ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2020м. ДніпроСправа № 904/3941/20
За позовом Приватного акціонерного товариства "Нікопольський завод технологічного оснащення", м. Нікополь Дніпропетровської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Січеславський машинобудівний завод", м. Покров Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 319 311 грн. 79 коп. за договором від 16.09.2019 № 225

Суддя Рудь І.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Нікопольський завод технологічного оснащення" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом від 20.07.2020 № 317-09/1, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Січеславський машинобудівний завод" заборгованість в сумі 319 311 грн. 79 коп., з яких: 164 280 грн. 00 коп. - основний борг, 149 074 грн. 20 коп. - штраф, 2 970 грн. 74 коп. - інфляційні втрати, 2 986 грн. 85 коп. - 3% річних, відповідно до умов договору від 16.09.2019 № 225

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору.

До позовної заяви позивачем додане клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою господарського суду від 27.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, справу визнано малозначною та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Господарський суд зазначає, що заява відповідача в порядку ч. 4 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України до суду не надходила.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 № 211 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215), з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020, на усій території України з 12.03.2020 до 03.04.2020 установлено карантин.

Крім того, згідно із п. 11 Закону України №540-ІХ від 30.03.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набув чинності 02.04.2020, розділ X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України доповнено п. 4 такого змісту, зокрема, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки судового розгляду справи продовжуються на строк дії такого карантину, а строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) (редакція п. 4 розділ X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України до 17.07.2020).

У подальшому строк дії карантину продовжувався з 03.04.2020 до 24.04.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239), з 24.04.2020 до 11.05.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 291), з 11.05.2020 до 22.05.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 № 343), з 22.05.2020 до 22.06.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392), з 22.06.2020 по 31.07.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500), з 31.07.2020 до 31.08.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641), з 31.08.2020 до 31.10.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 26.08.2020 № 760)

18.08.2020 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву від 13.08.2020, в якому проти позовних вимог заперечував та зазначив, що за умовами спірного договору, якими визначено остаточний розрахунок впродовж 5 банківський днів з дня оповіщення продавцем про готовність продукції, строк оплати поставленого позивачем товару ще не настав, оскільки повідомлення про готовність продукції позивачем на адресу відповідача не направлялося. За вказаних обставин, відсутні також підстави для нарахування штрафу, 3% річних та інфляційних втрат. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Того ж дня до суду надійшло клопотання відповідача про зменшення суми штрафу від 13.08.2020, в якому навів власний контррозрахунок штрафу, 3% річних та інфляційних втрат та зазначив, що оскільки повідомлення позивача про готовність продукції не направлялося, розрахунок штрафних санкцій повинен розпочинатися після спливу семиденного термін від дати отримання відповідачем претензії позивачу в порядку ст. 530 ЦК України, тобто з 29.04.2020. Просив суд зменшити розмір штрафу на 80%. В обґрунтування клопотання зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошового зобов`язання у спірних правовідносинах.

20.08.2020 на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив від 19.08.2020 № 353-09/1, в якій на спростування заперечень відповідача зазначив, що оскільки сторони відійшли від умов договору в частині передоплати товару, покупець отримав товар від продавця без заперечень, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними, до спірних правовідносин слід застосовувати положення ст. 692 ЦК України. Отже, обов`язок оплатити поставлений товар виник у відповідача у день отримання такого товару. Щодо клопотання про зменшення штрафу вказує, що після отримання претензії відповідачем не вчинено жодних дій на виправлення порушеного грошового зобов`язання, отже ним допущено невиконання обов`язку, передбаченого договором, Крім того, відповідачем не наведено жодної належної обставини, яка б слугувала підставою для такого зменшення. Стверджує, що заперечення, викладені у відзиві, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 № 731-ІХ, який набув чинності 17.07.2020, п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України викладено в наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Відповідно до п. 2 розділу ІІ вказаного Закону від 18.06.2020 № 731-ІХ процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Господарський суд зазначає, що заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву або клопотання відповідача про продовження строку на надання таких заперечень відповідно до п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 № 731-ІХ, до суду не надходили.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі та надані відповідні докази на підтвердження вимог та заперечень.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

16.09.2019 між Приватним акціонерним товариством "Нікопольський завод технологічного оснащення" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Січеславський машинобудівний завод" (покупець) укладено договір № 225 (надалі договір).

Згідно з п.п. 1.1, 1.2 договору на умовах, викладених в розділах цього договору, продавець зобов`язався поставити покупцеві продукцію виробничо-технічного призначення, далі по тексту продукція, в сортаменті, кількості і терміни, вказані в специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору, а покупець зобов`язався прийняти і сплатити продукцію згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 2.1 договору ціна й вартість переданого товару зазначена в специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору. Ціни на продукцію є договірними і визначаються виходячи з ситуацій на ринку і чинного законодавства України. Ціни на продукцію можуть змінюватися шляхом оформлення відповідної додаткової угоди до договору.

Сума договору визначається відповідно до його специфікацій і орієнтовано складає 4 800 000,00 грн. (чотири мільйони вісімсот тисяч грн. 00 коп.), у тому числі ПДВ 800 000,00 (вісімсот тисяч грн. 00 коп.) (п. 2.2 договору).

За умовами п. 2.3 договору розрахунок покупця з продавцем виконується шляхом безготівкових платежів в національній валюті України, на поточний рахунок продавця на підставі рахунків, виставлених продавцем в наступному порядку:

- 50% від вартості постачання протягом 3-х (трьох) банківських днів з дня виставлення рахунку продавцем;

- остаточний розрахунок 50% оплачується впродовж 5-ти банківських днів після оповіщення продавцем про готовність продукції, якщо інше не вказане в специфікації;

- посилання на номер рахунку в платіжному дорученні обов`язкове.

Згідно з п. 3.1 договору продукція заданим договором поставляється на умовах ЕХW- склад продавця м. Нікополь. (Згідно ІНКОТЕРМС-2010, публікація МТП № 715). Об`єм і термін постачання партій продукції погоджуються в специфікаціях до договору.

Разом з продукцією продавець передає покупцеві наступні супровідні документи:

- оригінал рахунку-фактури на фактично відвантажену продукцію;

- сертифікат якості виробника;

- видаткову накладну;

- товарно-транспортну накладну (п. 3.2 договору).

За умовами п. 3.3 договору по готовності окремої партії продукції до відвантаження, продавець направляє покупцеві факсом або електронною поштою відповідне повідомлення і виставляє рахунок на цю партію.

Покупець зобов`язаний надати транспорт для відвантаження партії продукції не пізніше 5 днів від дати отримання повідомлення.

Відповідно до п. 5.1 договору здача-приймання продукції здійснюється:

- по кількості - згідно накладної на відвантажену продукцію і протягом 30 днів від дати постачання;

- за якістю - згідно з документом про якість (сертифікатом якості), відповідно до вимог ГОСТ, ТУ, креслень або інших нормативно технічних документів.

Згідно з п. 6.1 договору сторони несуть відповідальність за не виконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за даним договором, згідно з чинним законодавством України.

У п. 6.2 договору сторони погодили, що у разі невчасної оплати за даним договором, покупець виплачує продавцеві штраф у розмірі 0,5% від неоплаченої суми погодженої партії продукції за кожен день прострочення платежу.

За змістом п. 11.1 договору цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2020.

Сторони не звільняються від виконання своїх зобов`язань після закінчення терміну дії цього договору в частині рекламацій і врегулювання розрахунків між сторонами (п. 11.2 договору).

У Специфікаціях від 20.09.2019 № № 1, 2 до договору сторони узгодили найменування продукції, її кількість, ціну, вартість, умови та строк поставки, оплати, виготовлення продукції тощо.

Так, за умовами п. 4 специфікацій оплата виконується згідно договору на підставі рахунків, виставлених продавцем у наступному порядку:

- 50% передоплати протягом 3-х банківських днів з дня виставлення рахунку продавцем;

- остаточний розрахунок здійснюється на момент готовності продукції впродовж 5-ти банківських днів після оповіщення продавцем про готовність продукції до відвантаження.

На виконання умов договору та вищевказаних специфікацій позивач передав, а відповідач прийняв у власність продукцію на загальну суму 598 320 грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами і скріпленими їх печатками накладними:

- № 0064 від 28.11.2019 на суму 158 7601 грн. 20 коп. (а.с. 22);

- № 0690 від 11.12.2019 на суму 158 760 грн. 00 коп. (а.с. 22);

- № 0679 від 06.12.2019 на суму 187 200 грн. 00 коп. (а.с. 21);

- № 0042 від 28.01.2020 на суму 93 600 грн. 00 коп;

вписаними позивачем рахунками-фактурами від 25.09.2019 № № 0542, 0543 та довіреностями відповідача на отримання товару від 27.11.2019 № 117, від 05.12.2019 № 122, від 11.12.2019 № 123, , від 28.01.2020 № 9 (а.с. 23, 24-27).

Господарський суд зазначає, що вказані вище накладні підписані сторонами без жодних зауважень чи заперечень.

Позивач вказує, що відповідач, в порушення умов договору, свої зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати поставленої продукції виконав частково, сплативши за поставлений товар грошові кошти у загальній сумі 434 040 грн. 00 коп., що підтверджується банківськими виписками (а.с. 17-20). У зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 164 280 грн. 00 коп.

В порядку досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача із претензією від 15.04.2020 № 190-09/1, в якій вимагав сплатити вартість поставленої продукції у сумі 164 280 грн. 00 коп. (а.с. 28, 29).

Як зазначає позивач, відповідач відповідь на претензію не надав, заборгованість не сплатив.

На підставі п. 6.2 договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 149 074 грн. 20 коп. із розрахунку вартості неоплаченого товару за загальний період з 28.11.2019 по 20.07.2020 за кожною накладною окремо.

Із посиланням на положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу та просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 2 986 грн. 85 коп. за період з 28.11.2019 по 20.07.2020 та інфляційні втрати у розмірі 2 970 грн. 74 коп. за вказаний період.

Доказів оплати спірної вказаної заборгованості відповідачем сторонами до матеріалів справи не надано.

Предметом доказування у даній справі є обставини укладання договору, факт поставки продукції, строк оплати, наявність часткової оплати, строк дії договору, наявність прострочення оплати вартості поставленої продукції, наявність підстав для зменшення розміру штрафу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору, є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання.

За ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За приписами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, заборгованість відповідача за поставлену позивачем продукцію становить 164 280 грн. 00 коп.

Як вбачається зі змісту договору та специфікацій, сторонами погоджена повна передплата товару, що поставляється позивачем.

Проте, матеріали справи містять належні докази на підтвердження передачі позивачем та прийняття відповідачем без заперечень спірного товару та не містять доказів оплати спірного товару як до його отримання відповідачем, так і після.

При цьому, у спірному договорі сторони не визначили порядок оплати товару після його отримання покупцем, за відсутності внесення останнім передплати.

Отже, за вказаних обставин до правовідносин, що склалися між сторонами за спірними поставками слід застосувати положення ст. 692 Цивільного кодексу України, якими визначений обов`язок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, строк оплати товару за спірними накладними є таким, що настав у день отримання товару відповідачем.

Враховуючи, що відповідачем своєчасно не сплачено у повному обсязі вартість поставленої позивачем продукції за спірними видатковими накладними, суд вважає позовну вимогу про стягнення боргу у розмірі 164 280 грн. 00 коп. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Водночас, за встановлених вище обставин, господарський суд відхиляє як помилкові та необґрунтовані твердження відповідача, що строк оплати спірної продукції не настав та необхідність рахування такого строку після спливу семиденного терміну з дати отримання відповідачем претензії позивача в порядку ст. 530 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.1 ст. 199 Господарського кодексу України до відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються положення Цивільного кодексу України, насамперед, загальні положення про забезпечення виконання зобов`язання, встановлені його статтями 546-548. Проте, норми Цивільного кодексу України не повністю поширюються на господарсько-правові штрафні санкції.

За умовами п. 6.2 договору у разі невчасної оплати за даним договором, покупець виплачує продавцеві штраф у розмірі 0,5% від неоплаченої суми погодженої партії продукції за кожен день прострочення платежу.

При цьому, формулювання штрафу у розмірі 0,5% від неоплаченої суми погодженої партії продукції за кожен день прострочення платежу є за своїм змістом видом відповідальності у вигляді пені.

У ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України поняття "неустойка" вживається як різновид штрафних санкцій. При цьому, Господарський кодекс України не містить визначення штрафу і пені.

Господарським кодексом України закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умову договору про штрафні санкції (з дотриманням правил ч.1 ст. 231), їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування, співвідношення із збитками.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Так, Господарський кодекс називає неустойку, штраф і пеню різновидами штрафних санкцій, але не визначає ні один із цих різновидів.

Частина 3 ст. 549 Цивільного кодексу України особливістю пені визнає те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Проте, не може бути підставою відмови у задоволенні вимоги про сплату неустойки те, що така неустойка не підпадає під визначення пені, яке наводиться в ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України. Коли обов`язок боржника сплатити грошову суму чи передати майно кредиторові у зв`язку з порушенням зобов`язання не підпадає під визначення штрафу чи пені, слід керуватися визначенням неустойки, що наводиться у ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки, що не вичерпують всього змісту поняття неустойки.

Як вже зазначено вище, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання, яке визначається ст. 610 Цивільного кодексу України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки фактичні обставини справи свідчать про порушення відповідачем умов договору щодо термінів оплати поставленого позивачем товару, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача передбаченої п. 6.2 договору неустойки.

Разом з тим, судом враховані норми Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" (надалі Закон), які регулюють договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Так, відповідно до ст. 1 Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону).

Про наведене зазначає й Вищий господарський суд України в п. 2.9 постанови пленуму від 17.12.2013. № 14, а саме: за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

При перевірці виконаного позивачем розрахунку неустойки судом встановлено, визначений сторонами в п. 6.2 договору розмір неустойки перевищує розмір подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, а тому, згідно із перерахунком, виконаним господарським судом, в межах заявлених позивачем періодів, до стягнення підлягає неустойка у загальному розмірі 17 377 грн. 90 коп. Решта позовних вимог в цій частині задоволенню не підлягає.

При цьому, господарський суд зазначає, що у поданому розрахунку штрафу, 3% річних та інфляційних втрат позивачем визначено невірний початок періоду нарахування, оскільки прострочення оплати поставленого товару слід рахувати з наступного дня після його отримання відповідачем, тобто з 29.11.2019, 12.12.2019 та 29.01.2020 відповідно. Разом з тим, зазначаючи, що розрахунок виконано з дати отримання відповідачем товару, загальна кількість днів, за які здійснюється нарахування, визначена позивачем у розрахунку вірно.

Згідно із положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд перевіривши розрахунок 3% річних, зазначає, що він є арифметично невірним.

Здійснивши перерахунок, судом встановлено, що сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача в межах заявлених позивачем періодів становить 2 979 грн. 52 коп. У решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 2 970 грн. 74 коп. суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 № 14, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Викладене узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанова від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18).

З урахуванням вищевикладеного, судом перевірено виконаний позивачем розрахунок інфляційних втрат та не встановлено порушень норм чинного законодавства та умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов`язання, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 164 280 грн. 00 коп. основного боргу, 17 377 грн. 90 коп. неустойки, 2 979 грн. 52 коп. 3% річних, 2 970 грн. 74 коп. інфляційних втрат є обґрунтованими і підлягають задоволенню. У решті позовних вимог слід відмовити.

Заперечення відповідача спростовується матеріалами справи або не впливають та не спростовують вищенаведеної правової оцінки матеріалів, обставин справи згідно з вимогами закону, тому відхиляються господарським судом

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу господарський суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У відповідності до приписів ст.. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Таким чином, суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.

Слід зазначити, що зменшення розміру санкцій за ст. 233 Господарського кодексу України є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізоване при наявності сукупності передбачених в контексті коментованої норми обставин. Відсутність завданих позивачу збитків сама по собі не може слугувати підставою зменшення розміру санкцій.

Крім того, до заяви про зменшення розміру штрафу відповідачем не додано жодного доказу в підтвердження наявності виняткових обставин, які є достатніми для зменшення розміру штрафу у розумінні ст. 233 Господарського кодексу України. Відповідач лише посилається на відсутність завдання збитків позивачу.

Стаття 233 Господарського кодексу України визначає складові аналізу наявності підстав для зменшення неустойки, серед яких зокрема майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні. Суд звертає увагу, що до клопотання про зменшення штрафу не додано жодного доказу, який би свідчив про майновий стан відповідача. Збитковість, навіть якщо вона і наявна (доказів на підтвердження не надано), сама по собі не є винятковим випадком та достатньою обставиною для зменшення штрафу. Відмовляючи у задоволенні клопотання про зменшення розміру штрафу, господарський суд враховує також обставини того, що сторони знаходяться у рівних економічних умовах.

Враховуючи викладене, господарський суд не вбачає підстав для зменшення розміру неустойки.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Січеславський машинобудівний завод" (53300, Дніпропетровська область, м. Покров, вул. Тикви Григорія, буд. 3-А, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Нікопольський завод технологічного оснащення" (53201, Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Трубників, буд. 56, ) 164 280 грн. 00 коп. (сто шістдесят чотири тисячі двісті вісімдесят грн. 00 коп.) основного боргу, 17 377 грн. 90 коп. (сімнадцять тисяч триста сімдесят сім грн. 90 коп.) неустойки, 2 979 грн. 52 коп. (дві тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять грн. 52 коп.) 3% річних, 2 970 грн. 74 коп. (дві тисячі дев`ятсот сімдесят грн. 74 коп.) інфляційних втрат, 2 814 грн. 12 коп. (дві тисячі вісімсот чотирнадцять грн. 12 коп.) витрат зі сплати судового збору.

У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Повне рішення складено 28.09.2020

Суддя І.А. Рудь