ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2020 р. м. Київ Справа № 911/1383/20

Розглянувши матеріали справи за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства «Софія» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області

прo стягнення 137 649,72 грн.

Суддя А.Ю. Кошик

За участю представників:

позивача: Пясецький Д.В.

відповідача: Дідескуль А.Л.

Обставини справи:

Господарським судом Київської області розглядається справа за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі позивач) до Комунального підприємства «Софія» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (надалі відповідач) прo стягнення 137 649,72 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.06.2020 року відкрито провадження у справі № 911/1383/20 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 30.06.2020 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 26.06.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 104 від 24.06.2020 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 30.06.2020 року від представника позивача надійшло клопотання б/н від 30.06.2020 року про розгляд справи за відсутності представника позивача. Від представника відповідача надійшло клопотання № 105 від 25.06.2020 року про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.06.2020 року розгляд справи відкладено на 14.07.2020 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 09.07.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив № 14/4-4288-20 від 01.07.2020 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.07.2020 року розгляд справи відкладено на 28.07.2020 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 28.07.2020 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив б/н від 28.07.2020 року.

У судовому засідання 28.07.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Розгляд справи відкладався на 11.08.2020 року.

В судовому засіданні 11.08.2020 року оголошувалась перерва на 03.09.2020 року.

У судовому засідання 03.09.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 03.09.2020 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) та Комунальним підприємством «Софія» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - відповідач) 05.09.2017 року укладено Договір №2044/1718-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір).

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 року №1044 «Питання акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року N 226 було змінено тип Компанії на приватне акціонерне товариство та змінено найменування Компанії, а саме повне найменування українською мовою - акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», скорочене українською мовою - НАК «Нафтогаз України».

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору він передав у власність відповідача природний газ у жовтні-грудні 2017 року, січні-квітні 2018 року на загальну суму 4 981 417,40 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких додані до матеріалів справи.

Відповідно до пункту 6.1 Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього Договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 року №20 «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» спільних протокольних рішень, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Пункт 8.2. розділу 8 «Відповідальність сторін» Договору викладено у редакції: «У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат проведені зі споживачем відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 року №20».

Пункт 8.3 розділу 8 визначає, що сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 року №20 «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» спільних протокольних рішень, не звільняє Споживача від обов`язку сплатити на користь Постачальника платежі відповідно до статті 625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.

До договору укладалися додаткові угоди №1 від 11.01.2018 року, №2 від 05.04.2018 року. Зокрема додатковою угодою №1 було внесено зміни до пункту 6.1 розділу 6 «Порядок та умови проведення розрахунків» та викладено його у наступній редакції «Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою КМУ від 4 березня 2002 року №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором».

Пункт 8.2. та пункт 8.3 розділу 8 «Відповідальність сторін» Договору викладено у редакції: «У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат проведені зі споживачем відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 року №256».

Пункт 8.3. Договору викладено в редакції: «Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору, підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів, тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету , затвердженого постановою КМУ від 4 березня 2002р. №256 не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором».

У підпункті 4 пункту 11.3 розділу 11 «Інші умови» Договору сторони погодили, що будь-які спільні протокольні рішення або надані споживачем будь-які документи щодо оформлених та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою КМУ від 4 березня 2002 року №256, протоколи нарад, -дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами не можуть бути використані до відносин за цим договором як внесення змін до цього договору; можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору».

Ця додаткова угода поширює свою дію на правовідносини з 01 січня 2018 року».

Пунктом 10.3 Договору сторони погодили, що строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у т. ч. щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних втрат встановлюється тривалістю у 5 років.

Позивач в позові зазначає, що відповідач в порушення договірних зобов`язань оплату природного газу проводив з простроченнями, що є порушенням пункту 6.1 Договору та підставою для застосування до відповідача відповідальності.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності до ч. 1 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктом 8.2 Договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 Договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі 21% річних (15,3% з 01.01.2018 року), але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат проведені зі споживачем відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 року №20.

Розрахунок пені, що підлягає стягненню за цим позовом здійснено у відповідності до вимог ст. 232 ГК України, та з наступного дня, від дня прострочення основного зобов`язання.

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання відповідачем умов Договору складає 99 734,09 грн. за актом жовтня-грудня 2017 року, січня-квітня 2018 року.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Оскільки, відповідачем не виконані умови Договору щодо оплати отриманого природного газу, він зобов`язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми.

Пунктом 8.3 Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору, підписання укладення договору(ів) про організацію взаєморозрахунків, крім того, підписання Сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року№20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.

Позивач в позові просить стягнути з відповідача суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, що складає 14 489,26 грн. за актами грудня 2017 року, січня 2018 року, лютого 2018 року, квітня 2018 року. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). Розрахунок індексу інфляції здійснено позивачем у відповідності до рекомендацій, наданих відповідно до Листа Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97-р.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від основного боргу в сумі 23 426,37 грн. за актом жовтня-грудня 2017 року, січня-квітня 2018 року.

Таким чином, позивачем в позові заявлено про стягнення з відповідача 99 734,09 грн. пені, 14 489,26 грн. інфляційних та 23 426,37 грн. 3% річних, всього 137 649,72 грн. за актами жовтня-грудня 2017 року, січня-квітня 2018 року.

Відповідач в ході розгляду спору подав відзив, в якому позовні вимоги заперечував, посилаючись на наявність підстав для списання штрафних санкцій на підставі Закону України 1730 «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Однак, як визначено нормами відповідного Закону України 1730 «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», такий Закон поширює свою дію на заборгованість, що виникла за використаний природний газ для виробництва теплової енергії станом на 1 липня 2016 року та не погашеної станом на 31.12.2016 року.

Таким чином, враховуючи, що в позові мова йде про нарахування штрафних санкцій на заборгованість за зобов`язаннями жовтня-грудня 2017 року, січня-квітня 2018 року, приписи вищенаведеного Закону України 1730 «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не поширюють свою дію на правовідносини сторін у даній справі.

Також, відповідач у додатковому відзиві на позов позовні вимоги заперечував, посилаючись на оплату частини природного газу у порядку та строки, які регламентовано Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» № 256 від 04.03.2002 року, прострочення оплат виникали у зв`язку з тим, що серед мешканців будинку є пільгові категорії громадян, за яких витрати відшкодовувались з державного бюджету поза волею відповідача і таке відшкодування залежало від бюджетної процедури.

Позивач у відповіді на відзив наголошував, що порушення державою обов`язку перед надавачами послуг (відповідачем) щодо розрахунків по пільгам та субсидіям населенню, не звільняє відповідача від відповідальності за прострочення договірних зобов`язань у вигляді пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Також позивач зауважував, що відповідач не позбавлений права звернутися до суду про відшкодування збитків до органів державної влади у порядку статті 1173 ЦК України, (постанова ВС №915/1865/19).

Крім того, позивач звертає увагу, що між ним, відповідачем та третіми особами не укладалися будь-які договори, спільні протокольні рішення або договори про організацію взаєморозрахунків щодо здійснення розрахунків у порядку визначеному постановою №256, на відміну від реалізації положень постанови КМУ від 11.01.2005 року №20.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами Договір за правовою природою є договором купівлі-продажу, за яким згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та збезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Відповідно до п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо посилання відповідача на виникнення прострочки у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням з державного бюджету за пільговими категоріями громадян, суд звертає увагу, що позивачем при поданні позову враховано умову п.8.3. Договору про звільнення від нарахування пені за пільговими відшкодуваннями. В той же час, п.8.3. Договору погоджено сплату платежів відповідно до статті 625 ЦК України, нарахованих на всю суму заборгованості за цим Договором. Крім того, відповідачем не надано контррозрахунок позову з виділенням платежів за пільговим відшкодуванням.

Таким чином, враховуючи наведені в розрахунку позивача періоди прострочення оплат спожитого природного газу, які відповідачем не спростовані, згідно з п. 8.2. Договору та п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем обґрунтовано нараховано відповідачу за прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати природного газу за актами жовтня-грудня 2017 року, січня-квітня 2018 року 99 734,09 грн. пені, 14 489,26 грн. інфляційних та 23 426,37 грн. 3% річних, всього 137 649,72 грн.

Як визначено ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем доведені та обґрунтовані, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню в овному обсязі.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до статей 123, 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 129, 233, 236-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Софія» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області прo стягнення 137 649,72 грн. задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Софія» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (08131, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Софіївська Борщагівка, вул. Соборна, 53-б, ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 99 734,09 грн. пені, 14 489,26 грн. інфляційних, 23 426,37 грн. 3% річних та 2102,00 грн. вират по сплаті судовго збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку відповідно до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.Ю. Кошик

повний текст рішення складено 02.10.2020 року