ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року Справа №906/1077/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Юрчук М.І. , суддя Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання - Єфімчук А.І.

за участю представників сторін:

позивач - Сачук С.М. (паспорт серія НОМЕР_1 від 06.05.1998 року)

позивача - Слівінський А.О. (ордер серія ЖТ№074785 від 13.07.2020 року)

Коростишівської міської ради - Кохан І.М. (Коростишівський міський голова)

відповідача - Невисевич М.В. (наказ №3-к від 13.01.2017 р., директор)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на рішення Господарського суду Житомирської області від 05.05.2020 р. у справі №906/1077/19 (суддя Машевська О.П., повний текст рішення складено 02.06.2020 р.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Сачука Сергія Михайловича

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача:

1. Комунального підприємства "Міський ринок" Коростишівської міської ради

2. Коростишівської міської ради Коростишівського району Житомирської області

до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

про визнання недійсним договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 05.05.2020 р. позов задоволено. Визнано недійсним з моменту вчинення договір оренди №134 від 31.12.2013 р., укладений між Фізичною особою-підприємцем Сачуком Сергієм Михайловичем та Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок". Стягнуто з Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на користь Фізичної особи-підприємця Сачука Сергія Михайловича судовий збір в розмірі 1921,00грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивач не доводить ні своїх майнових прав на об`єкт оренди, ні своїх прав на земельну ділянку, а стверджує лише про порушення майнових прав міської ради.

Зазначає, що правомірність укладення оспорюваного позивачем договору досліджувалась при розгляді справ №906/490/15 та №906/478/16 і законність якого була доведена відповідними судовими рішеннями, що в силу положень ч.4 ст. 75 ГПК України дані обставини не потребують додаткового доведення. Зазначає, що позивач не доводить ні своїх майнових прав на об`єкт оренди, ні своїх прав на земельну ділянку, а стверджує лише про порушення майнових прав міської ради;

Суд першої інстанції проігнорував ті обставини, які встановлені у справі №295/6827/16ц, де сторонами були ті самі особи. З ФОП Сачука С.М. стягнуто неустойку за невиконання зобов`язань за договором №134 від 31.12.2013р. з 01.01.2015р. по 01.04.2018р.. Апелянт посилається на те, що ФОП Сачук С.М. продовжує користуватися торгівельними майданчиками №18;25, не виконує свої зобов`язання за договором п. 4.3.8, тому ПР "Кооперативний ринок" намагався впорядкувати відносини, направив ФОП Сачук С.М. лист №45 від 14.02.2019р. та №180 від 04.11.2019р., в яких нагадував йому про те, що йому нараховується неустойка за час прострочення користування об`єктом оренди і пропонував укласти договір або надати можливість ПР "Кооперативний ринок" скористатися своїм правом та перемістити кіоски, які розміщені на торгівельних майданчиках №18, №25 на штраф майданчик і наголошував про те, що у разі не виконання вимог. ПР "Кооперативний ринок" буде вимушений звернутися до суду про звільнення т/м № 18;25 в примусовому порядку;

Суд першої інстанції не врахував обставини, які підтверджують недобросовісну поведінку ФОП Сачука С.М., допустивши неналежне виконання договору, після припинення його дії, що встановлено судом у справі №295/6827/16ц.

Апелянт вважає, що в даному випадку між сторонами склалися правовідносини щодо торгівлі на ринку, вказаними договорами врегульовано користування саме торгівельними місцями (майданчиками), тобто такі договори містять елементи як договору найму ('орендні, так і договору надання послуг, послуги отримання яких було метою укладання договору №134 від 31.12.2013р., а саме Орендарю були надані торгівельні місця №18, №25 для здійснення своєї господарської діяльності, пов`язаною з торгівлею на ринку.

При цьому, порушенням прав і охоронюваних законом інтересів при оспоренні правочину, є неможливість одержання особою того, на що вона розраховувала при укладанні договору або його виконання призведе до звуження належного їй блага. Здійснення ПР "Кооперативний ринок" діяльності з торгівлі на ринку без належного оформлення права користування земельною ділянкою та асфальто-бетонного покриття не є обставиною, з якої може бути пов`язане порушення прав Орендаря.

Надання ПР "Кооперативний ринок" послуг і створення умов для продавців і покупців регулюється, у тому числі, законодавчим положенням про публічний договір (ст.. 633 ЦК України) відповідно до яких ініціатором укладання такого договору є особа, яка виявляє бажання споживати такі послуги. ФОП Сачук С.М. звернувся до ПР "Кооперативний ринок" з такою заявою та зобов`язувався виконувати умови договору.

22.05.2020 року ПР "Кооперативний ринок" звернувся до суду про примусове звільнення торгівельних майданчиків №18, №25 шляхом вивезення кіосків за межі території ринку (Ухвала суду у справі №906/562/20).

Також апелянт посилається на те, що на дійсність оспорюваного Договору оренди №134 від 31.12.2013 року вказують обставини, встановлені у судовому рішенні у справі №906/609/15.

Враховуючи вище викладене, апелянт вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 05.05.2020 р. у справі №906/1077/19 прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.07.2020 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на рішення господарського суду Житомирської області від 05.05.2020 р. у справі №906/1077/19. Розгляд апеляційної скарги призначено на 13.07.2020 р.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 року у справі №906/1077/19 розгляд апеляційної скарги відкладено на 20.07.2020 року.

13.07.2020 р. на електронну адресу апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання, в якому просить провести судове засідання у даній справі в режимі відеоконференції, та доручити забезпечення проведення відеоконференції Коростишівському районному суду Житомирської області.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 року Клопотання Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/1077/19 - задоволено, доручено Коростишівському районному суду Житомирської області забезпечити проведення судового засідання 20.07.2020 р. об 11:30 год. в режимі відеоконференції.

15.07.2020 року від Коростишівської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Житомирської області від 05.05.2020 р. у справі №906/1077/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" залишити без задоволення.

20.07.2020 року від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Житомирської області від 05.05.2020 р. у справі №906/1077/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" залишити без задоволення.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2020 року у справі №906/1077/19 розгляд апеляційної скарги відкладено на 31.08.2020 року.

11.08.2020 р., на електронну адресу апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання, в якому просить провести судове засідання 31.08.2020 року у даній справі в режимі відеоконференції, та доручити забезпечення проведення відеоконференції Коростишівському районному суду Житомирської області.

27.08.2020 р., на електронну адресу апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №906/1077/19.

В обґрунтування клопотання відповідач посилається на те, що 09.07.2020 року Північно-західним апеляційним господарським судом було прийнято постанову у справі №906/1078/19 за позовом Фізичної особи-підприємця Пригодського Сергія Павловича до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Комунального підприємства "Міський ринок" Коростишівської міської ради; Коростишівської міської ради Коростишівського району Житомирської області про визнання недійсним договору оренди, якою визнано недійсним з моменту вчинення договір оренди №467 від 01.08.2014, укладений між Фізичною особою-підприємцем Пригодським Сергієм Павловичем та Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок".

Позивач посилається на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2020 року у справі №906/1078/19 та просить врахувати висновки викладені у вище зазначеній постанові при прийнятті рішення у справі №906/1077/19.

Оскільки постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2020 року у справі №906/1078/19 оскаржена в касаційному порядку відповідач просить зупинити провадження у справі №906/1077/19 до вирішення питання по суті Верховним судом у справі №906/1078/19.

Розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду №01-04/487 від 31.08.2020 на підставі службової записки головуючого судді Демидюк О.О. від 31.08.2020, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії по справі №906/1077/19 - Савченка Г.І. у період з 03.08.2020 - 11.09.2020, включно та перебуванням на лікарняному судді-члена колегії по справі №906/1077/19 - Павлюк І.Ю. у період з 25.08.2020 - 04.09.2020, включно, відповідно до статті 32 ГПК України, статті 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пунктів 18, 20 Розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено заміну судді-члена колегії по справі №906/1077/19.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2020 для розгляду справи №906/1077/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Юрчук М.І., суддя Тимошенко О.М.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.08.2020 року апеляційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на рішення Господарського суду Житомирської області від 05.05.2020 р. у справі №906/1077/19 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Юрчук М.І., суддя Тимошенко О.М.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.08.2020 року у справі №906/1077/19 задоволено клопотання відповідача від 11.08.2020 року про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та доручено забезпечити проведення судового засідання 31.08.2020 року в режимі відеоконференції Коростишівському районному суду Житомирської області.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.08.2020 року у справі №906/1077/19 розгляд апеляційної скарги відкладено на 22.09.2020 року.

В судове засідання 22.09.2020 року до Коростишівського районного суду Житомирської області з`явились позивач, керівники відповідача та Коростишівської міської ради.

Представник Комунального підприємства "Міський ринок" Коростишівської міської ради в судове засідання не з`явився.

Сторони про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується долученими до матеріалів справи рекомендованими повідомленнями.

За приписами ч.ч.1-3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи приписи ст.ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги належне повідомлення сторін про розгляд справи а також враховуючи, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності уповноваженого представника Комунального підприємства "Міський ринок" Коростишівської міської ради.

Розглянувши клопотання Відповідача про зупинення провадження у справі №906/1077/19, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

При цьому, вищевказана процесуальна норма прямо встановлює, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Слід зазначити, що сама по собі пов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду та прийняття рішення у даній справі.

Отже, неможливість розгляду даної справи до вирішення іншої полягає у тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи №906/1077/19, предметом позову є вимога Фізичної особи-підприємця Сачука Сергія Михайловича про визнання недійсним договору оренди №134 від 31.12.2013 року, укладеного із ПКР "Кооперативний ринок".

Обґрунтовуючи підстави визнання недійсним вищевказаного Договору позивач з урахуванням положень ст. 203, 215 ,227, 228, 230, 236 ЦК України вказує, що відповідач, не будучи власником майна у вигляді асфальтового покриття та не маючи на нього жодних майнових прав та дозволу громади на розпорядження ним, ввівши позивача в оману, порушуючи публічний порядок щодо використання комунального майна, незаконно виступив в якості його власника та передав його в оренду іншим особам.

Розглядаючи вимогу про визнання недійсним договору оренди №134 від 31.12.2013 року, укладеного із ПКР "Кооперативний ринок", суд у будь-якому випадку зобов`язаний дослідити питання щодо правомірності підстав з укладення сторонами спірного Договору, з урахуванням подій на які посилається позивач, тобто, встановлення таких обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у даній справі, зокрема, чи мав право відповідач на укладення в своїх власних інтересах спірний Договір оренди в його контексті із позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилається на висновки викладені у Постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2020 року у справі №906/1078/19 року, в якій апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пригодського Сергія Павловича задоволено, рішення Господарського суду Житомирської області від 28.02.2020 року у справі №906/1078/19 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено, визнано недійсним з моменту вчинення договір оренди №467 від 01.08.2014 року, укладений між Фізичною особою-підприємцем Пригодським Сергієм Павловичем та Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок".

31.07.2020 року Відповідач Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2020 року та додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 року у справі №906/1078/19.

Колегією суддів встановлено, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 17.09.2020 року Касаційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2020 року та додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 року у справі №906/1078/19 повернув скаржникові.

Окрім того, колегія суддів вважає, що обставини встановлені у справі №906/1078/19, не є самі по собі підставою для обов`язкового зупинення провадження у справі № 906/1077/19, а наявні в матеріалах даної справи докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом даного судового розгляду, а не спору у справі 906/1078/19 про визнання недійсним іншого подібного договору оренди, укладеного із ФОП Пригодським Сергієм Павловичем, який у більшій мірі відноситься до схожих, а не до взаємопов`язаних справ.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справи №906/1078/19, апеляційний суд має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті справи №906/1077/19.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить правових підстав для зупинення апеляційного провадження у справі №906/1077/19, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання Відповідача про зупинення провадження у справі №906/1077/19 слід відмовити.

В судовому засіданні керівник Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі.

Позивач, його представник та Коростишівський міський голова апеляційну скаргу заперечили.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, керівника відповідача та Коростишівського міського голови, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 31 грудня 2013 року у простій письмовій формі між підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (у тексті Відповідач/Орендодавець) та фізичною особою - підприємцем Сачуком Сергієм Михайловичем (у тексті - Позивач/Орендар) укладено договір оренди № 134 на таких основних умовах:

- предметом договору є торговельні майданчики №18 та №25 площею 6,75 кв.м. кожен (п.1.1);

- місцезнаходження торговельних майданчиків №18, №25 визначене на плані розміщення торговельних місць ринку ( п.1.2) ( у тексті - об`єкт оренди);

- об`єкт оренди належить Орендодавцеві на праві власності ( п. 1.2);

- об`єкт оренди надається Орендодавцем у тимчасове платне користування Орендарю для провадження торговельної діяльності (п. 1.3);

- Сторони підтверджують , що вони мають правоздатність і дієздатність щодо укладення і виконання цього договору, а також щодо здійснення інших прав та обов`язків ( п.1.4);

- Орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії договору відповідно до п.6 ( п.2.1);

- Орендодавець , зокрема, зобов`язується:

а) передати у тимчасове користування Орендарю об`єкт оренди на умовах і в строк, передбачені цим договором ( п.п.4.1.1);

б) підтримувати територію, на якій розташований об`єкт оренди в належному санітарно-технічному стані ( п.4.1.3);

- Орендодавець, зокрема, має право:

а) здійснювати капітальний ремонт об`єкта оренди ( п.п. 4.2.2);

б) перемістити тимчасову споруду, що встановлена на орендованому торговельному місці, на штрафмайданчик ринку, в разі не звільнення Орендарем об`єкта оренди в 7- денний термін після припинення договору ( п.п. 4.2.5);

- Орендар , зокрема, зобов`язується :

а) використовувати об`єкт оренди за його цільовим призначенням відповідно до п.1.3 договору та не використовувати торговельне місце як складське приміщення ( п.п. 4.3.2);

б) самостійно і за власний рахунок здійснювати поліпшення робочого місця та його поточний ремонт за письмовим погодженням з Орендодавцем ( п.п. 4.3.4);

в) дотримуватися правил торгівлі на ринках тощо (п.п. 4.3.6);

г) звільнити об`єкт оренди у 7- денний термін після припинення договору ( п.п. 4.3.8);

д) відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди у розмірі вартості відновлювальних робіт ( п.п. 4.3.8, п.5.3).

- Орендар, зокрема, має право:

а) за письмовою згодою Орендодавця здавати об`єкт оренди у суборенду ( п.п. 4.4.4);

б) вносити за згодою Орендодавця зміни до об`єкта оренди, здійснювати його реконструкцію, переобладнання та інші поліпшення (п.п. 4.4.6.).

За умовою п.6.1 договору №134 останній укладено на 1 рік з 01.01.14р. до 31.12.14р.

За умовою п.6.2 договору №134 Орендодавець гарантував, що на дату його укладення об`єкт оренди може бути вільно переданий Орендарю , не перебуває у спорі, жодних прав та претензій у третіх осіб щодо нього немає.

Зі змісту листа Орендодавця №180 від 04.11.2019р. судом встановлено, що з підстав закінчення строку дії договору №134 з Орендаря за рішенням Богунського районного суду у справі №295/6827/16ц від 03.04.2018р. було стягнуто неустойку на підставі ч.2 ст. 785 ЦК України в сумі 56862,00грн; що Орендодавець визнає проведення Орендарем господарської діяльності у металевому кіоску розміром 13 кв.м , який встановлено в межах торговельних майданчиків №18 та №25; що Орендодавець просив перемістити кіоск на штрафмайданчик ринку або укласти з Орендодавцем новий договір оренди цих торговельних майданчиків ; щодо нарахування неустойки за період з 02.04.18р. по 02.11.2019р. в сумі 26244,00грн ( а.с. 210, т.1).

Зі змісту листа Орендаря судом встановлено, що вимоги Орендодавця не визнано з тих підстав, що кіоск розміром 13 кв.м 29.05.2018р. було переміщено на інше місце в межах території, що обслуговує КП "Міський ринок" (а.с. 211,т.1).

Враховуючи викладене, позивач - фізична особа-підприємець Сачук Сергій Михайлович, посилаючись на те, що Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" не будучи власником майна у вигляді асфальтобетонного покриття та не маючи на нього жодних майнових прав та дозволу громади на розпорядження ним, ввівши позивача в оману, порушуючи публічний порядок щодо використання комунального майна, не маючи відповідного на те права передавати його в оренду, звернувся за захистом прав і охоронюваних законом інтересів до Господарського суду Житомирської області шляхом визнання недійсним з моменту вчинення договору оренди №134 від 31.12.2013 року, укладений з Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (надалі у тексті - Позивач, Відповідач та договір оренди №134).

В обґрунтування фактичних підстав позову Позивач посилався на те, що з метою здійснення господарської діяльності на території ринку, що у м. Коростишеві по вулиці Шевченко, 40 уклав з Відповідачем договір оренди №134, за умовами якого отримав в оренду торговельні майданчики №18 площею 6,75м2, №25 площею 6,75 м2 (т. 1 а.с. 11 - 12).

За умовами договору оренди №134 Відповідач вказав себе власником об`єкта оренди з повним обсягом право - та дієздатності щодо розпорядження ним в статусі орендодавця, та що жодних прав на нього у третіх осіб немає (п. 1.2. договору).

Позивач в подальшому дізнався, що Відповідачу на території ринку загальною площею 1,2 га належать декілька об`єктів нерухомого майна загальною площею 0,17 га, тоді як інші 1,03 га ринкової площі, в тому числі об`єкт оренди, являють собою об`єкт благоустрою ліквідованого колгоспного ринку у м. Коростишеві у вигляді асфальтового покриття земельної ділянки запасу, належної територіальній громаді цього міста в особі Коростишівської міської ради.

Вищевикладені обставини, встановлені у рішенні Господарського суду Житомирської області від 12.03.19р. у справі №906/41/19 та не підлягають доказуванню при вирішенні спору про недійсність договору оренди №134, оскільки є преюдиціальними.

А тому, Позивач посилається на те, що укладаючи договір оренди №134 Відповідач ввів його в оману вказавши в договорі, що він є власником об`єкта оренди, тоді як права власності на нього не мав та розпорядився таким об`єктом оренди без згоди його власника - територіальної громади м. Коростишева.

Позивач також посилався на те, що договір оренди №134 порушує публічний порядок. Насамперед з тих підстав, що Відповідач не відповідає визначенню ринку як суб`єкта господарювання, наданому у Правилах торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2002р. №57/188/84/105, оскільки не створений на відведеній за рішенням органу місцевого самоврядування земельній ділянці. Окрім того, виходячи із змісту п.1 ч.1 ст. 13 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" про те, що об`єктами благоустрою населених пунктів є території загального користування , в тому числі асфальтове покриття, яким замощено об`єкт оренди, та у зв`язку із відсутністю у Відповідача права оренди земельної ділянки під цим асфальтовим покриттям, останній не вправі надавати в оренду об`єкт оренди, розміщений на такому об`єкті благоустрою.

В якості правових підстав позову Позивач визначив ст.ст. 760 та 761 ЦК України, згідно з якими предметом договору найму може бути індивідуально визначена річ та що право передання її в найм має власник речі, особа, якій належать майнові права, або особа, уповноважена на укладення договору найму.

Позивач вважає, що відповідно до ст.ст. 203, 227, 228 та 230 ЦК України, згідно з якими недійсним є правочин, якщо особа, яка його вчинила, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а юридична особа - відповідного дозволу (ліцензії); якщо правочин спрямований на незаконне заволодіння майном територіальної громади; якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи вище викладене, Позивач просив Господарський суд Житомирської області позов задоволити та на підставі ст. 236 ЦК України та визнати договір оренди №134 від 31.12.2013 року недійсним з моменту вчинення.

Задовольняючи позов про визнання недійсним спірного договору, місцевий господарський суд виходив із того, що за загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Тобто недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Судом першої інстанції в оспорюваному договорі оренди №134 від 31.12.2013р. було встановлено незаконність його умов, що є порушенням вимог ч.1 ст. 203 ЦК України та є підставою для визнання його недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частинами 1, 3 ст.215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У даній справі сторонами спору є Фізична особа-підприємець Сачук Сергій Михайлович (орендар/позивач) та Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (орендодавець/відповідач), між якими 31.12.2013 року було укладено Договір оренди №134, строк дії якого закінчився 31.12.2014 року, що однак не вплинуло на фактичне та юридичне припинення відносин між сторонами договору, які виникли під час строку його дії та мають спірний характер.

Слід зазначити, що правило ч.1 ст. 631 ЦК України про те, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, застосовується до відносин договору оренди №134 від 31.12.2013 року як загальне та не враховує спеціальне правило ст. 785 ЦК України щодо прав наймодавця та обов`язків наймача після закінчення строку його дії.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або припиняти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (постанова ОП КЦС у складі ВС від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Саме тому, розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову (п. 55 постанови ВПВС від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).

Водночас ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова ОП КЦС у складі ВС від 05.09.2019 у справі №638/2304/17).

Позивач вважає, що укладаючи договір оренди №134 від 31.12.2013 року, відповідач ввів його в оману про свій статус власника об`єкта оренди, тоді як не мав останнього, а також розпорядився таким об`єктом оренди без згоди його дійсного власника - територіальної громади м. Коростишева. При цьому зазначає, що відповідач продовжує і надалі нарахування неустойки позивачу за спірним договором та вимагає й надалі звільнити асфальтоване покриття відносно, якого не має жодних прав.

Згідно із ст.177 та 760 ЦК України річ, визначена індивідуальними ознаками, є об`єктом цивільних прав та предметом (об`єктом) найму (оренди).

Орендареві об`єкт оренди, що належить орендодавцю, передається за плату на певний строк у користування для здійснення господарської діяльності (ст. 283 ГК України).

Цивільний кодекс України виходить з того, що право передання об`єкта оренди у найм має суб`єкт господарювання, який є або його власником, або особою, якій належать майнові права на об`єкт оренди, або особою, уповноваженою на укладення договору найму власником об`єкта оренди (ст. 761 ЦК України).

У відповідності до рішення Господарського суду Житомирської області у справі №906/490/15 від 30.03.2016, яке набрало законної сили, та постанови Вищого господарського суду України від 01.12.2016, судами встановлено обставини, які не потребують додаткового доказування, зокрема у Статуті Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на момент виникнення спірних правовідносин, зазначені такі положення:

"…постановою правління Коростишівської райспоживспілки від 27.01.2011 затверджено Статут підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", державну реєстрацію якого проведено 14.11.2011р., за №1000112, згідно з яким засновником та власником всього майна орендодавця є Коростишівська районна спілка споживчих товариств () ( надалі у тексті - Статут 2011р.).

Орендодавець () як обумовлено в його Статуті 2011р., є правонаступником КП "Кооперативний ринок" (), має відокремлене майно та самостійний баланс. Предметом діяльності орендодавця, серед іншого, станом на 31.12.2013р. були:

- експлуатація майнового комплексу Ринку за його призначенням ( п.п. 2.3.1 );

- організація і надання ринкових послуг населенню, організаціям, підприємствам, що здійснюють торгівлю на Ринку і надають послуги ( п.п. 2.3.2);

- надання в оренду основних засобів та торгових місць Ринку (п.2.3.3).

Майно Орендодавця, як обумовлено в його Статуті 2011 р., складається з основних засобів, переданих власником підприємства - райспоживспілкою - як внесок до статутного капіталу, а також інших цінностей , набутих у процесі господарської діяльності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства і становить 664,9 тисяч гривень (п.3.1 Статуту 2011р.).

У п.4.3 Статуту 2011р., додатково закріплено, що Орендодавець користується майном, переданим райспоживспілкою, як внесок до статутного фонду, і має право здавати в оренду, надавати за плату в тимчасове користування будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби, торговельні місця, торговельні майданчики (п.4.3.1).

За умовою п.4.5 Статуту 2011р., Орендодавець несе відповідальність за своїми зобов`язаннями всім набутим майном у процесі господарської діяльності, крім майна, переданого райспоживспілкою в оперативне управління" (т.1 а.с. 49 - 52).

З вище наведених пунктів Статуту вбачається, що орендодавець станом на 31.12.2013 року мав право здавати в оренду за плату орендарям лише ті торговельні місця та торговельні майданчики, які були передані йому засновником в оперативне управління як внесок до статутного капіталу. Тим самим підтверджується, що станом на 31.12.2013 року орендодавець не мав статусу власника об`єкта оренди, в т.ч. торговельних майданчиків № 18 та № 25 загальною площею 13,5 м2 на території ринку.

Умова п.1.2 оспорюваного Договору оренди №134 від 31.12.2013 року про те, що об`єкт оренди належить орендодавцеві на праві власності прямо суперечила п.п. 4.3.1 та 4.5 Статуту 2011 Орендодавця та була для нього очевидною на відміну від Орендаря.

Оцінюючи умови п.1.4, п.4.4.4 та п. 4.4.6 оспорюваного Договору оренди №134 від 31.12.2013 року, згідно з якими станом на 31.12.2013 року Орендодавець мав правоздатність і дієздатність щодо укладення і виконання цього договору, а також щодо здійснення інших прав і обов`язків за ним, і зокрема, право надавати Орендарю згоду на передання об`єкта оренди у суборенду, а також змінювати об`єкт оренди, в тому числі шляхом його реконструкції, переобладнання чи іншого поліпшення. Натомість за змістом п. 2.3.3 та п.4.3 Статуту 2011 року Орендодавець наділений засновником лише правом надання торгових місць на ринку в оренду, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність розпорядження (ст.317 ЦК України) означає юридично забезпечену можливість власника визначати і вирішувати юридичну долю майна шляхом зміни його належності, стану або призначення.

Згідно з ч.2 ст.135 ГК України, власник має право з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності - на праві оперативного управління, визначати мету та предмет діяльності таких організацій, тощо.

Право господарського відання та право оперативного управління - це речові права осіб, які не є власниками. При цьому право господарського відання належить комерційним підприємствам - суб`єктам підприємницької діяльності (ст.136 ГК України), а право оперативного управління - некомерційним юридичним особам (ст.137 ГК України).

Рішення про зміну правого режиму майна суб`єкта господарювання також приймає власник такого майна (ст. 145 ГК України).

Зміст наведених пунктів Статуту 2011р., в контексті наведених правових норми доводить, що на території ринку розміщується майновий комплекс Ринку, власником якого є засновник Орендодавця - Коростишівська районна спілка споживчих товариств.

Водночас для того, щоб передати Орендодавцю в оперативне управління торговельні місця та торговельні майданчики на ринку в якості внеску до статутного капіталу, засновник повинен був мати їх на праві власності так само, як і майновий комплекс Ринку.

Однак Орендодавець докази на підтвердження вище зазначених обставин суду не надав.

Згідно з ч. 2, 3 ст.139 ГК України залежно від економічної форми, якої набуває майно у процесі здійснення господарської діяльності, майнові цінності належать до основних фондів, оборотних засобів, коштів, товарів.

Основними фондами виробничого і невиробничого призначення є, зокрема, майно тривалого використання, що віднесено законодавством до основних фондів.

Таким чином, внесок засновника Орендодавця до його статутного капіталу підлягав документальному оформленню.

Насамперед це підтверджується змістом ст.146.17.1 Податкового кодексу України в редакції, чинній станом на 14.11.2011 року, про те, що до продажу або іншого відчуження основних засобів прирівнювалися операції із внесення таких основних засобів до статутного фонду іншої особи (надалі - ПК України в редакції, чинній станом на 14.11.2011 року).

Господарська операція з передачі засновником внесків до статутного капіталу заснованої юридичної особи вважалась також об`єктом оподаткування (ст. 213.1.2. ПК України).

Попри те, що чинне станом на 14.11.2011 року законодавство не встановлювало певної обов`язкової форми документа, який би підтверджував факт формування статутного капіталу орендодавця, для цілей бухгалтерського та податкового обліку таким документом міг бути акт приймання-передачі, оформлений за аналогією до інших первинних документів з переліком реквізитів, визначених у ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV у відповідній редакції, акт прийому-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів за формою № ОЗ-1, затвердженою наказом Міністерства статистики України від 29.12.1995 №352 "Про затвердження типових форм первинного обліку", яка також була чинна станом на 14.11.2011 року.

При цьому наявності одного лише акту приймання-передачі основних засобів до статутного фонду Орендодавця було недостатньо, оскільки основні засоби підлягають амортизації, а для її проведення має бути визначена їх первісна вартість.

Так, ст. 146.8 ПК України було передбачено, що первісною вартістю основних засобів, що включені до статутного капіталу підприємства, визнається їх вартість, погоджена засновниками (учасниками) підприємства, але не вище звичайної ціни.

Отже, в Орендодавця мав бути документ, з допомогою якого можна було б достовірно підтвердити перелік основних засобів, внесених засновником, як вклад до статутного капіталу, так і їх первісну вартість. Орендодавцем таких доказів суду не подано.

Водночас, за змістом Статуту 2011 року Орендодавця вбачається, що він є універсальним правонаступником КП "Кооперативний ринок", що підтверджується кодом , який зберігається за юридичною особою в результаті її перетворення (п. 6 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою КМУ від 22.01.1996 №118 (у редакції постанови КМУ від 22.06.2005 №499).

У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи ( ч.2 ст. 108 ЦК України).

Разом з тим, оцінюючи поданий Орендодавцем інвентаризаційний опис №3 від 31.12.2003 (т.1 а.с. 57-58), як доказ передачі Коростишівською райспоживспілкою попереднику Орендодавця - КП "Кооперативний ринок" 149 торговельних майданчиків різними площами на загальну суму 17 864,00 грн на території ринку, колегія суддів вважає, що визначальним у встановленні факту наявності в Орендодавця станом на 31.12.2013 року хоча б статусу носія речового права на об`єкт оренди (права оперативного управління) мали б бути докази наявності в засновника Коростишівської райспоживспілки статусу їх власника станом на 31.12.2003, однак в матеріалах справи такі докази відсутні.

За змістом статті 76 ГПК України належним є доказ, на підставі якого можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

В даному випадку, інвентаризаційний опис №3 від 31.12.2003 відповідач/Орендодавець подав на підтвердження наявності в нього статусу носія речового права на об`єкт оренди, і що таке право до нього перейшло від попередника КП "Кооперативний ринок".

Так, за змістом п.7 Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 11.08.1994 №69 в редакції, чинній станом на дату складання інвентаризаційного опису №3 - 31.12.2003, основним завданнями інвентаризації було виявлення фактичної наявності основних фондів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, цінних паперів та інших грошових документів, а також обсягів незавершеного виробництва в натурі.

Проведення інвентаризації визнавалось обов`язковим з низки підстав, зокрема при зміні матеріально відповідальних осіб (на день прийому-передачі справ) та при передачі підприємств та їх структурних підрозділів (на дату передачі) (п.п. "в" та "є" п.3 Інструкції №69).

Колегія суддів вважає, що інвентаризаційний опис №3 від 31.12.2003 не є достатнім доказом на підтвердження насамперед підстави його складання, а також підтвердженням ідентифікації об`єкта оренди за оспорюваним договором оренди №134 від 31.12.2013 року, оскільки між двома цими юридичними фактами минуло десять років.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що під час укладення Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" із позивачем договору оренди №134 від 31.12.2013 року торгівельних майданчиків №18, №25 на території ринку, Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", порушено приписи ст. 761 Цивільного кодексу України, оскільки не доведено жодного статусу власника на об`єкт оренди за спірним договором, у тому числі не доведено і відповідну власність його засновника Коростишівської райспоживспілки, що перебувало у прямому зв`язку на підтвердження наявності речового права відповідача, що є безумовною підставою для визнання його недійсним у відповідності до ст. 203, 215 Цивільного Кодексу України.

Посилання апелянта на те, що торгівельні майданчики (орендоване майно) фактично обліковуються на балансі підприємства, а отже і підтверджує відповідне право відповідача на нього, як це встановлено рішенням Господарського суду Житомирської області від 30.03.2016 року у справі №906/490/15, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 01.12.2016 року, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки господарськими судами не надавалась правова оцінка обставинам встановленим на відміну у даному судовому провадженні, зокрема не було проаналізовано сам зміст укладеного сторонами Договору та не надано належної оцінки діям відповідача в контексті правомочності (правоздатності) надання майна в оренду за укладеним правочином на той час, так само не було надано відповідної оцінки інвентаризаційному опису №3 від 31.12.2003 вимогам законодавства чинного на час його складання і підставам його складання, у тому числі не досліджувалось правомірність набуття у власність об`єкта оренди Коростишівською райспоживспілкою, як засновника ПКР "Кооперативний ринок".

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішенням Господарського суду Житомирської області від 12.03.2019 року у справі №906/41/19, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 року та постановою Верховного Суду від 24.09.2019 року, у позові Коростишівської районної спілки споживчих товариств до Коростишівської міської ради про скасування її рішення за № 602 від 18.12.2018 - відмовлено.

Так, предметом розгляду вищевказаної справи була законність рішення Коростишівської міської ради №602 "Про прийняття на баланс Коростишівської міської ради основних засобів", яким прийнято на баланс міської ради об`єкт благоустрою території у вигляді твердого замощення земельної ділянки асфальтобетонним покриттям загальною площею 10200 кв.м, який розташований за адресою: вул. Шевченка, 40 в м. Коростишеві з ринковою вартістю 214 672,00 грн. За результатами розгляду цієї справи, суд дійшов висновку, що позивач не довів порушення його права внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Згідно з постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 року у справі №906/41/19, "…Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, зокрема, рішення господарського суду Житомирської області по справах: №8/33"НА", №906/609/15, №906/207/17, колегією суддів встановлено, що земельна ділянка за адресою: м.Коростишів, вул. Шевченка, 40 станом на 24.01.2019 року перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Коростишева і віднесена до земель запасу, що також підтверджено відповідачем довідкою від 24.01.2019 року №03-32/92 та не спростовано позивачем.

Правовстановлюючі документи на підтвердження права власності чи права користування вказаною земельною ділянкою позивачем ні в суд першої інстанції, ані в суд апеляційної інстанції не надані. Також позивачем не надані докази на підтвердження будівництва ним асфальтобетонного покриття за вказаною адресою" (т.1 а.с.164-166).

Верховний Суд у постанові від 24.09.2019 року у справі №906/41/19 наголосив на тому, що скаржник не надав належних і допустимих доказів, які підтверджували би його право власності на спірне асфальтобетонне покриття, а тому немає підстав стверджувати, що внаслідок прийняття міськрадою рішення від 18.12.2018 №602 "Про прийняття на баланс Коростишівської міської ради основних засобів" порушено права Коростишівської районної спілки споживчих товариств, що, у свою чергу, могло би бути підставою для скасування цього рішення. Колегія суддів також погодилася, що доводи стосовно перебування спірного майна на балансі скаржника не є безспірною ознакою його права власності на спірне покриття. Акт, згідно з яким відповідне майно взято на баланс, не може свідчити про набуття права власності, не визначає підстав перебування майна у власності (володінні), його метою є визначення основних ознак майна належного його обліку (т.1 а.с.167-171).

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, враховуючи відсутність акту приймання-передачі об`єкта оренди за оспорюваним договором, визнання позивачем та відповідачем факту передачі в оренду лише асфальтобетонного покриття без будь-яких конструкцій орендодавця на торговельному майданчику та правову позицію судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі №906/41/19, колегія суддів вважає, що об`єкт оренди за оспорюваним Договором оренди №134 від 31.12.2013 року - торговельні майданчики №18 та №25 загальною площею 13,5м2, являє собою асфальтобетонне покриття земельної ділянки запасу, належної територіальній громаді цього міста в особі Коростишівської міської ради.

Окрім того, Орендодавець не довів, які конкретно індивідуальні властивості мають обидва торговельні майданчики, що відрізняють їх від інших не території ринку, а отже не спростував того, що об`єкт оренди (торговельні майданчики) являє собою замощену асфальтовим покриттям частину ґрунтового покриву земельної ділянки, яка знаходиться на території ринку.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що станом на дату вчинення оспорюваного Договору оренди №134 від 31.12.2013 року діяв Закон України "Про благоустрій населених пунктів", який вимагав від суб`єктів у сфері благоустрою, зокрема, підприємств будь-якої форми власності, утримання в належному стані території та її використання за призначенням відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, тощо.

Тобто за визначенням цього Закону територію ринку можна використовувати лише за її цільовим призначенням та необхідно утримувати у належному стані.

В свою чергу, за змістом п. 4 ч.1 ст. 13 та ст. 24 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", території підприємств будь-якої форми власності належать до об`єктів у сфері благоустрою населених пунктів, а їх межі та режим використання - визначають органи місцевого самоврядування залежно від підпорядкування об`єкта благоустрою.

Натомість підприємства, зобов`язані утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію.

Як вже встановлено судом, Орендодавець станом на 31.12.2013 року здійснював та здійснює діяльність з управління ринком без належного оформлення майнового права на об`єкт оренди, яким є асфальтобетонне покриття території ринку.

Окремої уваги для вирішення цього спору заслуговують норми чинних станом на 31.12.2013 року Правил торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України 26.02.2002 №57/188/84/105 (надалі - Правила торгівлі на ринках №57).

Правила торгівлі на ринках №57 носили рекомендаційний характер для затвердження правил торгівлі на ринках органами місцевого самоврядування, та оскільки у справі відсутні Правила торгівлі на підприємстві РССТ "Кооперативний ринок", затверджені Коростишівською міською радою, суд застосовує норми цих Правил у відповідній частині.

Так, згідно з п. 6 Правил торгівлі на ринках №57 територія ринку повинна була мати насамперед відокремлену та відгороджену від проїжджої частини, житлового та комунального секторів ділянку землі.

Згідно з п. 7 Правил торгівлі на ринках №57 адміністрація ринку мала узгодити з місцевим органом самоврядування режим роботи ринку; з територіальними установами державної санітарно-епідеміологічної служби, ветеринарної медицини, пожежного нагляду, архітектурно-будівельної комісії, державтоінспекції - проектну документацію щодо функціонального планування території ринку, розміщення приміщень, торговельних місць і об`єктів, їх кількості і розміру, забезпечення їх торговельно-технологічним обладнанням та забезпечує утримання території ринку й організацію продажу товарів відповідно до затвердженого плану.

Згідно з п. 13 Правил торгівлі на ринках № 57, торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції, зокрема, у кіосках, палатках тощо. Розмір торговельного місця визначається в правилах торгівлі на ринках, що затверджуються відповідно до законодавства.

Отже, відповідач фактично не спростував того, що станом на 31.12.2013 року вимоги п.7 Правил торгівлі на ринках №57 щодо наявності проектної документації щодо функціонального планування території ринку по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві, розміщення приміщень, торговельних місць і об`єктів, їх кількості і розміру, дотримано не було.

За відсутності плану (схеми) функціонального планування території ринку станом на 31.12.2013 неможливим було укладення оспорюваного Договору оренди №134 від 31.12.2013 року з огляду на зміст п.20 Правил торгівлі на ринках №57.

Так, п. 20 цих Правил передбачено, що адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за оренду майна, перелік послуг, які надає ринок, та їх вартість.

В ході вирішення спору Орендодавець не спростував тієї обставини, що проект оспорюваного Договору оренди №134 від 31.12.2013 було ним розроблено на власний розсуд та підписано Орендарем без зауважень.

Оскільки надання торговельного місця для торгівлі по суті є орендою торговельного місця, а відносини оренди регулюються главою 58 ЦК України та параграфом 5 Глави 30 ГК України, суд також враховує, що відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 179 ГК України Кабінет Міністрів України міг затверджувати типові договори.

Положення про основні вимоги до організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2009 №868 (надалі - Положення про ринки № 868), містило норму п. 4 про те, що у разі коли підприємець сплатив ринковий збір за 30 і більше днів на одному ринку, суб`єкт господарювання зобов`язаний за заявою такого підприємця укласти з ним договір оренди торговельного місця згідно з типовою формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 №278 "Про заходи щодо стабілізації цін за надання послуг та оренду торгових приміщень (площ) у торговельних об`єктах, на ринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів в умовах фінансово-економічної кризи".

Проте постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2010 у справі №2а-4429/09/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2011, вищевказану постанову Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 №278 визнано незаконною та скасовано.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України вказана постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2010 року у справі № 2а-4429/09/2670, яка набрала законної сили, є обов`язковою до виконання на всій території України.

Однак Положення № 868, станом на дату укладення оспорюваного догвору 01.08.2014, було чинним і вимагало від суб`єкта господарювання забезпечити створення та ведення реєстру укладених договорів оренди та суборенди торговельних місць і присвоювати кожному такому місцю порядковий номер (цифрами).

Згідно з п. 6 Положення № 868, суб`єкт господарювання повинен мати затверджений відповідним органом місцевого самоврядування план території ринку, в якому зазначається розмір земельної ділянки, інформація про наявність правовстановлюючих документів на неї, кількість торговельних місць та займана ними площа, площа стоянок для транспортних засобів (із зазначенням кількості таких засобів, що можуть розміститися на стоянці), найменування, призначення і площа будівель та інших споруд, розташованих на території ринку.

Однак, станом на дату вчинення оспорюваного Договору оренди №134 від 31.12.2013 року вимоги наведених нормативно-правових актів Орендодавцем не було дотримано, що вказує на абсолютну недійсність всіх його умов.

Також колегія суддів не погоджується із твердженням апелянта, що на дійсність оспорюваного Договору оренди №134 від 31.12.2013 року вказують обставини, встановлені у судовому рішенні у справі № 906/609/15.

Так, рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.03.2016 року у справі №906/609/15 за позовом Коростишівської районної спілки споживчих товариств, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до Коростишівської міської ради, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Відділу Держземагентства у Коростишівському районі, фізична особа-підприємець Ніколаєнко Тетяна Іванівна про визнання незаконним рішення №969 від 03.04.2015 року та зобов`язання прийняти рішення про оформлення земельної ділянки, прийняте на підставі преюдиціальних обставин, встановлених на дату його прийняття - 22.03.2016 року в інших судових рішеннях Господарського суду Житомирської області у справах №906/961/15, №8/33.

Зокрема, у рішенні суду від 22.03.2016 року №906/609/15 встановлено, що рішенням виконавчого комітету Коростишівської міської ради №205 від 19.04.2006 року було надано дозвіл адміністрації Комунального підприємства "Коростишівський міський ринок" на розроблення схеми генплану ринку, однак наявність рішення або Коростишівської міської ради, або її виконавчого комітету, про затвердження схеми генерального плану ринку для КП "Коростишівський міський ринок" - не встановлено.

Рішенням суду від 22.03.2016 року №906/609/15 встановлено, що рішенням виконавчого комітету Коростишівської міської ради від 25.05.2006 року №208 у п. 1 було затверджено схему генерального плану кооперативного ринку за адресою: вул. Шевченко, 40, м.Коростишів, розроблену ДПРІ "Житомиркомундорпроект" для Райспоживспілки/ засновника Орендодавця (далі - рішення №208 про схему генерального плану кооперативного ринку). Схему генерального плану кооперативного ринку було розроблено ДПРІ "Житомиркомундорпроект" на підставі топозйомки, виконаної інститутом УКРДП Житомирським філіалом в 1984 році та проекту капітального ремонту благоустрою території колгоспного ринку в м. Коростишеві виконаним Житомирським філіалом інституту "Укркомунремдорпроект" в 1985. Рішенням Коростишівської міської ради №401 від 07.08.2007 року в п.2 було скасовано рішення №208 про схему генерального плану кооперативного ринку.

Рішенням суду від 22.03.2016 року №906/609/15 на підставі ч. 1,3 ст. 35 ГПК України встановлено, що рішення №208 про схему генерального плану кооперативного ринку було предметом судового оскарження у справі №906/961/15, про що суд виніс рішення 20.10.2015 року, на підставі якого рішенням Коростишівської міської ради 6 позачергової сесії 7 скликання від 05.02.2016 року №86 скасовано пункт 1 цього рішення виконавчого комітету.

Рішенням суду від 22.03.2016 року №906/609/15 встановлено, що визнана у рішенні суду від 20.10.2015 року у справі №906/961/15 незаконність пункту 1 рішення №208 про схему генерального плану кооперативного ринку з підстав його прийняття виконавчим комітетом Коростишівської міської ради, а не міською радою, не спростовує встановлених на підставі ч. 1, 3 ст. 35 ГПК України обставин розробки ДПРІ "Житомиркомундорпроект" Райспоживспілці схеми генерального плану кооперативного ринку по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві для території майнового комплексу кооперативного ринку та на підставі документів 1984-1985 років, складених для території колгоспного ринку.

Разом з тим, як встановлено апеляційним судом, юридично схема генерального плану кооперативного ринку по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві, станом на 31.12.2013 року не була чинною для її використання Орендодавцем Підприємством Коростишівської РССТ "Кооперативний ринок" для надання в оренду торговельних майданчиків, що вкотре доводить незаконну діяльність відповідача із здачі в оренду місць на території ринку без відповідних на те документів. Вказану обставину Орендодавець не спростував.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Сачука С.М. до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" про визнання недійсним Договору оренди №134 від 31.12.2013 року, є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідачем до суду першої інстанції 26.03.2020 року подано заяву про застосування строку позовної давності у справі №906/1077/19 (т. 2 а.с. 2).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення, при цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (п.3, 4 ст.267 ЦК України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині 1 ст.261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину (правова позиція відображена у постанові КГС ВС від 14.05.2019 у справі № 910/7394/17).

Таким чином, строк позовної давності для звернення позивача з позовом про визнання недійсним Договору оренди №134 від 31.12.2013 року починає свій перебіг з дня вчинення оспорюваного правочину, а саме з 31.12.2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява ФОП Сачуком С.П. подана до суду 11.10.2019 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності (до 31.12.2016 року).

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Як свідчать матеріали справи, про порушення свого права як добросовісного суб`єкта господарювання та про те, що у відповідача відсутні не тільки майнові права відносно земельної ділянки, а і безпосередньо права на об`єкт оренди - асфальтобетонне покриття, позивач дізнався з рішення Господарського суду Житомирської області від 12.03.2019 у справі №906/41/19, яке набрало законної сили 13.06.2019 року.

Суди у справі 906/41/19 встановили, відповідно до рішення виконавчого комітету Коростишівської міської ради народних депутатів від 07.02.1984 №68 "Про дозвіл на проведення комплексного благоустрою та озеленення міста" і згідно з робочим проектом "Капремонт благоустрою території колгоспного ринку в м. Коростишеві" благоустрій території, на якій розміщено ринок, здійснював колгоспний ринок.

Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" є власником нерухомого майна загальною площею 1730,1 кв.м., розташованого за адресою: Житомирська область, м. Коростишів, вул. Шевченка, 40, що підтверджується відповідною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14.05.2018р. Асфальтобетонне покриття площею 10134 кв.м. не входить до переліку цього нерухомого майна.

Встановлені у справі №906/41/19 судами обставини неприналежності асфальтобетонного покриття орендодавцю, який уклав відносно такого майна договір у 2013 році і стали підставами для звернення ФОП Сачука С.М. з позовом до суду в даній справі у жовтні 2019 року.

До 13.06.2019 ФОП Сачуку С.М. такі обставини не були відомі і об`єктивно бути відомі не могли".

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що обставини які є підставою для звернення позивача до суду із даним позовом, стали йому відомі після набрання законної сили рішенням Господарського суду Житомирської області від 12.03.2019 року у справі №906/41/19, тобто з 13.06.2019 року, відповідно застосування у даній справі строків позовної давності та відмова у позові з підстав спливу позовної давності, не буде відповідати таким засадам цивільного законодавства, як справедливість добросовісність і розумність.

А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем строк позовної давності було пропущено з поважних причин, у зв`язку з чим порушене право позивача підлягає захисту, шляхом задоволення заявлених позовних вимог.

Доводи апелянта викладені ним в апеляційній скарзі колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, такими, що спростовуються встановленими обставинами справи, а тому апеляційна скарга Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" не підлягає задоволенню.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Статтею 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 05.05.2020 р. у справі №906/1077/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги, у зв`язку з відмовою в її задоволенні покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на рішення Господарського суду Житомирської області від 05.05.2020 р. у справі №906/1077/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 05.05.2020 р. у справі №906/1077/19 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Справу №906/1077/19 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "28" вересня 2020 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Тимошенко О.М.