного документа, що підтверджує факт передачі позивачем відповідачу готової продукції.

Вказані доводи скаржника оцінюються судом критично з огляду на наступне.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

За змістом статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що у матеріалах справи дійсно відсутні будь-які акти здачі-приймання готової продукції, складені сторонами.

Водночас, як було пояснено представником позивача та вбачається із матеріалів справи, відносини сторін за Договором складалися таким чином, що при передачі готової продукції між сторонами не складалися акти приймання-передачі готової продукції, а складалися акти здачі-приймання робіт (надання послуг), в яких фіксувалися кількість використаного для виробництва металопрокату та обсяги послуг по переробці матеріалу в готову продукцію, які і використовувалися в послідуючому як підтвердження факту передачі готової продукції відповідачу.

У даному контексті колегія суддів вважає за необхідне наголосити на наступному.

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що уся готова продукція була виготовлена виключно із давальницької сировини відповідача (1011,526 т). При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які претензії відповідача до позивача щодо неотримання ним 1011,526 т готової продукції, виробленої із давальницької сировини ТОВ «Метінвест-СМЦ», акти приймання-передавання щодо якої у матеріалах справи також відсутні. Тобто, визнаючи отримання за актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) 1011,526 т готової продукції, виробленої із власної сировини, відповідач без належних на те обґрунтувань заперечує проти прийняття ним готової продукції на підставі аналогічних актів, виробленої із сировини позивача.

Водночас, із матеріалів справи вбачається, що відповідачем було здійснено оплату вартості робіт із переробки матеріалу в готову продукцію саме в обсязі 1152,01 т, а не в обсязі 1011,526 т, що додатково свідчить про те, що ТОВ «Метінвест-СМЦ» визнало обсяг переробки позивачем саме вказаної кількості металу (1152,01 т).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що докази та аргументи, наведені позивачем на підтвердження факту передачі готової продукції відповідачу в обсязі 1152,01 т є більш вірогідними ніж докази, надані на спростування такої обставини.

В апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що позивачем поряд з іншими документами, доданими до позову на підтвердження виконання робіт по Договору №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017, були надані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000008 від 10.02.2017 (обсягом 20,226 т), №ОУ-0000009 від 10.02.2017 (обсягом 22,164 т), №ОУ-0000065 від 15.02.2017 (обсягом 20,846 т), №ОУ-0000066 від 16.02.2017 (обсягом 21,346 т), загальним обсягом 84,584 т, які стосуються зовсім іншого договору - Договору №МКУ-323586/02 від 08.02.2016. Дана обставина, як наголошує скаржник, свідчить про значно менший обсяг виконаних робіт в межах Договору №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017.

До апеляційної скарги відповідачем були надані завірені копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000008 від 10.02.2017 (обсягом 20,226 т), №ОУ-0000009 від 10.02.2017 (обсягом 22,164 т), №ОУ-0000065 від 15.02.2017 (обсягом 20,846 т), №ОУ-0000066 від 16.02.2017 (обсягом 21,346 т), які судом апеляційної інстанції 15.09.2020 були долучені до матеріалів справи. У вказаних актах значиться про виконання робіт з переробки катанки в дріт по договору №МКУ-323586/02 від 08.02.2016 (том 2, а.с. 158-161).

Оцінивши зазначені доводи скаржника та надані на їх підтвердження докази, колегія суддів встановила наступне.

Як зазначає позивач у позовній заяві та не заперечувалось сторонами, між ТОВ «Будмонтаж ЗБВІК» та ТОВ «Метінвест-СМЦ» декілька років поспіль існували правовідносини за договорами: №МКУ-323586/02 від 08.02.2016 та №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017.

Із долучених до позовної заяви актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000008 від 10.02.2017 (обсягом 20,226 т), №ОУ-0000009 від 10.02.2017 (обсягом 22,164 т), №ОУ-0000065 від 15.02.2017 (обсягом 20,846 т), №ОУ-0000066 від 16.02.2017 (обсягом 21,346 т) (том 1, а.с. 111-114) вбачається, що останні складені саме на підставі Договору №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017, переробка металопрокату в готову продукцію за яким здійснювалась позивачем у спірному періоді (лютий - грудень 2017 року) та який є однією із підстав позову в даній справі.

Оригінали вказаних актів були надані позивачем для огляду суду в судовому засіданні 15.09.2020.

Зазначені акти зі сторони відповідача підписані та затверджені спеціалістом відділу з планування запасів Управління з постачання ТОВ «Метінвест-СМЦ» Гончаруком І.В. на підставі доруч. №188 від 26.12.2016.

Отже, у матеріалах справи містяться акти, складені сторонами саме на підставі Договору №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017, а відтак останні були правомірно враховані судом першої інстанції під час вирішення спору та визначення обсягу виконаних робіт і виготовленої продукції в межах Договору №МКЗ-523830/01/17 від 20.01.2017.

Долучені скаржником до апеляційної скарги завірені копії актів №ОУ-0000008 від 10.02.2017 (обсягом 20,226 т), №ОУ-0000009 від 10.02.2017 (обсягом 22,164 т), №ОУ-0000065 від 15.02.2017 (обсягом 20,846 т), №ОУ-0000066 від 16.02.2017 (обсягом 21,346 т) відрізняються за формою та змістом від актів, долучених позивачем до позовної заяви, а саме складені на підставі іншого Договору №МКУ-323586/02 від 08.02.2016, зі сторони відповідача підписані особою без зазначення її прізвища та ініціалів.

Враховуючи вищевикладене, предмет та підстави заявленого у даній справі позову, надані скаржником до суду апеляційної інстанції копії актів жодним чином не спростовують обставин, встановлених судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, та не стосуються спірних правовідносин.

Таким чином, із матеріалів справи судом встановлено, що позивачем було отримано від відповідача 1011,526 т металопрокату на переробку в якості давальницької сировини, а передано готової продукції 1152,01 т, тобто на 140,484 т більше, ніж отримано металопрокату від відповідача. Обсяг фактично витраченого позивачем власного матеріалу для поставки відповідачу готової продукції в межах спірного періоду становить 140,484 т. Зазначений металопрокат на час його перетворення у готову продукцію не був власністю відповідача, адже він не є давальницькою сировиною, тому його вартість підлягає відшкодуванню позивачу в даній справі.

При цьому, із додатків №1 від 20.01.2017, №2 від 01.05.2017, №3 від 01.06.2017, №4 від 01.08.2017, №5 від 01.09.2017, №6 від 01.10.2017 та №7 від 01.12.2017 до Договору вбачається, що вартість готової продукції розраховувалася сторонами виходячи із вартості матеріалу та вартості його переробки.

В той же час, як встановлено судом вище, відповідачем було оплачено вартість переробки позивачем матеріалу в готову продукцію в межах спірних правовідносин саме в обсязі 1152,01 т, а не виходячи із обсягу фактично поставленого відповідачем матеріалу (1011,526 т).

Відтак, як вірно встановив місцевий господарський суд, відповідачем вже фактично було відшкодовано позивачу частину отриманої поза межами врегульованих Договором відносин готової продукції, що виключає доцільність у необхідності повернення безпідставно отриманого обсягу готової продукції позивачу, адже частина її вартості вже була оплачена відповідачем. До того ж, суть господарської діяльності позивача полягає саме в тому, що він виключно здійснює переробку сировини в готову продукцію за замовленнями своїх контрагентів (тобто, не потребує набуття у власність готової продукції задля провадження своєї господарської діяльності), в той час як готова продукція є необхідною для провадження своєї господарської діяльності саме відповідачу.

Частиною 2 статті 1213 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

За таких обставин, суд вважає правомірним звернення позивача з вимогою до відповідача саме про відшкодування вартості отриманої готової продукції, в частині, що перевищує обсяг наданого матеріалу для її виробництва, вартість якої розраховується виходячи із вартості матеріалу (тобто, з урахування здійсненої оплати вартості переробки) та відхиляє доводи скаржника про те, що позивач мав право вимагати лише витребування майна у відповідача.

Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивачем визначення вартості матеріалу здійснювалося виходячи із вартості самостійної закупівлі відповідного матеріалу у іншої особи в грудні 2017 року, а саме: у розмірі 19 260,00 грн з ПДВ, що придбавався ним 26.12.2017.

При цьому, із наданого позивачем в судовому засіданні 04.03.2020 розрахунку різниці поставленої сировини (матеріалу) та отриманої готової продукції в 2017 році вбачається, що обсяг такої різниці виник в березні-травні 2017 року.

Отже, на переконання колегії суддів, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції щодо доцільності та правомірності визначення вартості використаного позивачем власного матеріалу саме виходячи із погоджених сторонами в межах Договору ставок вартості 1 т матеріалу на час виникнення такої різниці, адже відсутні правові підстави для здійснення розрахунку вартості використаного матеріалу після здійснення поставки вже готової продукції за цінами грудня 2017 року при поставці готової продукції протягом всього 2017 року.

Тому, визначаючи таку вартість, суд вважає за доцільне виходити саме із погодженої сторонами в додатку №1 від 20.01.2017 до Договору ціни однієї тонни матеріалу, адже саме згідно визначених сторонами у такому додатку найменуванні, асортименту, ціни, якості, кількості, строків передачі матеріалу, строків виконання робіт по переробці матеріалу в готову продукцію і строків передачі готової продукції замовнику позивачем здійснювалася поставка готової продукції відповідачу в березні-травні 2017 року.

Так, згідно додатку №1 від 20.01.2017 до Договору вартість однієї тонни матеріалу становить 11 500,00 грн без ПДВ, що з ПДВ становить 13 800,00 грн.

Враховуючи викладене, встановлені обсяги отриманої відповідачем готової продукції, яка перевищує обсяги наданого матеріалу для її виготовлення (140,484 т - виготовлених позивачем з власного матеріалу) та порядок визначення її вартості (без врахування вартості переробки, яка була оплачена відповідачем), за перерахунком суду розмір відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача становить 1 938 679,20 грн (140,484 т х 13 800,00 грн), висновки суду першої інстанції із приводу чого є обґрунтованими.

При цьому, використання судом першої інстанції при розрахунку суми відшкодування вартості однієї тонни металу, аналогічної тій, що вказана у додатку №1 до Договору, не свідчить про те, що суд при розгляді усього спору по суті керувався саме умовами Договору, оскільки така вартість була використана судом лише як приклад ринкової ціни металу у спірному періоді. Натомість, апеляційна скарга відповідача не містить жодних обґрунтованих доводів із приводу неможливості застосування судом першої інстанції вказаної вартості матеріалу, або будь-яких доказів на підтвердження встановлення її в спірному періоді в іншому розмірі.

Таким чином, суд вважає правомірними вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 1 938 679,20 грн в якості відшкодування вартості отриманої готової продукції поза межами врегульованих Договором відносин сторін.

В іншій частині заявлені до стягнення з відповідача кошти обраховано невірно, адже розраховано виходячи із більшого обсягу спірної різниці між поставленою кількістю матеріалів та отриманою готовою продукцією та більшої вартості однієї тонни матеріалу, існування та можливість застосування чого не доведено позивачем.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог у даній справі.

Відповідачем в апеляційній скарзі не наведено доказів, які б спростовували позовні вимоги у розмірі 1 938 679,20 грн та свідчили б про відсутність у скаржника обов`язку сплатити вказану суму коштів позивачу.

Усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги відповідача не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість задоволених позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду у відповідній частині.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2020 у справі №910/16508/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2020 у справі №910/16508/19 залишити без змін.

Матеріали справи №910/16508/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.09.2020 після виходу суддів Скрипки І.М. та Тищенко А.І. з відпустки.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка