ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
18.09.2020 Справа № 905/1299/20
Суддя - Говорун О.В.
Секретар судового засідання - Коновалова А.І.
Позивач - Приватне акціонерне товариство "Металургійний комбінат "Азовсталь".
Відповідач - Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця".
Справу розглянуто в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що вантаж прибув на станцію призначення з недостачею, у зв`язку з чим були складені відповідні комерційні акти. Недостача виникла у зв`язку з незбереженням вантажу перевізником під час перевезення.
Ухвалою суду від 20.07.2020 вирішено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
Учасники розгляду справи були повідомлені належним чином про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
12.08.2020 на адресу суду надійшов відзив, в якому відповідач заперечує щодо задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження понесених ним збитків, а також просить суд відмовити у задоволенні вимог позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
25.08.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив.
Суд, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.
17.10.2019 за залізничною накладною №52090073, у вагонах №52576386, №56299209, №63486351 на станцію Сартана Донецької залізниці зі станції Авдіївка Донецької залізниці, на адресу ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" був відправлений вантаж кокс доменний (вологий), відправник ПрАТ "АКХЗ". Вантаж маркований по центру повздовжньою смугою, ширина 400-600мм вздовж вагону вапном (а.с.48-49).
На станції Сартана Донецької залізниці, були складені комерційні акти №484809/404 від 20.10.2019, №484809/405 від 20.10.2019, №484803/406 від 20.10.2019 (а.с.50-52).
Відповідно до ч.1 ст.909 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), за договором перевезення перевізник зобов`язаний доставити довірений йому відправником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Укладення договору перевезення вантажу, відповідно до ч.3 ст.909 ЦК України та ч.2 ст.307 Господарського кодексу України (далі ГК України), підтверджується складанням транспортної накладної.
Згідно з ч.2 ст.924 ЦК України, перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
Статтею 920 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про залізничний транспорт", залізниці забезпечують збереження вантажів на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.
Згідно з ч.1 ст.23 вищевказаного Закону, перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України.
Стаття 110 Статуту залізниць України (далі - Статут) передбачає, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу.
Згідно з ст.113 Статуту, за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.
Відповідно до ч.1 ст.129 Статуту, обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Пунктом а) ч. 2 ст. 129 Статуту встановлено, що для засвідчення невідповідності маси і кількості вантажу з даними, зазначеними у транспортних документах, складається комерційний акт.
Пунктами 5,6 Правил перевезення вантажів у вагонах відкритого типу затверджених наказом Мінтрансу України № 542 від 20.08.2001 встановлено, що у разі навантаження у вагони відкритого типу вантажів, які містять дрібні фракції, відправник повинен вжити заходів щодо запобігання видуванню або просипанню дрібних часток вантажу під час перевезення, особливо у випадках навантаження вище рівня бортів вагона (із "шапкою"). Такі заходи розроблюються відправником окремо для кожного виду вантажу. Поверхня вантажу у всіх випадках розрівнюється і ущільнюється. Для розрівнювання і ущільнення вантажу відправник може використовувати механізовані установки та інші пристрої. З метою забезпечення збереженості всіх вантажів, що перевозяться у вагонах відкритого типу, на їх поверхню відправником наноситься захисне маркування або застосовується покриття плівкою (емульсією) чи інше закріплення верхнього шару вантажу.
Згідно з ч.1 ст.31 Статуту, залізниця зобов`язана подавати під завантаження справні, придатні для перевезення відповідного вантажу, очищені від залишків вантажу, сміття, реквізиту, а у необхідних випадках - продезінфіковані вагони та контейнери.
Відповідно до ч.3 ст.32 Статуту залізниць України, відправник зобов`язаний підготувати вантаж з урахуванням його схоронності під час транспортування і здійснювати навантаження з виконанням Технічних умов.
Згідно з абз. 4 пункту 28 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Мінтрансу України № 644 від 21.11.2000, вантажі, завантажені відправниками у вагони відкритого типу (платформи, напіввагони тощо), приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування (у т. ч. захисного) та кріплення у вагоні без перевірки маси та кількості вантажу.
Відповідно до накладної №52090073 на станції відправлення залізницею будь-яких зауважень до стану вантажу та вагонів не було, що свідчить про те, що відправником були виконані вищезазначені вимоги Правил перевезення вантажів у вагонах відкритого типу.
Досліджені докази, які додані до матеріалів справи, свідчать про те, що нестача виникла під час перевезення, оскільки після візуального огляду вагонів №52576386, №56299209, №63486351, вантажу, його маркування та кріплення у вагоні, залізницею, на станції відправлення, вантаж був прийнятий без зауважень, розсипання вантажу не було виявлено, про наявність заглиблень у вагонах залізницею зазначено не було, не зазначалось і про порушення маркування, що в свою чергу, свідчить про відсутність вини вантажовідправника у нестачі вантажу.
Порушення маркування свідчить про втрату частини вантажу під час перевезення.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що недостача вантажу сталась внаслідок незабезпечення залізницею збереження вантажу на шляху слідування. Залізниця не довела, що нестача вантажу виникла з незалежних від неї причин.
Відповідно до частини 3 статті 314 ГК України, за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.
Частиною 1 статті 115 Статуту передбачено, що вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.
Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, відповідно до ч.2 ст.114 Статуту, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.
За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження надання позивачу правничої допомоги до суду надано: договір про надання юридичних послуг №180329/АЗСТ від 29.03.2018; додаткову угоду №34 від 01.10.2019 до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 180329/АЗСТ від 29.03.2018; додаткову угоду №174 від 30.06.2020 до договору № 180329/АЗСТ від 29.02.2018; акт №1 приймання-переді наданих послуг за додатковою угодою №174 від 30.06.2020 до договору від 29.03.2019 від 18.08.2020; розрахунок розміру винагороди приймання-передачі наданих послуг до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №180329/АЗСТ від 29.03.2018, розмір якої складає 2391,80 грн, рахунок на оплату №535 від 18.08.2020 на суму 2391,80 грн.
Виходячи зі змісту положень частин 5, 6 статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.
Відповідач просив відмовити у стягненні витрат на правову допомогу у зв`язку з їх необґрунтованістю. Так, позивачем не доведено в чому саме полягала робота зі збору доказів тривалістю 1 годину на суму 315,3 грн. Не підтверджено проведення усної консультації, узгодження правової позиції тривалістю 1 годину на суму 315,3 грн. Не обґрунтовані також і витрати в частині гонорару за складність справи в сумі 500 грн.
Разом з тим, поряд зі згаданим принципом змагальності сторін, іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є: верховенство права та пропорційність.
Питання про співмірність заявлених відповідачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права (висновок щодо застосування норм права, викладеній у додаткові постанові Верховного суду від 25.06.2019 у справі №909/371/19).
Згідно зі статтею 15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Крім того, відповідно до п.3 ч.5 ст.129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Суд погоджується з доводами відповідача, що станом на дату прийняття рішення в цій справі, судова практика з вирішення спорів щодо відшкодування збитків завданих внаслідок незбереження вантажу під час перевезення залізницею є сталою.
Суд вважає, що вказана обставина відома позивачу, оскільки позивач неодноразово звертався до суду про стягнення збитків з залізниці за подібних підстав позову.
Таким чином, позивачем не доведено необхідність та неминучість понесення витрат в частині отримання від адвоката такої послуги як усна консультація, узгодження правової позиції на суму 315,3 грн.
Також не доведено надання адвокатом послуги зі збору доказів (підготовка документів: листи, запити) на суму 315,3 грн, оскільки не зазначено які саме докази були зібрані адвокатом, не зазначено також і про конкретні листи та запити, що були складені адвокатом. В матеріалах справи відсутні будь-які листи та запити, що були складені адвокатом та які є необхідними для вирішення цієї справи.
Суд, враховуючи предмет та складність справи, приймаючи до уваги, що розгляд цієї справи здійснено в порядку спрощено провадження без проведення судового засідання, вважає необґрунтованими витрати в розмірі 500 грн як гонорару за складність справи.
В той же час, суд вважає обґрунтованими, доведеними, неминучими та такими, що підтверджені відповідними доказами, витрати на правову допомогу щодо отримання послуг адвоката зі складання позовної заяви та відповіді на відзив.
Таким чином, враховуючи особливості предмета спору, ціну позову, складність справи, значення розгляду справи для сторін, суд вважає розумними, пропорційними та обґрунтованими витрати на правову допомогу в розмірі 945,90 грн.
Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу.
Відповідно до ст.129 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 129, 236-238 ГПК України, господарський суд
Позов задовольнити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається в порядку встановленому ст. 257 ГПК України, з урахуванням п.п.17.5) п.п.17 п.1 Розділу ХІ Перехідні положення ГПК України, протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23.09.2020.

Суддя О.В. Говорун