Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2020Справа № 910/6829/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудс Делівері»

до Фізичної особи-підприємця Порвіна Олексія Андрійовича

про стягнення 51 035, 56 грн.

без повідомлення учасників справи

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фудс Делівері» (далі - ТОВ «Фудс Делівері», позивач) з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Порвіна Олексія Андрійовича (далі - ФОП Порвін О. А., відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 51 035, 56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови договору поставки № 740 від 11.12.2018 р. в частині повної та своєчасної сплати вартості поставленого товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість.

У позові ТОВ «Фудс Делівері» просить стягнути з відповідача основний борг у сумі 24 746,80 грн., пеню у сумі 22 890,80 грн., штраф у сумі 2 474,67 грн., інфляційні втрати у сумі 196,66 грн., 3 % річних у сумі 726,66 грн., що разом становить 51 035,56 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2020 р. за вказаною позовною заявою було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, у визначений законом строк, продовжений на час карантину Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID- 19)" від 30.03.2020 р., надав суду відзив, у якому проти позову заперечив. Зокрема, зазначив, що за видатковою накладною № 4119 від 09.04.2019 р. поставки не відбулось, в частині боргу на суму 4 000,00 грн. відповідач здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог, в іншій частині - сплатив заборгованість. Крім того, просив застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення пені.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті позову та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що між ТОВ «Фудс Делівері» (постачальник) та ФОП Порвіним О. А. (покупець) був укладений договір поставки № 740 від 11.12.2018 р. (далі - договір). Відповідно до умов цього договору постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукти харчування, визначені в п. 2.1 дговору, а покупець прийняти та оплатити товар в асортименті, кількості та за цінами, викладеними у додатках до цього договору, які є невід`ємною частиною договору (п. 1.1).

Найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, що є предметом поставки за цим договором, її часткове співвідношення визначаються у відповідному замовленні покупця (п. 4.1 договору). Поставка товару здійснюється партіями на умовах, визначених сторонами в специфікаціях та відповідно до правил Інкотермс 2010 (п. 4.1, 4.2 договору). Право власності та всі ризики стосовно товару переходить в момент фактичної передачі продукції постачальником товару (п. 7.1 договору).

Загальна сума договору складається з суми вартості товару, що поставляється згідно із видатковими накладними до договору протягом терміну його дії (п. 5.2 договору).

Покупець зобов`язується здійснити оплату товару не пізніше 14 календарних днів з дати приймання товару покупцем, що вказана в накладній (п. 6.4 договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими на це представниками і скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2019 р. (п. 12.1).

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України, ст. 712 ЦК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Судом встановлено, що на виконання умов укладеного сторонами договору позивач, на підставі видаткових накладних № 4119 від 09.04.2019 р., № 4432 від 12.04.2019 р., № 4669 від 18.04.2019 р., поставив відповідачу продукцію на загальну суму 24 746,80 грн. та виставив йому рахунки на оплату № НР000000780 від 09.04.2019 р., № НР000000781 від 12.04.2019 р., НР000000782 від 18.04.2019 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

На підставі зазначених приписів закону суд дійшов висновку, що у позивача виник обов`язок з оплати вартості поставленого товару.

Заперечуючи проти позову, ФОП Порвін О. А. вказував про те, що накладна № 4119 від 09.04.2019 р. підписана не ним, а іншою, невідомою відповідачу особою, тому факт поставки товару за видатковою накладною № 4119 від 09.04.2019 р. на суму 10 647,24 грн. не відбувся. Проте, суд такі доводи відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію (ст. 1 вказаного Закону).

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону).

Судом встановлено, що видаткова накладна № 4119 від 09.04.2019 р. була засвідчена підписами представників обох сторін, вона містить усі необхідні реквізити та відповідає вимогам закону, встановленим для первинних документів. При цьому, оскільки Порвін О. А. здійснює свою господарську діяльність у якості фізичної особи-підприємця, то використання ним печатки не є обов`язковим.

У той же час, відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх доводів про те, що у видатковій накладній № 4119 від 09.04.2019 р. підпис у графі «отримав - б/п Порвін О. А.» не належить ФОП Порвіну О. А., хоча доведення такої обставини має бути здійснене саме відповідачем належними та допустимими доказами у розумінні ст. 73-79 ГПК України, зокрема, висновком почеркознавчої експертизи.

Крім обставин оформлення первинних документів, суд має досліджувати також наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця), оскільки визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 р. у справі № 914/2267/18 у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

У даному випадку факт поставки товару за видатковою накладною № 4119 від 09.04.2019 р. на суму 10 647,24 грн. та на виконання якої був виставлений рахунок № НР000000780 від 09.04.2019 р. підтверджується проведеним за власною ініціативою відповідача взаємозаліком зустрічних однорідних вимог на суму 4 000,00 грн., що вбачається з претензії ФОП Порвіна О. А. від 28.05.2020 р., де він зазначив, що в рахунок погашення заборгованості за рахунком № НР000000780 від 09.04.2019 р. на суму 10 647,24 грн. позивач має врахувати поставку 2-х холодильників.

Отже, доводи відповідача про те, що поставки за видатковою накладною № 4119 від 09.04.2019 р. не відбулось є недоведеними та не свідчать про відсутність обов`язку покупця оплатити товар за видатковою накладною № 4119 від 09.04.2019 р.

Також, заперечуючи наявність заборгованості, відповідач вказує на здійснене між сторонами зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 4 000,00 грн. шляхом направлення позивачу заяви № 28/05 від 28.05.2020 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог, у якій ФОП Порвін О. А. стверджував про наявність у позивача обов`язку сплатити вартість товару (холодильників) на суму 4 000,00 грн., поставленого за видатковою накладною № 1 від 04.09.2019 р. на підставі договору № 740 від 11.12.2018 р.

Однак, суд не погоджується із такими доводами відповідача з огляду на наступне.

Так, згідно з ч. 3 ст. 203 ГК України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати певним умовам, зокрема: бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; ясними (відсутність спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання), тобто тільки за умови безспірності наявності між сторонами зобов`язань може бути проведене зарахування зустрічних однорідних вимог.

Таким чином, за змістом статей 203 ГК України, 601 ЦК України зарахування являє собою спосіб припинення зобов`язання і можливе за наявності умов зустрічності та однорідності вимог, настання строків виконання зобов`язання, а також відсутності спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання тощо.

Як вбачається з наданої ФОП Порвіним О. А. заяви № 28/05 від 28.05.2020 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог, у ТОВ «Фудс Делівері» (позивача) наявна заборгованість за договором № 740 від 11.12.2018 р. зі сплати товару на суму 4 000,00 грн. на підставі видаткової накладної № 1 від 04.09.2019 р.

Однак, судом встановлено, що видаткова накладна № 1 від 04.09.2019 р. на суму 4 000,00 грн. (щодо поставки 2-х холодильників) не була предметом договору № 740 від 11.12.2018 р. (як це вказує відповідач), чи іншого договору, якого відповідач не надав. Крім того, видаткова накладна № 1 від 04.09.2019 р. не була погоджена позивачем та ним не підписана, а тому вона не може вважатись належним доказом наявності у відповідача безспірної зустрічної вимоги на суму 4 000,00 грн., відтак, відсутні підстави для зарахування зустрічних однорідних вимог на цю суму.

Щодо платіжних доручень № 82 від 05.12.2019 р. та № 74 від 22.08.2019 р. на загальну суму 3 500,00 грн., наданих відповідачем на підтвердження здійснення оплат за поставлений товар, то суд зазначає, що вказані докази є неналежними та не відповідають обставинам справи. Зокрема, в указаних платіжних дорученнях відсутнє призначення платежу, згідно з яких здійснювалось виконання договору поставки № 740 від 11.12.2018 р., відсутні також посилання на видаткові накладні № 4119 від 09.04.2019 р., № 4432 від 12.04.2019 р., № 4669 від 18.04.2019 р., чи на відповідні рахунки, а тому надані платіжні доручення не є належними доказами.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не довів наявність обставин, які свідчать про відсутність його обов`язку з оплати поставленого товару за договором № 740 від 11.12.2019 р. на суму 24 786,80 грн., відтак, вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до частини 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

У зв`язку із порушенням зобов`язання, крім основного боргу, позивач просив стягнути з відповідача пеню у сумі 22 890,80 грн., нараховану за період з 23.04.2019 р. по 17.04.2020 р., та штраф у сумі 2 474,67 грн.

У силу ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з пунктом 9.4 договору у випадку несвоєчасної оплати продукції згідно умов договору протягом більше, ніж 10 календарних днів, покупець також сплачує постачальнику пеню, яка обчислюється з 11 дня прострочення оплати відповідної партії товару у розмірі 0,5 % процента, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення оплати.

Разом з тим, статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як роз`яснив Пленум Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», даним приписом передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Крім того, сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати товару згідно умов договору протягом 10 календарних днів покупець сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 10 % від вартості несвоєчасно оплаченої партії продукції (пункт 9.3 договору).

Отже, на підставі наведених правових норм та умов договору (п. 9.3, 9.4), суд дійшов висновку, що у позивача виникло право вимоги до ФОП Порвіна О. А. на стягнення пені та штрафу за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" та правової позиції Верховного Суду України вiд 06.06.2012 р. у справi № 6-49цс12, вiд 30.10.2013 р. у справi № 6-59цс13 застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов`язання не передбачено законом, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, при тому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. У останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

У той же час, відповідач заявив про сплив строку спеціальної позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. № 14 перебіг строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, оскільки нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то позовна давність спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Вказана позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.07.2019 по справі № 911/1563/18, від 22.08.2019 по справі № 914/508/17, від 11.11.2019 по справі № 904/1038/19, від 11.02.2020 по справі № 916/612/19.

У даному випадку за порушення зобов`язання зі сплати товару позивач, враховуючи відстрочку платежу згідно із п. 6.4 договору, нарахував пеню:

- за видатковою накладною № 4119 від 09.04.2019 р. - з 24.04.2019 р. по 24.10.2019;

- за видатковою накладною № 4432 від 12.04.2019 р. - з 27.04.2019 р. по 27.10.2019 р.;

- за видатковою накладною № 4669 від 18.04.2019 р. - з 03.05.2019 р. по 03.11.2019 р.

Щодо нарахування штрафу за порушення зобов`язання, то позивач нарахував штраф: за видатковою накладною № 4119 від 09.04.2019 р. - з 24.04.2019 р., за видатковою накладною № 4432 від 12.04.2019 р. - з 27.04.2019 р. та за видатковою накладною № 4669 від 18.04.2019 р. - з 03.05.2019 р.

При цьому суд приймає до уваги, що строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, зокрема, щодо строку позовної давності зі стягнення пені, були продовжені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" з 02.04.2020 р. на строк дії карантину.

Отже, зважаючи на те, що з даним позовом ТОВ «Фудс Делівері» звернулось 18.05.2020 р. та те, що з 02.04.2020 р. строк позовної давності у зв`язку з карантином був продовжений, штрафні санкції, нараховані позивачем, підлягають стягненню з відповідача.

Провівши власний розрахунок штрафних санкцій, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня у сумі 4 074,61 грн., тобто у меншій сумі, ніж просить позивач, оскільки він неправильно визначив початок періоду нарахування пені (день) та не врахував положення закону, відповідно до якого розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стосовно штрафу, то суд вважає, що він розрахований правильно та підлягає стягненню у сумі 2 474,67 грн., тобто у сумі, заявленій позивачем.

Розглянувши вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 196,66 грн. та 3 % річних у сумі 726,66 грн., суд виходив з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому, зважаючи на встановлене судом прострочення відповідачем грошового зобов`язання, вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є такими, що заявлені правомірно.

Перевіривши розрахунок указаних матеріальних втрат, суд прийшов до висновку, що з відповідача підлягають стягненню інфляційна складова боргу у сумі 196,66 грн. та 3 % річних у сумі 723,53 грн., тобто у меншій сумі, ніж просить позивач (з огляду на неправильне визначення періоду нарахування матеріальних втрат за кожною видатковою накладною, про що зазначалось вище).

Отже, позовні вимоги ТОВ «Фудс Делівері» підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73-79, 129, 236-237, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудс Делівері» до Фізичної особи-підприємця Порвіна Олексія Андрійовича про стягнення заборгованості у сумі 51 035, 56 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Порвіна Олексія Андрійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудс Делівері» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 124, кв. 55, ідентифікаційний код 39819673) основний борг у сумі 24 746 (двадцять чотири тисячі сімсот сорок шість) грн. 80 коп., пеню у сумі 4 074 (чотири тисячі сімдесят чотири) грн. 61 коп., штраф у сумі 2 474 (дві тисячі чотириста сімдесят чотири) грн. 67 коп., інфляційні втрати у сумі 196 (сто дев`яносто шість) грн. 66 коп., 3 % річних у сумі 723 (сімсот двадцять три) грн. 53 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1 326 (одна тисяча триста двадцять шість) грн. 89 коп.

У решті вимог - відмовити.

Повний текст рішення складений 5 жовтня 2020 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.