ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2020 р. Справа№ 910/10865/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Кубей В.І.

за участю представників сторін:

від заявника : Пашинський М.М.

від відповідача : Андишула А.М.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНА-ЕНЕРГОВАТ"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 року

про забезпечення позову

у справі № 910/10865/20 (суддя: Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНА-ЕНЕРГОВАТ"

до Державного підприємства "Гарантований покупець

про стягнення 1 904 341,46 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНА-ЕНЕРГОВАТ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства "Гарантований покупець" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 1743 685,98 грн основної заборгованості по договору № 832/01 від 18.10.2019 року, 28392,37 грн пені, 6717,48 грн 3% річних, 3487,37 грн інфляційних втрат, 122 058,26 грн 7% штрафу.

Разом з позовною заявою Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНА-ЕНЕРГОВАТ" було подано до суду заяву про забезпечення позову, відповідно до якої заявник просив накласти арешт на кошти на будь-яких рахунках Державного підприємства "Гарантований покупець" (окрім рахунку, з якого здійснюється виплата заробітної плати та інших обов`язкових платежів) в межах суми заявлених позовних вимог 1 904 341,26 грн.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 27.07.2020 року відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНА-ЕНЕРГОВАТ" у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 30.07.2020 року відкрив провадження у справі № 910/10865/20 за правилами загального позовного провадження.

24.07.2020 року позивач повторно звернувся до суду першої інстанції з заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 року відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНА-ЕНЕРГОВАТ" про забезпечення позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНА-ЕНЕРГОВАТ" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 року у даній справі та ухвалите нове рішення, яким задовольнити заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНА-ЕНЕРГОВАТ" про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, скаржник вказав, що підставою забезпечення позову є лише обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а не докази такого порушення.

Так, скаржник вказав, що ним були подані належні докази того, що відповідач на даний час перебуває у загрозливому (близькому до банкрутства) фінансовому положенню, що підтверджується витягом з сайту судової влади про пред`явлені позови на суми заборгованості у розмірі ,27 грн, а також різними публікаціями де відповідач підтверджує неможливість виконання своїх зобов`язань перед контрагентами.

Також, за твердженням скаржника, останній просив накласти арешт в межах суми заявлених позовних вимог, що не призведе до перешкод у здійсненні господарської діяльності та, в свою чергу, погіршення його майнового стану.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2020 року справу № 910/10865/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНА-ЕНЕРГОВАТ" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.09.2020 року про забезпечення позову у справі №910/10865/20, своєю ухвалою від 07.09.2020 року.

21.09.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого відповідач просив ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 року у справі №910/10865/20/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНА-ЕНЕРГОВАТ" - без задоволення.

Крім того, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що згідно реєстру банківських документів за період з травня по вересень 2020 року станом на 16.09.2020 року відповідачем виконувалися договірні зобов`язання щодо періодичного здійснення платежів на користь позивача згідно встановленого порядку. Зокрема, за електроенергію, продану в період з травня по вересень 2020 року відповідачем здійснено платежів позивачу на загальну суму 2279800,27 грн. Відповідно матеріали даної справи не містять і доказів недотримання гарантованим покупцем порядку (способу) виконання грошового зобов`язання за договором щодо спірного періоду.

У судовому засіданні 22.09.2020 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, ухвалу місцевого господарського суду скасувати.

Представник відповідача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 22.09.2020 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНА-ЕНЕРГОВАТ" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, заява про забезпечення позову, зокрема була мотивована наявністю станом на час її подання інформації з сайту Судової влади України про велику кількість судових проваджень щодо відповідача, як боржника перед іншими виробниками електроенергії за "зеленим тарифом", при тому, що стан розрахунків на ринку електроенергії є вкрай загрозливим, покращенням ситуації є лише прийняття законопроекту про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення умов підтримки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії, який покращить становище відповідача, на даний час є великий ризик банкротства Державного підприємства "Гарантований покупець" та невиплата ним своєї заборгованості. Вказані обставини, за твердженням позивача ускладнять виконання рішення суду у даній справі, у випадку незабезпечення позову, оскільки може відбутись списання коштів із рахунків Державного підприємства "Гарантований покупець" або його банкрутство.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або з наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідвертості додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1-2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.10.2018 року у справі № 910/6924/18.

Так, заявником не було надано суду першої інстанції жодних належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів в підтвердження наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, не надано жодних доказів, які свідчать про можливе істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або позбавлення заявника можливості ефективно захистити його порушені чи оспорювані права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду, у разі невжиття таких заходів забезпечення позову.

Водночас, посилання скаржника на витяг з сайту судової влади про пред`явлені позови на суми заборгованості у розмірі ,27 грн, а також на різні публікації де відповідач підтверджує неможливість виконання своїх зобов`язань перед контрагентами, не є доказами, з якими приписи ст.ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України пов`язують можливість вжиття заходів забезпечення позову.

Крім того, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, в тому числі зменшення його майнових активів.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що протягом травня-вересня 2020 року відповідачем на користь позивача здійснюються платежі, що підтверджується банківськими виписками та не заперечувалося скаржником в суді апеляційної інстанції.

Водночас, твердження скаржника, що вищевказані кошти сплачуються відповідачем не за спірний період, не спростовують висновки суду щодо відсутності обґрунтованих сумнівів в платоспроможності відповідача.

Саме лише посилання позивача на те, що невжиття обраного позивачем заходу забезпечення позову імовірно призведе до невиконання відповідачем рішення суду, не є достатньою підставою для вжиття заходів до забезпечення позову.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову не є розумними, адекватними, та не зможуть забезпечити збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу. Відтак, підстави для вжиття заявлених позивачем заходів забезпечення позову відсутні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА-ЕНЕРГОВАТ» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 року про забезпечення позову у справі № 910/10865/20 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 року у справі №910/10865/20 залишити без змін.

3. Матеріали оскарження №910/10865/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 01.10.2020 року.