ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.10.2020 Справа № 905/1399/20

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Демідової П.В., при секретарі судового засідання Бутовій Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області,

до Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни, м. Маріуполь Донецької області,

про стягнення в розмірі 18 924, 00 грн.,-

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

Суть справи:

Позивач, Маріупольська міська рада, звернулась до Господарського суду Донецької області з позовом до фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни про стягнення в розмірі 18 924, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несплату відповідачем плати за пайову участь в користуванні об`єктом благоустрою відповідно до умов Договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за № 371-001 від 1 грудня 2016 року.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 3 серпня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 8 вересня 2020 року.

13 серпня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву від 10.08.2020р., зі змісту якого вбачається, що відповідач у відповідності до встановленого позивачем порядку виявив намір встановити тимчасову споруду, але споруда так і не була встановлена. Крім того, відповідачем зазначено, що позивачем після укладення спірного договору було прийнято поправки до Положення та типового договору, та змінено п. 1.3 типового договору, відповідно до якого Замовник не має право користуватися об`єктом благоустрою до моменту отримання паспорту прив`язки, але позивачем так і не було ініційовано внесення змін до спірного договору.

Відповідач отримав паспорт прив`язки 14 квітня 2017 року, але споруда так і не була встановлена до моменту закінчення строку дії договору. Крім того, відповідач звертає увагу суду на п. 3.4 договору, згідно якого договір розривається в односторонньому порядку у разі двомісячної несплати. Таким чином, враховуючи відсутність факту встановлення тимчасової споруди, а також автоматичне припинення дії договору в порядку п. 3.4 договору, відповідач дійшов висновку про відсутність зобов`язання сплачувати плату у вигляді пайової участі.

18 серпня 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої останній наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходячи з того, що відповідач, маючи твердий намір та виразивши згоду на укладання договору, був цілком обізнаний та розумів наслідки невиконання договірних зобов`язань. При цьому позивач акцентує увагу суду на тому, що згідно з п. 2.27 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, відповідач має право не встановлювати тимчасову споруду протягом 6 місяців з дня отримання паспорту прив`язки, внаслідок чого позивач має право анулювати паспорт прив`язки. Разом з тим, договір розпочав свою дію та триває. Стосовно відсутності ініціативи позивача стосовно внесення змін у спірний договір позивачем зазначено, що договір укладено у відповідності до діючої на той час типової форми договору, а тому у бездіяльність позивача в частині відсутності ініціативи щодо внесення змін до спірного договору не є протиправною.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач клопотав про розгляд справи буз його участі.

За висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Вирішуючи питання щодо підсудності справи господарському суду, встановлено, що спірні відносини між учасниками справи виникли в ході виконання господарських зобов`язань. Судом встановлено, що 10.07.2019 року відповідач припинив підприємницьку діяльність, проте за приписами ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З аналізу вказаної норми вбачається, що припинення підприємницької діяльності відповідача до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли саме щодо виконання договору про пайову участь, укладеного між суб`єктами господарської діяльності. Тобто стороною правочину (цесії) виступала фізична особа. - підприємець і припинення надалі підприємницької діяльності не змінює правовий статус особи у зобов`язанні.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 760/13915/18 (провадження № 14-234цс19).

З`ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, суд,-

ВСТАНОВИВ:

10 листопада 2016 року фізичною особою-підприємцем Тимофєєвою Н.П., на ім`я Голови Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя Маріупольської міської ради було подано заяву про користування об`єктами благоустрою, з якої вбачається, що відповідач просить розглянути можливість користування об`єктами благоустрою в місці розміщення тимчасової споруди по вул. Уріцького (наразі П.Орлика), на земельній ділянці Ц п-з 021. Бажаний строк розміщення споруди 01.12.2016р. до01.12.2017

1 грудня 2016 року між позивачем та відповідачем укладений Договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за № 371-001 від 01.12.2016р. (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору замовник (позивач) має намір розташувати на території м. Маріуполь тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності, за адресою: вул. П. Орлика, в Центральному районі м. Маріуполя, для торгівлі (хлібобулочними виробами), що є власністю Замовника та погоджується на пайову участь (внесок) в користуванні об`єктів благоустрою м. Маріуполь, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Площа об`єкту благоустрою, за яку здійснюється плата (внесок) за пайову участь, складає 19 квадратних метрів. (п. 1.2 договору).

Пунктами 1.3, 2.1.1 Договору сторони врегулювали зобов`язання відповідача прийняти участь у пайовій участі (внеску) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь та перерахувати на рахунок позивача кошти на їх утримання з призначення платежу: плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь.

Розмір пайової участі (внеску) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь з розрахунку на рік встановлений на рівні 18 924, 00 грн., із визначенням щомісячного розміру пайової участі (внеску) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполя на рівні 83 грн. за один квадратний метр площі об`єктів благоустрою, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності (п.1.4 договору).

Згідно з п. 1.5. Договору плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь здійснюється відповідачем: при розрахунку єдиним платежем - протягом двадцяті календарних днів після підписання Договору, при розрахунку рівномірно протягом року - до 10 числа місяця, наступного за звітним.

П. 3.4 договору встановлено, що у разі двомісячної несплати пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою Договір розривається в односторонньому порядку.

Сторонами узгоджено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє з 1 грудня 2016 року до 1 грудня 2017 року. Відповідно до п. 4.2. Договору строк його дії - один рік та продовжується автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року.

Згідно із п. 5.2 договору сторони встановили право для кожного учасника договору на його розірвання з повідомленням іншої сторони за 30 календарних днів. Сторони визначили, що одностороння зміна умов або одностороння відмова від договору неприпустима, крім випадків, передбачених Положенням про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності (п.5.3).

Сторони погодили, що у разі припинення діяльності або відмови у розміщенні тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності пайовий внесок не повертається.

Договір підписаний двома сторонами та скріплений печатками.

У березні 2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогою № 2053/2019 про погашення заборгованості, проте зазначена вимога залишилася без відповіді.

19.07.2019 року позивач у друге звернувся до відповідача з вимогою про сплату заборгованості.

Листом від 16.08.2019 року відповідач, посилаючись на скрутне фінансове становище, звернувся до позивача з проханням не застосовувати механізми судового врегулювання спірних відносин та зобов`язалась сплатити заборгованість.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України констатовано що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З огляду на те, що сторони у спірних відносинах ( у період дії договору) виступали як є суб`єктами господарювання у розумінні приписів ст. 2 Господарського кодексу України, суд враховує, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

У відповідності до ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" до компетенції міських рад відноситься встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність. Згідно із ст. 40 зазначеного Закону, виконавчі органи забезпечують організацію благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Згідно із ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів" та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженому Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 N 244.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об`єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов`язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об`єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем. Фінансування заходів з благоустрою населених пунктів, утримання та ремонт об`єктів благоустрою здійснюється за рахунок коштів їх власників або користувачів, якщо це передбачено умовами відповідних договорів, а також за рахунок пайових внесків власників тимчасових споруд, розміщених на території об`єкта благоустрою, інших передбачених законом джерел фінансування (ст. 36 зазначеного Закону).

На виконання приписів Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні" 28 вересня 2016 року Маріупольською міською радою рішенням від 28.09.2016 р. № 7/11-729 затверджено Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності». За змістом вказаного Положення, діючого на час підписання між сторонами спірного договору, порядок користування об`єктом благоустрою передбачав подання суб`єктом господарювання відповідної заяви до Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя. Як свідчать матеріли справи, відповідач звернулася з такою заявою 10 листопада 2016 року.

За змістом п.п. 3.6, 3.7 вказаного Положення, після прийняття відповідного рішення , протягом 15 робочих днів суб`єкту господарювання пропонується підписати договір щодо пайової участі в користуванні об`єктами благоустрою за типовою формою наведеною в додатку 5 до Положення та зберігається за останнім право відмовитися від укладання договору.

Суду не надано доказів про визнання зазначеного рішення Ради незаконним та нечинним, тому суд враховує його під час розгляду цієї справи.

У відповідності до зазначеного Положення, розміщенню тимчасової споруди передує укладання договору про пайову участь в користуванні об`єктом благоустрою, залишаючи за суб`єктом підприємницької діяльності право розмістити тимчасову споруду протягом строку дії договору.

Як зазначають сторони та встановлено судом, 1 грудня 2016 року між сторонами був укладений договір № 371-001 щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою. Оскільки сторонами не доведено іншого суд виходить з того, що при підписанні договору сторони діяли вільно.

Суд дійшов висновку, що відповідач, скориставшись правами та свободами, наданими чинним законодавством України, добровільно уклав Договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, а отже погодився з усіма наслідками, які можуть настати у разі невиконання зобов`язань за Договором. Не обмежуючись строком розміщення тимчасової споруди, відповідач висловив намір її розмістити протягом строку дії договору про пайову участь та сплатити позивачеві 18 924,00грн., які можливо внести одним платежем або рівними частинами протягом року.

Відповідачем не надано доказів, що він ініціював розірвання договору в порядку п. 5.2, або відмовлявся від розміщення тимчасової споруди, або припиняв підприємницьку діяльність, або ініціював розірвання договору в порядку ст. ст.651, 652 Цивільного кодексу України. Таким чином, позивач, протягом строку дії договору мав обґрунтовані очікування на отримання грошових коштів від відповідача, який в будь-який час протягом строку дії договору може розмістити тимчасову споруду на земельної ділянці об`єкту благоустрою.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таке імперативне врегулювання договірних відносин, усуває будь-які сумніви щодо юридичного значення умов договору: вони є юридично обов`язковими, гарантують право учасникам договірних відносин бути впевненими в тому, що кожна із сторін має виконувати умови договору належним чином, а цивільні права, що ґрунтуються на його умовах, підлягають захисту в тій же мірі і в той же спосіб, що і права, які прямо передбачені актами цивільного законодавства або випливають із них.

Таким чином, твердження відповідача стосовно того, що відсутність розміщення тимчасової споруди обумовлює можливість відповідача не вносити плату у вигляді пайової участі не є вірним, адже позивач мав обґрунтовані очікування стосовно отримання сплати у вигляді пайової участі, свої договірні зобов`язання виконав належним чином, а тому, враховуючи також викладені вище положення чинного законодавства, відповідач був зобов`язаний вносити плату у вигляді пайової участі за спірним договором в незалежності від факту встановлення об`єкта тимчасової споруди.

Як зазначає позивач та підтверджує відповідач, 14.04.2017 року відповідач отримав паспорт прив`язки тимчасової споруди, що свідчить про те, що відповідач діяв в умовах спірного договору, адже отриманню паспорту прив`язки передує укладання договору про участь в благоустрої (п.5.7 Положення про користування об`єктами благоустрою комунальної власності на території Маріуполя).

Стосовно твердження відповідача щодо автоматичного розірвання договору у разі двомісячної несплати суд зазначає, що дійсно п. 3.4 спірного договору встановлено, що останній розривається в односторонньому порядку у разі двомісячної несплати пайової участі.

Згідно із ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У відповідності до ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, процедура розірвання договору полягає у вольових діях учасників договірних відносин, направлених на припинення договору шляхом його розірвання. Суду не надано доказів ініціювання будь-яким учасником спірних відносин розірвання договору згідно із п.3.4. Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи відповідача про припинення договору на підставі п. 3.4.

Стосовно позиції відповідача щодо зміни умов типової форми договору на пайову участь згідно рішення Маріупольської міської ради від 23.12.2016 року, суд зазначає, що в умовах відсутності відповідних змін до спірного договору, ініційованих будь-яким з учасників, у суду не має підстав у вирішенні спору щодо виконання укладеного між сторонами договору, застосовувати умови типового договору, які сторонами не були погоджені. При цьому, суд зазначає, що Положенням та умовами спірного договору не передбачено обов`язку саме позивача ініціювати зміни до діючого договору у разі внесення змін у Положення. П. 5.1 договору встановлено право будь-якої зі сторін вносити зміни до договору у встановленому законодавством порядку. Тобто, правом ініціативи внесення змін до договору володіють обидва контрагенти, але в матеріалах справи відсутні будь-які докази реалізації такого права.

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими та правомірними.

Виходячи зі змісту прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд стягнути суму заборгованості у розмірі 18 924, 00 грн. із розрахунку 1 577, 00 грн. за кожен місяць з 1 грудня 2016 року по 30 листопада 2017 року.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, вважає його арифметично вірним та задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України стягуються з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 74, 76, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Маріупольської міської ради до Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни про стягнення в розмірі 18 924, 00 грн.- задовольнити.

Стягнути з Тимофєєвої Наталії Павлівни ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Маріупольської міської ради (87500, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Мира, будинок 70, ) внесок за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою № 371-001 від 01.12.2016р. у розмірі 18 924, 00 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102, 00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене в Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку передбаченому розділом IV ГПК України з урахуванням приписів п.4 Прикінцевих та п.17 Перехідних положень.

Суддя П.В. Демідова

У судовому засіданні 01.10.2020р. складено та підписано вступну і резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 5.10.2020р.

Інформацію щодо руху справи можна отримати на інформаційному сайті http://www.reyestr.court.gov.ua, веб-порталі "Судова влада України" (dn.arbitr.gov.ua).