УХВАЛА

22 вересня 2020 року

м. Київ

Справа № 916/4181/14

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковський О. В. - головуючий, Пєсков В. Г., Погребняк В. Я.,

за участю секретаря судового засідання Аліференко Т. В.

представники учасників у справі: не з`явилися;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2020

та ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.12.2019

у справі № 916/4181/14

за заявою Головного управління ДФС в Одеській області

до Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Кутузова

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

01.06.2020 Головне управління ДПС в Одеській області (далі - ГУ ДПС в Одеській області) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2020 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.12.2019 у справі №916/4181/14 в порядку статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 05.06.2020 автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 916/4181/14 визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Васьковський О. В., суддя - Білоус В. В., суддя - Погребняк В. Я.

Ухвалою Верховного Суду від 16.06.2020 касаційну скаргу ГУ ДПС в Одеській області залишено без руху та встановлено скаржнику строк на усунення недоліків касаційної скарги, а саме надати суду оригінал документа на підтвердження сплати судового збору у розмірі 7.048,00 грн.

03.07.2020 до Верховного Суду надійшло клопотання ГУ ДПС в Одеській області про усунення недоліків касаційної скарги, до якого долучене платіжне доручення №1321 від 15.06.2020 про сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 7.048,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 16.07.2020 відкрито касаційне провадження у справі № 916/4181/14 за касаційною скаргою ГУ ДПС в Одеській області на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2020 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.12.2019. Призначити розгляд касаційної скарги на 11.08.2020 о 15:30.

03.08.2020 на адресу Верховного Суду від ГУ ДПС в Одеській області надійшло клопотання, зі змісту якого слідує, що скаржник просить Суд розглянути справу без участі його представника.

У зв`язку з відпусткою судді Погребняка В. Я. автоматизованою системою документообігу (витяг з протоколу від 04.08.2020) для розгляду справи №916/4181/14 визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Васьковський О. В., суддя: Білоус В. В., суддя: Пєсков В. Г.

В судове засідання 11.08.2020 представники учасників у справі не з`явилися.

Ухвалою Верховного Суду від 11.08.2020 розгляд касаційної скарги ГУ ДПС в Одеській області відкладено на 27.08.2020 о 16:00.

У зв`язку з відпусткою судді Білоуса В. В. автоматизованою системою документообігу суду (витяг з протоколу від 25.08.2020) для розгляду справи №916/4181/14 визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Васьковський О. В., суддя: Жуков С. В., суддя: Пєсков В. Г.

В судове засідання 27.08.2020 представники учасників у справі не з`явилися.

Ухвалою Верховного Суду від 27.08.2020 розгляд касаційної скарги ГУ ДПС в Одеській області відкладено на 22.09.2020 о 12:15.

У зв`язку з відпусткою судді Жукова С. В. автоматизованою системою документообігу суду (витяг з протоколу від 21.09.2020) для розгляду справи №916/4181/14 визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Васьковський О. В., суддя: Пєсков В. Г., суддя: Погребняк В. Я.

У судове засідання 22.09.2020 учасники справи явку повноважних представників не забезпечили, про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином.

Розглянувши матеріали касаційної скарги колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з огляду на таке.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.10.2014 порушено провадження у справі про банкрутство Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Кутузова (далі - СГВК імені Кутузова); визнано грошові вимоги Білгород-Дністровської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області до СВК імені Кутузова у сумі 1.089.121,82 грн; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном СВК імені Кутузова.

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду Одеської області від 09.12.2014 затверджено реєстр вимог кредиторів СГВК імені Кутузова.

Постановою Господарського суду Одеської області від 16.12.2014 СГВК імені Кутузова визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Дарієнко В.Д.

16.12.2014 здійснено офіційне оприлюднення повідомлення про визнання СВК імені Кутузова банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет за №12523 від 16.12.2014.

05.11.2019 Чорноморська об`єднана державна податкова інспекція ГУ ДФС в Одеській області (далі - Чорноморська ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області) звернулася із заявою про визнання поточних кредиторських вимог до СВК імені Кутузова на загальну суму 10.371,70 грн, мотивуючи це тим, що станом на 01.01.2018 відповідно до розрахунку податкового боргу та облікової картки платника податку податкова заборгованість СВК імені Кутузова перед бюджетом з єдиного соціального внеску за період з 22.12.2014 по 20.04.2016 становить 10.371,70 грн, яка нарахована згідно з поданими деклараціями.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.12.2019 відхилено повністю вимоги Чорноморської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області про визнання поточних кредиторських вимог до СГВК імені Кутузова на загальну суму 10.371,70 грн, оскільки вказані вимоги виникли після винесення постанови про визнання боржника банкрутом, а з дати відкриття ліквідаційної процедури, тобто з 16.12.2014, нові грошові зобов`язання в силу статті 38 Закону про банкрутство не виникають.

Постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 28.04.2020 скасовано ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.12.2019 в частині відмови Чорноморській ОДПІ у визнанні кредиторських вимог по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за листопад 2014 року в сумі 2.039,50 грн, визнано вказані кредиторські вимоги та включено їх до другої черги задоволення. В іншій частині ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.12.2019 залишено без змін.

В частині скасування ухвали суду першої інстанції рішення апеляційного господарського суду мотивоване тим, що Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за листопад 2014 року складено та підписано керівником боржника (Юрьєвою Т. В.) 15.12.2014. Тобто, вищезгадана вимога Чорноморської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області має поточний характер, оскільки вона виникла після порушення провадження у справі про банкрутство СГВК ім. Кутузова, але до ухвалення постанови про визнання боржника банкрутом від 16.12.2014, а тому відповідно до пункту 2 частини 1 статті 64 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає включенню до другої черги задоволення.

ГУ ДПС в Одеській області в касаційній скарзі просило скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.12.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2020, прийняти нове рішення, яким визнати грошові вимоги Чорноморської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області до СГКВ ім. Кутузова в сумі 10.371,70 грн. Скаржник вважає, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що після ухвалення постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури у СГВК ім. Кутузова не виникає жодних додаткових зобов`язань, в тому числі по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове страхування не відповідає положенням Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", статті 1 та 9 якого передбачають, що збір консолідованого страхового внеску здійснюється в обов`язковому порядку та на регулярній основі шляхом його обчислення на підставі бухгалтерських та інших документів. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Під час розгляду цієї касаційної скарги колегія суддів Верховного Суду приймає до уваги, що при ухваленні оскаржених судових рішень були враховані правові позиції, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/14827/16 від 12.03.2019, у справі № 911/3883/16 від 08.10.2019 та у справі № 913/412/16 від 14.08.2019, згідно з якими:

- системний аналіз положень п.1.3 статті 1 ПК України та положень частини 1 статті 38 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) дає підстави дійти висновку, що з моменту визнання боржника банкрутом (ухвалення постанови у справі про банкрутство) у банкрута не виникає обов`язку зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) (котрі нараховані після моменту визнання боржника банкрутом), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури;

- у зв`язку з визнанням боржника банкрутом у такої особи виникає особливий правовий статус, який є значно відмінний від статусу боржника і з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у останнього не можуть виникати нові зобов`язання зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів). При цьому, боржник визнаний судом банкрутом, з урахуванням вимог статті 38 Закону про банкрутство має право на легітимне очікування щодо звільнення від податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом. Легітимні очікування безпосередньо випливають із конституційної норми частини 2 статті 19 Конституції України про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин;

- звільнення від податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом передбачена законом (частина 1 статті 38 Закону про банкрутство), а також зумовлює раціональне сподівання такого боржника на те, що після встановлення його неплатоспроможності у нього не виникають додаткові зобов`язання.

У цій справі предметом розгляду є вимоги податкового органу щодо стягнення заборгованості з єдиного соціального внеску, нарахованого як за період, що передував відкриттю ліквідаційної процедури, так і після визнання боржника банкрутом.

Відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної зі збором та веденням обліку єдиного внеску, регулюються Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", відповідно до статті 1 якого єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) є консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" до платників єдиного внеску віднесено роботодавців - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Виходячи зі змісту частини 1 та 5 статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", для роботодавців, як платників єдиного внеску, останній нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Єдиний внесок нараховується на вказані вище суми незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Таким чином, роботодавець виступає податковим агентом - особою, яка зобов`язана своєчасно і в повному обсязі нараховувати, утримувати та сплачувати за найманих працівників (застрахованих осіб) єдиний внесок, а також подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, які визначені законодавством.

Відповідно до вимог частини 2 статті 41 Закону про банкрутство з дня визнання підприємства банкрутом та відкриття відносно нього ліквідаційної процедури працівників цього підприємства повідомляється про звільнення в установленому законом порядку, кошти на оплату праці не перераховуються, виплата заробітної плати припиняється, а фонд оплати праці саме з метою оплати праці працівників з вказаного часу припиняє своє формування.

Разом з цим, введення ліквідаційної процедури не припиняє для боржника існування тих господарських, трудових зобов`язань, які пов`язані із завершенням технологічного циклу виготовлення продукції, звільненням працівників боржника, зберіганням майна боржника. Відтак, частина податкових зобов`язань, які виникають в ході завершення господарської діяльності боржника виникає в ліквідаційній процедурі в силу загальної дії норм податкового законодавства.

З огляду на наведене, положення частини 1 статті 38 Закону про банкрутство, які за змістом аналогічні нормам, викладеним у частині 1 статті 59 Кодексу України з процедур банкрутства, про те, що у боржника з моменту введення ліквідаційної процедури не виникає жодних "додаткових зобов`язань" мають тлумачитися як норма, що виключає можливість виникнення у боржника пені, штрафу та фінансових санкцій за невиконання основних зобов`язань, що виникають в силу спеціальних норм податкового, трудового чи цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Тлумачення норм частини 1 статті 38 Закону про банкрутство, аналогічної за змістом частини 1 статті 59 Кодексу України з процедур банкрутства, як такої, що виключає виникнення будь-яких податкових зобов`язань з моменту введення ліквідаційної процедури боржника, зокрема єдиного соціального внеску, може сприяти зменшенню соціальних гарантій працівників підприємства банкрута (найманих працівників), оскільки єдиний соціальний внесок є обов`язковим платежем до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування, що справляється з метою забезпечення страхових виплат за поточними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Несплата єдиного внеску позбавляє застраховану особу на соціальний захист у сфері соціального страхування, зокрема, у разі втрати роботи, на соціальне страхування у випадку безробіття. Період роботи без сплати єдиного внеску не зараховується до страхового стажу, відповідно цей період не враховується для обчислення допомоги по безробіттю. Окрім того, своєчасність та повнота сплати єдиного соціального внеску роботодавцем має безпосередній вплив на розмір пенсії, оскільки згідно з нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у страховий стаж для вирахування розміру пенсії включаються періоди, за які щомісячно сплачені страхові внески в сумі не менше мінімального страхового внеску, розрахованого від мінімальної заробітної плати. У разі, якщо підприємство має борг по сплаті нарахованого єдиного внеску, період, за який така заборгованість повністю не погашена, не зараховується до страхового стажу працівників, а нарахована їм за цей період заробітна плата не включається в розрахунок пенсії. Тобто тільки після повного розрахунку роботодавця з державою ці місяці будуть зараховані до страхового стажу застрахованої особи та зможуть реалізовуватись пенсійні права найманих працівників.

З урахуванням вищенаведеного, прийняття рішення по суті за касаційною скаргою у цій справі може зумовити необхідність відступити від висновків Верховного Суду, викладених у справах № 910/14827/16, № 911/3883/16 та № 913/412/16, про те, що з моменту введення ліквідаційної процедури у боржника не виникає (відсутній) обов`язок зі сплати будь-яких податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахованих з моменту визнання боржника банкрутом.

Відповідно до частини першої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

УХВАЛИВ:

Справу № 916/4181/14 за касаційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2020 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.12.2019 передати на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Васьковський

Судді В. Г. Пєсков

В. Я. Погребняк