РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2020Справа № 910/3179/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Касяненко Вікторії Миколаївни ( АДРЕСА_1 )

до: 1. Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (просп. Повітрофлотський, 41, м. Київ, 03020),

2. Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду м. Києва" (вул. Левка Мацієвича, 6, м. Київ, 03186)

про визнання договору недійсним та стягнення 149 564,42 грн збитків,

Представники учасників справи:

від позивача: Дем`яненко М.В., Касяненко В.М.,

від відповідача-1: Федорчук Х.В.,

від відповідача-2: Мойсик М.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Касяненко Вікторії Миколаївни до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду м. Києва" про визнання недійсним договору № 769 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 10.09.2019, укладеного між сторонами, та солідарне стягнення з відповідачів 149 564,42 грн збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час укладення договору відповідачі навмисно ввели позивача в обману щодо обставин, які мають істотне значення (щодо предмета договору), у зв`язку з чим договір має бути визнаний недійсним, а відповідачі мають солідарно відшкодувати збитки на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК України в розмірі 149 564,42 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2020 № 910/3179/20 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

18.03.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла позовна заява в новій редакції після усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2020 відкрито провадження у справі № 910/3179/20, підготовче засідання у справі призначено на 13.05.2020.

15.04.2020 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшов відзив на позов.

21.04.2020 через відділ діловодства суду від відповідача-2 надійшов відзив на позов.

В підготовче засідання 13.05.2020 з`явився представник відповідача-1.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відкласти підготовче засідання на 15.06.2020.

В підготовче засідання 15.06.2020 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив залишити без розгляду клопотання позивача про витребування із Солом`янського районного суду м. Києва матеріалів цивільної справи № 760/4357/14-ц для огляду в судовому засіданні у зв`язку з тим, що позивач це клопотання не підтримав.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання позивача про витребування у Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві для огляду в засіданні матеріалів перевірки заяви про злочин позивача щодо перешкоджання мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_2, здійснювати підприємницьку діяльність, залишити без задоволення у зв`язку з необґрунтованістю.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів, оголосити перерву в підготовчому засіданні до 02.07.2020, встановити позивачу строк для надання відповіді на відзив до 24.06.2020.

25.06.2020 через відділ діловодства суду від позивача надішли клопотання про витребування доказів із Солом`янського районного суду м. Києва та Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві.

01.07.2020 через відділ діловодства суду від позивача надішли відповіді на відзиви відповідачів.

В підготовче засідання 02.07.2020 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання представника позивача про виклик і допит свідків залишити без розгляду у зв`язку з тим, що позивач це клопотання не підтримав.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив у задоволенні клопотання позивача про витребування у Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві для огляду в засіданні матеріалів перевірки заяви про злочин позивача щодо перешкоджання мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_2, здійснювати підприємницьку діяльність, відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив у задоволенні клопотання позивача про витребування із Солом`янського районного суду м. Києва матеріалів цивільної справи № 760/4357/14-ц для огляду в судовому засіданні відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання відповідача-2 задовольнити, оголосити в перерву в підготовчому засіданні до 03.08.2020, встановити відповідачам строк до 20.07.2020 для надання заперечень на відповідь на відзив.

22.07.2020 через відділ діловодства суду від відповідача-2 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

В підготовче засідання 03.08.2020 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 09.09.2020.

В судове засідання 09.09.2020 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити перерву в судовому засіданні до 16.09.2020.

В судовому засіданні 16.09.2020 представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Представники відповідачів проти позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 16.09.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» житловий будинок по АДРЕСА_2, передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації.

Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 279 від 06.05.2015 закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду м. Києва" в установленому порядку житловий та нежитловий фонд, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з додатками 1, 2.

Відповідно до додатку 2 в редакції, доданій до Розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 838 від 11.11.2016, до переліку майна, що закріплене на праві господарського відання за відповідачем-2, входить житловий будинок по АДРЕСА_2.

30.11.2018 Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду м. Києва" звернулося до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про здійснення заходів щодо передачі оренду майна територіально громади міста Києва, а саме, нежитлового приміщення 15,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_2.

Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 476 від 12.06.2019 було вирішено передати, зокрема, вказане нежитлове приміщення в орендне користування на конкурсі.

За наслідками проведення конкурсу на право оренди переможцем було визначено Фізичну особу-підприємця Касяненко Вікторію Миколаївну, у зв`язку з чим 10.09.2019 між Солом`янською районною в місті Києві державною адміністрацією (орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Касяненко Вікторією Миколаївною (орендар) та Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду м. Києва" (балансоутримувач) укладено договір № 769 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (надалі також - договір), за умовами п. 1.1 якого орендодавець на підставі протоколу засідання постійно діючої комісії при Солом`янській РДА від 06.09.2019 №4, розпорядження Солом`янської РДА від 10.09.2019 № 699, передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення), що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва (об`єкт), яке заходиться за адресою: АДРЕСА_2 для розміщення торгівельного об`єкту з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи.

Згідно з п. 2.1 договору, об`єктом оренди є: нежиле приміщення, будівля, споруда загальною площею 15,0 кв.м, у т.ч. на 1 поверсі 15,0 кв.м згідно з викопіюванням з поповерхового плану, що складає невід`ємну частину цього договору (Додаток №1).

Відповідно до п. 2.4 договору, орендар вступає у строкове платне користування об`єктом у термін, указаний у договорі, (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше державної реєстрації цього договору) та акта приймання-передачі об`єкта.

Цей договір у відповідності до п. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України набирає чинності з 10.09.2019 до 09.09.2022. (п. 9.1 договору)

На виконання умов договору підприємство-баласоутримувач передало, а орендар в свою чергу прийняв в орендне користування орендоване приміщення за Актом приймання - передачі об`єкта оренди від 10.09.2019, що підписаний усіма сторонами договору.

Разом з тим, 10.09.2019 Фізичною особою-підприємцем Касяненко Вікторією Миколаївною (орендар) та Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду м. Києва" (підприємство) укладено договір № 768/Е від 10.09.2019, за умовами п. 1.1 якого підприємство забезпечє обслуговування, експлуатацію та ремонт будинку пропорційно до займаного орендарем приміщення, площа якого становить 15,0 кв.м та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (приміщення), а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах підприємства на виконання вказаних робіт, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих підприємством за цим договором.

Позивач вважає договір №769 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 10.09.2019 недійсним із моменту його укладення сторонами, оскільки відповідачі навмисно ввели позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, щодо предмету договору - нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2, загальна площа 15,0 кв.м, яке є співвласністю мешканців цього будинку. З цих підстав відповідачі мають нести цивільну (майнову) відповідальність за свої протиправні умисні дії і відшкодувати усі збитки, понесені позивачем у зв`язку із укладенням оспорюваного договору.

У зв`язку з викладеним, на підставі ст. 230 ЦК України позивач просить суд визнати недійсним з моменту його укладення договір №769 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 10.09.2019 та стягнути солідарно з відповідачів збитки у розмірі 149 564,42 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-1 зазначає, що будинок, у якому знаходиться орендоване спірне приміщення, було передано до сфери управління відповідача-1 розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). До наданого відповідачем-2 відповідачу-1 переліку вільних приміщень, що можуть бути передані в орендне користування, було включено нежитлове приміщення площею 15,0 кв.м по АДРЕСА_2. Також позивач зазначає, що жодних розрахунків за оспорюваним договором між ним та позивачем не здійснювалось.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-2 зазначає, що твердження позивача про введення його в оману не відповідають дійсності. Позивач знала, яке саме приміщення має намір взяти в користування. У процесі надання приміщення в оренду у позивача не виникло жодних питань, зауважень, претензій до договору чи приміщення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення.

За змістом статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статі 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може містити будь-які умови, узгоджені сторонами на власний розсуд. Наявність таких умов не є підставою для визнання укладеного договору недійсним, якщо вони не суперечать нормам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, саме позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що орендодавець та балансоутримувач як сторони договору № 769 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 10.09.2019 під час його укладення ввели позивача в оману щодо обставин стосовно предмета договору, які мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Одночасно, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України, господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Виходячи з чого, з наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання), вчиненого під дією обману необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію, а також наявність умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі 907/738/16.

Суд встановив, що у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебувала справа № 760/4357/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської в місті Києві державної адміністрації, третя особа Комунальне підприємство «Залізничне» Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про:

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень - Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відсутності здійснення контролю за КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської в місті Києві державної адміністрації в частині надання останнім в оренду нежитлового приміщення, сходових клітин та парадного (вуличного) входу першого поверху до під`їзду АДРЕСА_2 незаконною;

- визнання дій КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської в місті Києві державної адміністрації щодо надання в оренду нежитлового приміщення, сходових клітин та парадного (вуличного) входу першого поверху до під`їзду АДРЕСА_2 незаконною;

- зобов`язання КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської в місті Києві державної адміністрації вчинити дії - демонтувати цегляну стіну, яка відокремлює частину сходової клітини та парадний (вуличний) вхід до під`їзду для вільного використання за призначенням та привести приміщення під`їзду у первісний стан.

Звертаючись в суд позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що надання в оренду нежитлового приміщення, сходових клітин та парадного (вуличного) входу першого поверху до під`їзду АДРЕСА_2 є незаконним, оскільки порушує її права як співвласника допоміжних приміщень.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30.09.2014 у справі № 760/4357/14-ц вказаний позов задоволено частково, зобов`язано Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської в місті Києві державної адміністрації демонтувати за адресою: АДРЕСА_2 цегляну стіну, яка відокремлює частину сходової клітини та парадний (вуличний) вхід до під`їзду для вільного використанням за призначенням та привести приміщення під`їзду в первісний стан відповідно до поверхового плану будинку.

У вказаному рішенні суд, з посиланням на норми Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Цивільного кодексу України, Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року, дійшов висновку, що власники квартир багатоквартирного будинку, отримуючи право власності на квартири, автоматично стали співвласниками допоміжних приміщень загального користування багатоквартирного будинку, тому всі власники квартир мають рівні права на користування допоміжними приміщеннями будинку, у зв`язку з чим визнав, що права ОСОБА_1 як співвласника допоміжного приміщення за адресою: АДРЕСА_2 порушені та підлягають захисту.

У вказаному рішенні, з-поміж іншого, зазначено, що листом від 14 вересня 2012 № 042/11/14-11963 (вхідний № 10374 від 18 вересня 2012) Головне управління комунальної власності м. Києва повідомило Солом`янську районну в місті Києві державну адміністрацію про те, що зазначене нежитлове приміщення, яке є співвласністю мешканців житлового будинку АДРЕСА_2, (частина під`їзду) відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не може бути об`єктом оренди. У зв`язку з зазначеним, відповідні пропозиції стосовно продовження терміну дії договору оренди нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_2 , укладеного з ФОП Мигович Є.О., Головним управлінням комунальної власності м. Києва не буде винесено на розгляд постійної комісії Київської міської ради з питань власності. На підставі викладеного, підприємцю Мигович Є.О. необхідно в установленому порядку звільнити приміщення. КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації вжити відповідних заходів щодо приймання-передачі приміщення, загальною площею 14,3 кв. метри, за адресою: АДРЕСА_2 та надати відповідну інформацію відділу з питань майна комунальної власності Солом`янської районної в місті Києві держави адміністрації.

Як вказано в ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30.09.2014 у справі № 760/4357/14-ц, яке набрало законної сили у встановленому порядку, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Суд зазначає, що вказане в судовому рішенні нежитлове приміщення загальною площею 14,3 кв. метри, за адресою: АДРЕСА_2, є тим самим приміщенням, що і об`єкт оренди за договором № 769 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 10.09.2019. Цю обставину підтвердили відповідачі в судовому засіданні.

Тобто, у вказаному рішенні суд фактично встановив, що нежитлове приміщення житлового будинку АДРЕСА_2 є співвласністю мешканців будинку та не може бути об`єктом оренди в силу закону.

Відповідачі про вказане судове рішення були обізнані, оскільки являлися сторонами вказаного спору та їх представники були присутні в судовому засіданні при винесені рішення.

Однак, незважаючи на викладене, у вересні 2019 року Солом`янська районна державна адміністрація провела конкурс на право оренди нежитлового приміщення а адресою: АДРЕСА_2, площа 15,0 кв.м, за наслідками якого визначила переможцем Фізичну особу-підприємця Касяненко Вікторію Миколаївну, з якою уклала спірний договір.

Проте, діяльність в орендованому приміщенні позивач здійснювати не змогла у зв`язку із вчиненням перешкод співвласниками будинку АДРЕСА_2 , через що звернулася 03.12.2019 із відповідними заявами до відповідачів з метою вирішення питання користування майном.

На підтвердження факту перешкоджання користуватися орендованим приміщенням мешканцями будинку АДРЕСА_2 позивач надала суду заяви свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заяву Начальнику Солом`янського УП ГУНП у м. Києві.

Отже, будучи достовірно обізнаними про обставини, встановлені у рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 30.09.2014 у справі № 760/4357/14-ц, відповідачі ці обставини проігнорували, позивачу не повідомили та уклали з ним договір № 769 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 10.09.2019.

Вказану умисну бездіяльність відповідачів, що виявилася в замовчуванні обставин стосовно об`єкта нерухомості та прав відповідачів на нього, які мають істотне значення, суд визнає обманом.

Отже, суд вважає доведеними у даному випадку позивачем: по-перше, обставини щодо перебування нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2, площа 15,0 кв.м, у співвласності мешканців цього будинку, та відповідно відсутність прав відповідачів передавати його в оренду, які є істотними для оспорюваного договору; їх наявність не відповідає волі позивача перебувати у відносинах, породжених договором; невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями відповідачів. При цьому, умисел відповідачів полягає, очевидно, в отриманні прибутку від оренди.

При цьому, факт перебування спірного майна у сфері управління відповідача-1 та на балансі відповідача-2 не спростовує висновків, наведених у згаданому судовому рішенні, та не підтверджує беззаперечні права на розпоряджання приміщенням за наявності чинного судового рішення, яке фактично такі права обмежує.

Як встановлено судом, 01.01.2020 договір № 769 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 10.09.2019 було розірвано за погодженням сторін, оскільки позивач повернув відповідачу-2 об`єкт оренди загальною площею 15,0 кв.м на 1 поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується актом приймання-передачі об`єкта оренди від 01.01.2020, підписаним позивачем та відповідачами.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 (пункти 82, 83) викладено висновок щодо застосування норм права. Так, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що відповідно до положень цивільного та господарського законодавства розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторін права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним.

Вказана правова позиція спростовує доводи відповідача-1 про неможливість визнання недійсним оспорюваного договору як такого, що був розірваний.

Отже, вказане вище зумовлює необхідність визнання договору № 769 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 10.09.2019 на підставі ст. 230 ЦК України як вчиненого під впливом обману та відповідно задоволення такої позовної вимоги.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК України позивачем заявлено до стягнення солідарно з відповідачів 149 564,42 грн збитків, завданих вчиненням спірного правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 230 Цивільного кодексу України, сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори:

- наявність реальних збитків;

- вина заподіювача збитків;

- причинний зв`язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Відповідно до приписів статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

На підтвердження понесення реальних збитків у розмірі 74 782,21 грн позивач подав до суду:

- платіжне доручення №1 від 24.05.2019 на суму 6 900,00 грн (оплата авансового платежу за оренду приміщення);

- платіжне доручення №3 від 14.08.2019 на суму 6 900,00 грн (сплата другої частини авансової орендної плати);

- платіжне доручення №6 від 08.10.2019 на суму 3 315,84 грн (відшкодування плати за оголошення в газеті «Хрещатик»);

- платіжне доручення №9 від 28.10.2019 на суму 3 500,00 грн (компенсація за оцінку орендованого нежитлового приміщення);

- платіжне доручення №10 від 28.10.2019 на суму 3 164,16 грн (компенсація за оголошення в газеті «Хрещатик»);

- платіжне доручення №11 від 06.11.2019 на суму 25 921,85 грн. (орендна плата по договору);

- платіжне доручення №14 від 20.11.2019 року на суму 175, 45 грн (утримання будинків і прибудинкової території);

- платіжне доручення №15 від 20.11.2019 на суму 23 596,91 грн (орендна плата по договору оренди);

- платіжне доручення №17 від 25.11.2019 на суму 348,00 грн (за КЕД послуги згідно рахунку);

- квитанцію № 0.0..1 від 15.11.2019 на суму 665,36 грн (страховий платіж за страхування майна - об`єкта оренди);

- квитанцію № 0.0..1 від 27.11.2019 на суму 294,64 грн (страховий платіж за страхування майна - об`єкта оренди).

Оцінивши вказані докази, суд дійшов висновку, що витрати за вказаними платіжними документами, окрім платіжного доручення №17 від 25.11.2019, здійснені позивачем безпосередньо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину та становлять 74 434,06 грн.

Суд зазначає, що платіжне доручення №17 від 25.11.2019 суд не приймає як належний доказ понесення збитків, оскільки з його змісту та за браком інших доказів неможливо встановити, які саме витрати здійснював позивач.

Отже, оскільки позивачем доведено належними доказами наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення в діях відповідачів, що є підставою для покладення на них відповідальності у вигляді збитків, завданих вчиненням недійсного правочину, з урахуванням припису ст. 230 ЦК України суд вважає обґрунтованою вартість збитків, вчинену внаслідок обману, у розмірі 148 868,12 грн.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому, заперечення відповідачів суд відхиляє як безпідставні та такі, що не спростовують обставин, наведених в обґрунтування заявлених вимог.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем також заявлено про стягнення з відповідачів витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 500,00 грн.

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Суд зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Вказана правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2019 між Фізичною особою-підприємцем Касяненко Вікторією Миколаївною (замовник) та Дем`яненком Миколою Володимировичем (адвокат) укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого замовник доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову (юридичну) допомогу в обсязі та на умовах, передбачену даним договором.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано копію вказаного договору, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер, видатковий касовий ордер від 20.12.2019 на суму 6 500,00 грн.

Відповідно до попереднього розрахунку суми судових витрат, понесені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 6 500,00 грн складають: ознайомлення матеріалами, аналіз ситуації та вироблення правової позиції - 1 000,00 грн, підготовка позову - 2 000,00 грн, підготовка клопотання про витребування доказів із Солом`янського районного суду міста Києва - 1 500,00 грн, підготовка клопотання про витребування доказів із Солом`янського УПГУ НП у м. Києві - 1 500,00 грн, подача документів до суду - 500,00 грн.

Суд зазначає, що внесені до переліку послуги з підготовки клопотань (разом 3 000,00 грн) та подання документів до суду (500,00 грн) не підлягають включенню до витрат, що мають бути відшкодовані відповідачами, оскільки у задоволенні клопотань суд відмовив у зв`язку з необґрунтованістю, а такі дії як подання документів, складених самим адвокатом, супроводжують надання послуг, однак, окремо не можуть бути кваліфіковані як надання правової допомоги.

Керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на розумну необхідність судових витрат для цієї справи, суд присуджує позивачу його витрати на професійну правову допомогу у сумі 3 000,00 грн, які підлягають стягненню з відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати недійсним з моменту укладення договір № 769 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 10.09.2019, укладений між Фізичною особою-підприємцем Касяненко Вікторією Миколаївною та Солом`янською районною в місті Києві державною адміністрацією і Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду м. Києва".

3. Стягнути солідарно з Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (просп. Повітрофлотський, 41, м. Київ, 03020, ідентифікаційний код 37378937) та Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду м. Києва" (вул. Левка Мацієвича, 6, м. Київ, 03186, ідентифікаційний код 35756919) на користь Фізичної особи-підприємця Касяненко Вікторії Миколаївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) збитки у розмірі 148 868,42 грн, судовий збір у розмірі 4 335,03 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 28.09.2020

Суддя Т. Ю. Трофименко