РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.09.2020Справа № 910/10945/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зовнішторгресурс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Понтем Експрес.Уа"

про стягнення 263 975, 40 грн.

Без виклику (повідомлення) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Зовнішторгресурс" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Понтем Експрес.Уа" (далі - відповідач) про стягнення 212 730, 70 грн. основного боргу, 13 001, 73 грн. пені, 26 273, 07 грн. штрафної неустойки, 8 542, 31 грн. 10 % річних та 3 427, 59 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір поставки товару № 0908/14 від 19.08.2019, відповідно до умов якого позивач зобов`язався поставити, а відповідач - прийняти та оплатити погоджений між сторонами товар. Проте відповідач взяті на себе за Договором зобов`язання належним чином не виконав, товар вчасно та у повному обсязі не оплатив, унаслідок чого за ним утворилась заборгованість та виникли підстави для нарахування штрафних санкцій та компенсаційних виплат. У зв`язку з чим, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.07.2020 року відкрито провадження у справі № 910/10945/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, копія ухвали господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі № 910/10945/20 від 31.07.2020 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02088, місто Київ, вулиця Євгена Харченка, будинок 55, офіс 1.

Вказане поштове відправлення було отримане відповідачем 06.08.2020 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи поштовим повідомленням з трек-номером 717 з власноручним підписом уповноваженого представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Понтем Експрес.Уа".

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду міста Києва від 31.07.2020, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

09.08.2019 року між відповідачем (Покупець) та позивачем (Постачальник) було укладено Договір поставки № 0908/14, за умовами якого в порядку та на умовах, передбачених даним Договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар у визначеній кількості, відповідної якості та за узгодженою ціною в порядку і строки, встановлені Договором, а покупець, у свою чергу, - прийняти та оплатити товар на умовах, визначених у цьому Договорі.

Означений правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками вказаних суб`єктів господарювання.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що найменування, асортимент, вартість і кількість товару, що поставляється за цим Договором, вказуються в специфікаціях та/або накладних на товар, які складені на підставі заявок покупця на поставку товару.

Відповідно до пункту 1.3 Договору ціна та асортимент товару встановлюються відповідно до затверджених прайс-листів постачальника і вказуються в специфікаціях (типова форма специфікації передбачена Додатком № 1, який є невід`ємною частиною цього Договору) та/або накладних на товар, які є невід`ємною частиною Договору.

Загальна вартість поставленого за даним Договором товару визначається на підставі всієї вартості товару, вказаної в специфікаціях та/або накладних на товар, які є невід`ємною частиною даного Договору (пункт 1.4 наведеної угоди).

Згідно з пунктом 3.2 Договору постачальник зобов`язаний здійснити поставку всього об`єму заявленого для поставки товару протягом 3 робочих днів з дати прийняття постачальником заявки на поставку товару до виконання, якщо інший строк поставки не погоджений сторонами.

У пункті 3.5 Договору сторони погодили, що право власності на товар (у разі постачання товару частинами - на кожну його частину, партію) переходить до покупця відповідно до базових умов поставки товару згідно «Інкотермс-2010». Передача товару оформляється шляхом проставлення відмітки покупцем про отримання товару на екземплярі накладної на товар, підписаної уповноваженою особою і скріпленою відтиском печатки та/або штампу покупця.

Відповідно до пункту 2.2 Договору покупець зобов`язаний здійснити оплату за придбаний товар протягом 21 календарних днів з моменту поставки товару покупцеві. Відстрочення оплати вартості товару, надане покупцеві згідно цього Договору, а також попередня оплата товару, що поставляється за даним Договором, у разі її здійснення покупцем, не є комерційним кредитом.

За умовами пункту 2.3 зазначеного правочину оплата здійснюється покупцем в наступному порядку: в першу чергу здійснюється оплата вартості товару, який був поставлений за першою і далі за кожною наступною накладною на товар, якщо інше не вказано в самому платіжному документі.

Згідно з пунктом 10.1 Договору останній набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін, скріплення їх печатками і діє до 31 грудня 2019 року. При цьому, закінчення терміну дії цього Договору не звільняє сторони від виконання взятих на себе зобов`язань за Договором, а також від відповідальності за невиконання цих зобов`язань.

Згідно з пунктом 10.2 цього Договору, у випадку, якщо не пізніше, ніж за 20 календарних днів до закінчення строку дії даного Договору жодна зі сторін не направить в адресу іншої сторони повідомлення про необхідність припинення дії даного Договору, то строк дії Договору вважається одноразово продовженим на один календарний рік.

Судом встановлено, що на виконання умов вищезазначеного договору позивач згідно з видатковими накладними № 0016901 від 15.08.2019 на суму 130 800, 00 грн., № 0016887 від 15.08.2019 на суму 177 000, 00 грн., № 0016882 від 15.08.2019 на суму 89 420, 00 грн., № 0016590 від 16.08.2019 на суму 378 980, 00 грн., № 0017611 від 02.09.2019 на суму 52 970, 00 грн., № 0017995 від 24.09.2019 на суму 77 783, 70 грн., № 0018624 від 01.10.2019 на суму 83 000, 00 грн., № 0018705 від 08.10.2019 на суму 78 480, 00 грн., № 0018829 від 16.10.2019 на суму 101 880, 00 грн., № 0019274 від 13.11.2019 на суму 5 240, 00 грн., № 0019292 від 14.11.2019 на суму 30 828, 00 грн., № 0019332 від 19.11.2019 на суму 6 288, 00 грн., № 0019357 від 21.11.2019 на суму 52 437, 60 грн., № 0019413 від 26.11.2019 на суму 10 480, 00 грн., № 0019273 від 27.11.2019 на суму 77 640, 00 грн., № 0019463 від 03.12.2019 на суму 40 900, 00 грн., № 0020058 від 12.12.2019 на суму 40 600, 00 грн., № 0000564 від 03.01.2020 на суму 51 436, 50 грн., № 0000663 від 17.01.2020 на суму 79 800, 00 грн., № 0000711 від 22.01.2020 на суму 47 700, 00 грн., № 0000726 від 28.01.2020 на суму 74 200, 00 грн., № 0000813 від 31.01.2020 на суму 40 100, 00 грн., № 0000927 від 14.02.2020 на суму 312 800, 00 грн., № 0001459 від 10.03.2020 на суму 63 708, 30 грн., № 0001895 від 20.03.2020 на суму 82 000, 00 грн. поставив відповідачу погоджений між сторонами товар на загальну суму 2 186 472, 10 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями вищезазначених видаткових, а також відповідних товарно-транспортних накладних.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за цим Договором щодо поставки товару також свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником умов даної угоди.

Проте з матеріалів справи вбачається, що відповідач погасив наявну в нього перед позивачем заборгованість лише частково, сплативши Товариству з обмеженою відповідальністю "Зовнішторгресурс" грошові кошти на загальну суму 1 973 741, 40 грн. та заборгувавши таким чином останньому 212 730, 70 грн. Наведені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями виписок з банківського рахунку позивача.

Факт наявності у відповідача заборгованості за Договором додатково підтверджується наявною в матеріалах справи копією акту звірки взаєморозрахунків між сторонами у період з 01.01.2020 по 28.03.2020 за вищенаведеним Договором, а також копією відповідного гарантійного листа Товариства з обмеженою відповідальністю "Понтем Експрес.Уа".

З матеріалів справи вбачається, що листом № 13/05/2020-1 від 13.05.2020 позивач звернувся до відповідача із претензією про погашення наявної в останнього заборгованості за Договором. Проте вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Оскільки відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого йому товару, позивач звернувся до суду з даним позовом, а також нарахував та заявив до стягнення з покупця 13 001, 73 грн. пені, 26 273, 07 грн. штрафної неустойки, 8 542, 31 грн. 10 % річних та 3 427, 59 грн. інфляційних втрат.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначалось судом вище, положеннями пункту 2.2 Договору передбачено, що покупець зобов`язаний здійснити оплату за придбаний товар протягом 21 календарних днів з моменту поставки товару покупцеві.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача за Договором поставки № 0908/14 від 19.08.2019, яка складає 212 730, 70 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Зовнішторгресурс" до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати поставленого йому товару, позивач просив суд стягнути з відповідача 10 % річних у розмірі 8 542, 31 грн., нарахованих у період з 28.03.2020 року по 24.07.2020 року за прострочення на 119 календарних днів оплати товару на загальну суму 262 730,70 грн., а також 3 427,59 грн. інфляційних втрат, нарахованих на зазначену суму боргу протягом квітня 2020 року - червня 2020 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 7.3 Договору сторони погодили, що відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити постачальнику суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10 % річних від простроченої суми.

Таким чином, законом та Договором установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень норми статті 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/21564/16 від 10.07.2019.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в сумі 3 427,59 грн., суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства.

У той же час при дослідженні здійсненого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми 10 % річних судом було встановлено, що такий розрахунок не у повній мірі відповідає положенням законодавства та умовам укладеного між сторонами Договору, оскільки при його здійсненні позивачем не було враховано проведених відповідачем у липні 2020 року часткових погашень суми заборгованості за поставлений товар, а саме: 07.07.2020 - на суму 20 000, 00 грн., 13.07.2020 - на суму 20 000, 00 грн., 17.07.2020 - на суму 10 000, 00 грн.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що обґрунтованою та арифметично вірною сумою цих компенсаційних виплат, що підлягає стягненню з відповідача у вказаний позивачем період, є сума, яка за розрахунком суду складає 8 414,67 грн., з яких: 7 250, 22 грн. - 10 % річних, нараховані у період з 28.03.2020 по 06.07.2020 на суму основного боргу в розмірі 262 730, 70 грн., 397, 92 грн. - 10 % річних, нараховані у період з 07.07.2020 по 12.07.2020 на суму основного боргу в розмірі 242 730, 70 грн., 243, 42 грн. - 10 % річних, нараховані у період з 13.07.2020 по 16.07.2020 на суму основного боргу в розмірі 222 730, 70 грн., 523, 11 грн. - 10 % річних, нараховані у період з 17.07.2020 по 24.07.2020 (кінцева дата нарахування, зазначена в розрахунку позивача) на суму основного боргу в розмірі 212 730, 70 грн.

За таких обставин, стягненню з відповідача підлягає 8 414,67 грн. 10 % річних та 3 427,59 грн. інфляційних втрат. Водночас у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 127,64 грн. 10 % річних слід відмовити.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати поставленого товару, позивач також просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 13 001, 73 грн., нараховану в період з 28.03.2019 року по 24.07.2020 року на відповідні суми основного боргу відповідача, з урахуванням здійснених останнім, зокрема, у липні 2020 року, часткових погашень боргу, а також 26 273,07 грн. штрафної неустойки, що складає 10% від вартості несвоєчасно оплаченого відповідачем товару.

За приписами статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафними санкціями) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Аналогічні положення містить і частині 1 статті 230 Господарського кодексу України.

За приписами частин 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Таким чином, законом надано право сторонам встановити в договорі розмір і порядок нарахування штрафних санкцій.

Частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України визначено, що застосування штрафних санкцій є одним зі способів захисту прав та законних інтересів суб`єктів господарювання.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу.

До того ж така відповідальність покупця узгоджується і з нормами чинного законодавства, а саме з частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а в силу статей 217, 230 Господарського кодексу України штраф та пеня визначені як види штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Відтак, в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

В силу приписів статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно з пунктом 7.1 Договору, керуючись статтею 6 Цивільного кодексу України сторони встановили, що за необґрунтовану відмову в оплаті вартості переданого постачальником покупцеві товару, а також невчасну або неповну оплату товару покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штрафну неустойку (пеню) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення. Нарахування пені проводиться протягом всього строку прострочення виконання зобов`язання незалежно від його тривалості.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 13 001, 73 грн., суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням Договору та чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача наведеної суми пені підлягають задоволенню в повному обсязі.

Разом із тим, за умовами пункту 7.2 Договору, при простроченні оплати вартості переданого покупцеві товару більш ніж на 15 (п`ятнадцять) календарних днів з дати настання терміну оплати поставленого товару, покупець сплачує постачальнику штрафну неустойку у розмірі 10 % від вартості неоплаченого товару.

Оскільки заявлений позивачем до стягнення розмір штрафної неустойки відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, позовна вимога про стягнення з відповідача цієї штрафної санкції у розмірі 26 273,07 грн. підлягає задоволенню.

Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов`язки щодо оплати вартості поставленого йому товару, позовні вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням наведеного.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Зовнішторгресурс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Понтем Експрес.Уа" про стягнення 263 975, 40 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Понтем Експрес.Уа" (02088, місто Київ, вулиця Євгена Харченка, будинок 55, офіс 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Зовнішторгресурс" (49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, проспект Олександра Поля, будинок 103, кабінет 207; ) 212 730 (двісті дванадцять тисяч сімсот тридцять) грн. 70 коп. основного боргу, 13 001 (тринадцять тисяч одну) грн. 73 коп. пені, 26 273 (двадцять шість тисяч двісті сімдесят три) грн. 07 коп. штрафної неустойки, 8 414 (вісім тисяч чотириста чотирнадцять) грн. 67 коп. 10 % річних, 3 427 (три тисячі чотириста двадцять сім) грн. 59 коп. інфляційних втрат та 3 957 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят сім) грн. 72 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 29.09.2020 року.

Суддя В.С. Ломака