РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.10.2020Справа № 910/9488/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Алєєвої І.В., розглянувши матеріали справи у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Маріупольської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

до Державного агентства резерву України

про стягнення 57 065, 24 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із вказаною позовною заявою до відповідача про стягнення 57 065, 24 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи поставлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частиною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

31.07.2020 до Господарського суду міста Києва від Державного агентства резерву України надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив.

10.08.2020 до Господарського суду міста Києва від Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Маріупольської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшла відповідь на відзив.

18.08.2020 до Господарського суду міста Києва від Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Маріупольської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшла відповідь на відзив.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

18.11.2002 між Маріупольським державним морським торгівельним портом (нині ДП Маріупольський морський торгівельним порт) - (далі Зберігач) та Державним комітетом України з державного матеріального резерву, правонаступником якого є Державне агентство резерву України (далі Комітет) укладено договір № 27-7/524 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі - договір).

13.06.2013 року на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013р. № 133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013р. № 163 «Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства «Адміністрація морських портів України», ДП «Маріупольський морський торговельний порт» було реорганізовано, шляхом виділу майна, прав та обов`язків та внаслідок виділу утворено ДП «Адміністрація морських портів України».

Згідно з п. 3 наказу Мінінфраструктури України від 19.03.2013р. № 163, ДП «Адміністрація морських портів України» є правонаступником ДП «Маріупольський морський торговельний порт», у частині майна, прав та обов`язків стосовно них відповідно до розподільчих балансів.

Відповідно до цього, Договір № 27-7/524 від 18.11.2002р. відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву було передано до ДП «Адміністрація морських портів України» згідно з актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань від 13.06.2013р.

Таким чином, з 13.06.2013р. ДП «АМПУ» стало правонаступником всіх прав та обов`язків за Договором.

З урахуванням наведеного, між ДП «АМПУ» в особі МФ ДП «АМПУ» (далі - Зберігач, Позивач) та Держрезервом України була укладена Додаткова угода № 3 від 11.07.2013р. про заміну сторін за Договором.

Згідно з п.1.1 Договору зберігання матеріальних цінностей державного резерву (цінності) здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача.

Комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1. (п. 1.2 договору).

Згідно з пунктами 2.7, 2.8 договору позивач зобов`язався щороку подавати Комітету: станом на 1 січня - звіт форми №12, станом на 1 липня - інформацію про результати перевірки якості і умов зберігання цінностей, а також відповідальність цінностей цілям, для яких вони призначені за формою, встановленою комітетом; щороку разом з річним звітом форми №12 подавати кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік згідно з пунктом 10.3 Інструкції про порядок фінансування заходів з мобілізаційної підготовки народного господарства України, затвердженої Мінфіном 30.03.1996 № 111/03.

Згідно з п. 3.1 договору Комітет зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України (п. 4.1 договору).

За змістом п. 4.2 договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Комітетом та зберігачем.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей (п. 7.3 договору).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач а зазначає, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо відшкодування витрат зберігачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 57 065, 24 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно зі ст. 937 Цивільного кодексу України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

За приписами ст. 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач листом № 17-01-08,01/8 від 22.02.2019 направив відповідачу документи, а саме: звіт та підтверджуючі документи про витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у Маріупольській філії ДП «АМПУ» у 2018 році на загальну суму 57 065, 24 грн. з ПДВ, а також акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по Маріупольській філії ДП «АМПУ» за 2018 рік, якими встановлено зобов`язання Державного агентства резерву України відшкодувати визначену звітом суму.

Крім того, як зазначає позивач, сума 57 065,24 грн., яка вказана в Звіті є сумою фактичних витрат Позивача на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 та складається з сум нарахованої заробітної плати працівникам Позивача (комірник та охоронці), що були задіяні у виконанні функцій обліку та збереження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву - у сумі 46 132,2 грн.; вартості електричної енергії - у сумі 2, 76 грн.; амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання - у сумі 1 056, 48 грн.; земельного податку - у сумі 362, 93 грн.; податку на додану вартість - 9510,87 грн.

Листом № 17-01-08-01/43 від 05.09.2019 позивач повторно звернувся до відповідача з нагадуванням про необхідність розгляду та затвердження Звіту про витрати за зберігання цінностей у 2018 році та належного оформлення правовідносин з цього приводу, але як зазначає позивач - відповідь на лист не отримав.

Позивач звернувся до відповідача з претензією № 920/17-01-02/Вих/17(17-01-02-19 6П) від 12.05.2020 про стягнення витрат з відповідального зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву на суму 57 065, 24 грн. яка залишилась без задоволення.

У відповідь на претензію Державне агентство резерву повідомило позивача листом № 169/17/0В від 03.06.2020 про те, що у нього відсутні можливості для здійснення відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у зв`язку з неможливістю реєстрації кредиторської заборгованості у Державній казначейській службі.

Згідно з п. 3.1 договору Комітет зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України (п. 4.1 договору).

Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, (надалі також - Порядок), сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням: 1) умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; 2) середнього розміру суми витрат; 3) розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; 4) обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

У пункті 6 Порядку передбачено, що сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання визначається Держрезервом за найкращою ціновою пропозицією згідно з додатками 2 і 3 або за формулою: Bз = Kз х Sз + Dв, де Kз - середній розмір суми витрат на зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища, 1 тонну зернових культур; Sз - площа складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), об`єм холодильної камери (резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища), тонн зернових культур; Dв - додаткові витрати.

Відповідно до п. 7 Порядку, відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Суд зазначає, що згідно з поданими позивачем документами вартість його витрат на зберігання матеріальних цінностей державного резерву за 2018 рік складає 57 065, 24 грн.

Однак, відповідач не подав до суду належних та достатніх доказів відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати вказаної суми позивачу, як і не спростував наявності обов`язку щодо відшкодування витрат за договором у такому розмірі.

За наведених вище обставин судом встановлено, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором, не здійснив відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву за 2018 рік, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 57 065, 24 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236- 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити повністю.

2.Стягнути з Державного агентства резерву України (Україна, 01601, місто Київ, ВУЛИЦЯ ПУШКІНСЬКА, будинок 28, ідентифікаційний код 37472392) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Україна, 01135, місто Київ, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ , будинок 14, ідентифікаційний код 38727770) в особі Маріупольської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Україна, 87510, Донецька обл., місто Маріуполь, ПРОСПЕКТ АДМІРАЛА ЛУНІНА, будинок 3, ідентифікаційний код 38728439) борг у розмірі 57 065 (п`ятдесят сім тисяч шістдесят пять) грн 24 коп. та судовий збір у розмірі 2 027 (дві тисячі двадцять сім) грн 00 коп.

3.Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Алєєва