РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.09.2020Справа № 910/8044/20

За позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія Укренерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Д.Трейдінг"

про стягнення грошових коштів

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кошляк М.І.

Представники учасників справи:

від позивача Яковченко Р.Г. (адвокат);

від відповідача Бова О.Ю. (адвокат), Петренко Д.О. (адвокат).

В судовому засіданні 22.09.2020 року, відповідно до положень ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників позивача та відповідача, що повне рішення буде складено 01.10.2020 року.

СУТЬ СПОРУ:

09 червня 2020 року до Господарського суду міста Києва від Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія Укренерго" (позивач) надійшла позовна заява № 01/20272 від 09.06.2020 року до Товариства з обмеженою відповідальністю "Д.Трейдінг" (відповідач) про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з передачі електричної енергії № 0065-02024 від 10.04.2019 року в розмірі 651 023 676,84 грн. (шістсот п`ятдесят один мільйон двадцять три тисячі шістсот сімдесят шість гривень 84 копійки).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором про надання послуг з передачі електричної енергії № 0065-02024 від 10.04.2019 року, зокрема, у визначені договором строки не здійснив оплату вартості наданих йому позивачем послуг з передачі електричної енергії, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/8044/20, ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.07.2020 року.

В підготовчому засіданні 14.07.2020 року судом оголошувалася перерва.

В підготовчому засіданні 23.07.2020 року судом оголошувалася перерва.

В підготовчому засіданні 23.07.2020 року судом було розглянуто та відхилено клопотання № 200-ВППР від 13.07.2020 року «Про залучення третьої особи» ПАТ «НЕК «Укренерго», про що судом постановлено протокольну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання 23.07.2020 року. В задоволенні вказаного клопотання судом відмовлено з мотивів не доведення заявником, що рішення у даній справі може вплинути на права або обов`язки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг щодо однієї з сторін.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 04.08.2020 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/8044/20 до судового розгляду по суті на 27.08.2020 року.

В судових засіданнях 27.08.2020 року та 15.09.2020 року судом оголошувалася перерва.

В судовому засіданні 10.09.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив та просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» є юридичною особою, що утворена 29.07.2019 року як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, внаслідок реорганізації шляхом перетворення Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 15.02.2019 року № 73 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.11.2017 року № 829-р «Про погодження перетворення державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» у приватне акціонерне товариство».

НЕК «Укренерго» є правонаступником майна, усіх прав та обов`язків Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» відповідно до ст. 108 Цивільного кодексу України, п.5 Порядку перетворення державного унітарного комерційного підприємства в акціонерне товариство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2012 року № 802, п. 3.2 Статуту НЕК «Укренерго».

НЕК «Укренерго» виконує функції оператора системи передачі - юридичної особи, відповідальної за експлуатацію, диспетчеризацію, забезпечення технічного обслуговування, розвиток системи передачі та міждержавних ліній електропередачі, а також за забезпечення довгострокової спроможності системи передачі щодо задоволення обґрунтованого попиту на передачу електричної енергії.

10.04.2019 року між Державним підприємством "Національна енергетична компанія Укренерго" (надалі - позивач, ОСП) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Д.Трейдінг" (надалі - відповідач, користувач) укладено договір про надання послуг з передачі електричної енергії № 0065-02024 (з урахуванням додаткової угоди від 10.04.2019 року та додаткової угоди від 14.08.2019 року) (надалі - договір), відповідно п. 1.1 якого, ОСП зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (далі - послуга), а користувач зобов`язується здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього договору.

За умовами пункту 4.1. договору, для розрахунків за цим договором використовується плановий і фактичний обсяг послуги. Визначення фактичного обсягу послуги у розрахунковому місяці здійснюється: для ОСР на підставі даних щодо обсягів технологічних витрат електричної енергії на її розподіл електричними мережами ОСР;

для електропостачальників на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника;

для споживачів електричної енергії, які мають намір купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку, незалежно від точки приєднання на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами;

для споживачів електричної енергії, які приєднані до мереж ОСП, незалежно від способу купівлі електричної енергії (в електропостачальника за Правилами роздрібного ринку чи за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку) на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами;

для виробників електричної енергії на підставі даних щодо обсягів електричної енергії, необхідної для забезпечення власних потреб електричних станцій, на яких відсутня генерація.

Згідно з пунктами 9.1. - 9.2. договору ОСП взяв на себе зобов`язання забезпечувати надання послуги з дотриманням установлених показників якості надання цих послуг відповідно до глави 2 розділу XI Кодексу системи передачі, а користувач здійснювати вчасно та у повному обсязі оплату за послугу на умовах, визначених цим договором.

Ціна договору визначається згідно з діючим на момент надання послуги тарифом на послуги з передачі електричної енергії, встановленим Регулятором, та оприлюднюється ОСП на власному веб-сайті в мережі Інтернет (п. 3.1. договору).

В п. 5.1. договору визначено, що планова та фактична вартість послуги (грн.) за цим договором визначається шляхом множення планового та фактичного обсягу послуги (МВт-год) за розрахунковий період на тариф, встановлений Регулятором (грн/МВт-год). На вартість послуги нараховується податок на додану вартість відповідно до законодавства України.

Згідно з умовами п.п. 6.1., 6.5. договору, розрахунковим періодом за цим договором є 1 календарний місяць. Користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з дати отримання та на підставі акта приймання-передачі послуги, який ОСП надає користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим. Оплата послуги здійснюється на підставі рахунків, наданих ОСП або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою «Системи управління ринком» (далі - Сервіс), з використанням кваліфікованого електронного підпису тієї особи, яка уповноважена підписувати документи в електронному вигляді, у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до п. 6.6. договору у разі виникнення розбіжностей за отриманим від ОСП за попередній розрахунковий місяць актом приймання-передачі послуги, користувач має право оскаржити зазначену в акті приймання-передачі послуги вартість послуги шляхом направлення ОСП повідомлення протягом 5 робочих днів з моменту отримання акта. Процедура оскарження не звільняє користувача від платіжного зобов`язання у встановлений договором термін. Якщо користувач не надає ОСП повідомлення з обгрунтуванням розбіжностей протягом 5 робочих днів з дати отримання акта приймання-передачі послуги, то вважається, що цей акт прийнято без розбіжностей.

Договір набуває чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2019 р. Якщо Користувач не направив ОСП у строк не менший ніж за місяць до закінчення терміну дії договору повідомлення про припинення дії договору, то цей договір вважається подовженим на наступний календарний рік на тих самих умовах (п. 14.1. договору).

Договір припиняє свою дію, якщо одна зі сторін перестає бути учасником ринку електричної енергії з дати, зазначеної у заяві сторони, що вирішила позбутися статусу учасника ринку електричної енергії добровільно. В іншому випадку цей договір припиняє свою дію з дати набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору (п. 14.3. договору).

Як встановлено судом, позивач (ОСП) на виконання умов договору про надання послуг з передачі електричної енергії № 0065-02024 від 10.04.2019 року у липні 2019 року - березні 2020 року надав послуги з передачі електричної енергії на загальну суму 3 508 688 844,44 грн., що підтверджується актами приймання-передачі послуги, а саме: за липень 2019 року - 798 040 477,25 грн. (з урахуванням акта коригування від 28.11.2019 року); за серпень 2019 року - 726 043 049,39 грн. (з урахуванням акта коригування від 02.01.2020 року); за вересень 2019 року - 247 897 155,20 грн. (з урахуванням акта коригування від 17.02.2020 року); за жовтень 2019 року - 242 150 813,75 грн. (з урахуванням акта коригування від 30.03.2020 року); за листопад 2019 року - 245 851 538,65 грн.; за грудень 2019 року - 264 119 739,13 грн.; за січень 2020 року - 326 138 547,14 грн.; за лютий 2020 року - 318 129 960,66 грн.; за березень 2020 року - 340 317 563,27 грн.

При цьому, позивач вказує, що відповідач не погоджувався з обсягом послуги, зазначеним в актах, зокрема, акти за серпень 2019 року - січень 2020 року підписано відповідачем із зауваженнями, інші не повернуто позивачу з підписом). Розбіжності стосовно обсягу послуги обумовлені тим, що відповідач вважає, що не повинен оплачувати послугу з передачі частини електричної енергії, щодо якої відповідач здійснює експорт та імпорт, про що зазначалося відповідачем в листі від 25.11.2019 року № 01-11/4318.

Як зазначає позивач, за надані послуги відповідач розрахувався лише частково на суму 2 857 665 167,60 грн., відтак, відповідач, за розрахунками позивача, має заборгованість за договором в розмірі 651 023 676,84 грн.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем, на думку позивача, грошового зобов`язання з оплати наданих згідно договору № 0065-02024 від 10.04.2019 року послуг з передачі електричної енергії, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 651 023 676,84 грн.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, мотивуючи це тим, що відповідно до п. 4.1. договору, визначення фактичного обсягу послуги у розрахунковому місяці здійснюється: для ОСР на підставі даних щодо обсягів технологічних витрат електричної енергії на її розподіл електричними мережами ОСР; для електроиостачальників на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника; для споживачів електричної енергії, які мають намір купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку, незалежно від точки приєднання на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами: для споживачів електричної енергії, які приєднані до мереж ОСП, незалежно від способу купівлі електричної енергії (в електропостачальника за Правилами роздрібного ринку чи за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку) на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами; для виробників електричної енергії на підставі даних щодо обсягів електричної енергії, необхідної для забезпечення власних потреб електричних станцій, на яких відсутня генерація.

Як вказує відповідач, даний перелік підстав для визначення планового та фактичного обсягів послуги з передачі електричної енергії є вичерпний. Відповідач зазначає, що включення позивачем обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії є таким, що суперечить умовам договору та вимогам чинного законодавства України.

Відповідач наголошує на тому, що законодавство України чітко визначає, що передача по відношенню до експортних/та або імпортних операцій є передачею електричної енергії у віртуальній точці на державному кордоні. Виходячи з цього, операція з купівлі - продажу електричної енергії у віртуальній точці між двома трейдерами на українському ринку (щодо якої не сплачується тариф на передачу та/або диспетчеризацію), жодним чином не відрізняється від купівлі продажу електричної енергії експортером на віртуальній точці на кордоні (щодо якої НКРЕКП встановило оплату послуги з передачі).

Відповідач також вважає, що нарахування плати за послугу при здійсненні експортних операцій є неможливим, виходячи з взятих на себе Україною міжнародних зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії», цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме Директиви 2009/72/СС про спільні правила внутрішнього ринку електричної енергії та про скасування Директиви 2003/54/СС. Регламенту (ЄС) 714/2009 про умови доступу до мережі транскордонного обміну електроенергією та скасування Регламенту (СС) 1228/2003. Директиви 2005/89/СС про заходи для забезпечення безпеки інвестування до системи електропостачання та інфраструктури.

Так, на думку відповідача, плата за передачу при здійсненні експортних операцій є заходом еквівалентним до мита. Право Європейського Союзу та Енергетичного Співтовариства імперативно забороняє встановлення оплати тарифу на передачу електричної енергії при здійсненні експорту, як захід, що є еквівалентним миту.

Як зазначає відповідач, секретаріат Енергетичного Співтовариства 28.05.2020 року Повідомленням про відповідність «Україна - тариф на послуги з передачі та диспетчеризації електроенергії в частині тарифів на експорт та імпорт» № 1/2020 (Повідомлення СЕС) підтвердив, що стягнення з імпорту та експорту елементів тарифу на передачу, не відповідає статті 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, яка передбачає, що «Мита й кількісні обмеження імпорту й експорту енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, і всі заходи, що мають подібний результат, між Сторонами забороняється», на підтвердження чого надав копію листа № ІЛА/О/О 1/30-01 -2020 від 30.01.2020 року та Повідомлення СЕС.

Отже, встановлення оплати за надання послуг з передачі при здійсненні операцій з експорту електричної енергії не передбачено договором, і в будь якому випадку є додатковим митом, запровадження якого заборонено 41 статтею договору про заснування Енергетичного Співтовариства.

У відповіді на відзив на позовну заяву, позивач стверджує, що відмова відповідача оплачувати послугу з передачі в частині експортованої електричної енергії є необґрунтованою і такою, що порушує законні права позивача.

Позивач як оператор системи передачі забезпечує передачу електричної енергії (у тому числі експортованої) від відповідних електричних станцій виробників, відтак здійснення експорту електричної енергії без використання системи передачі не є можливим.

Відповідно до п. 5.1 глави 5 розділу XI Кодексу системи передачі договір про надання послуг з передачі електричної енергії визначає організаційні, технічні фінансові умови, на яких ОСП здійснює передачу електричної енергії електричними мережами системи передачі. Договір встановлює обов`язки та права сторін у процесі передачі електричної енергії електричними мережами ОСП від виробників до систем розподілу та споживачів, а також при здійсненні її експорту, імпорту та транзиту.

При цьому з урахуванням п. 5.3 глави 5 розділу XI Кодексу системи передачі НКРЕКП зробила висновок, що при імпорті електричної енергії послуги з передачі електричної енергії сплачуються відповідним учасником ринку (електропостачальником або оператором систем розподілу або виробником або споживачем); тому з метою уникнення подвійної оплати за послуги з передачі електричної енергії імпортери електричної енергії не сплачують за такі послуги в обсягах імпортованої електроенергії.

Разом з цим, експортери електричної енергії фактично отримують послуги з передачі електричної енергії, оскільки фізично користуються мережами ОСП з метою транспортування електричної енергії до енергосистеми країни, в яку здійснюється експорт електроенергії.

Ураховуючи зазначене, експортери електроенергії мають оплачувати послуги з передачі електричної енергії в обсягах експортованої електроенергії.

Також зауважує, що ні вищевказаний лист СЕС, ні Повідомлення про відповідність не є ні джерелами права, що підлягають застосуванню, ні актами законодавства ЄС. Повідомлення про відповідність містить міркування щодо чинної постанови НКРЕКП від 22.04.2019 року № 585 «Про затвердження Порядку встановлення (формування) тарифу на послуги з передачі електричної енергії» та можливих змін до неї, при цьому вказана постанова є чинною і не визнавалась судом протиправною.

Зазначає, що лист СЕС і Повідомлення про відповідність не є належними доказами у справі і не встановлюють правових норм, що могли би бути застосовані до відносин сторін за договором.

Також безпідставним вважає посилання відповідача на ст. 41 договору про заснування Енергетичного Співтовариства, адже плата за послугу з передачі електричної енергії не є митом і має на меті не «кількісне обмеження імпорту й експорту енергопродуктів», а відшкодування витрат оператора системи передачі, що забезпечує транспортування електричної енергії.

Вимагаючи виключити обсяг експортованої ним електричної енергії з обсягу послуги з передачі, відповідач фактично вимагає встановлення для нього особливих, дискримінаційних умов та переваг порівняно з іншими учасниками ринку, що оплачують Послугу у повному обсязі. Крім того, відповідач вимагає безоплатного надання послуги позивачем, що потягнуло б необхідність збільшення тарифу для відшкодування витрат позивача за рахунок інших учасників ринку електричної енергії. Як зазначено НКРЕКП у запереченні у справі № 640/3041/20, це відобразилось би на кінцевій ціні електроенергії для всіх споживачів України.

У поданому відповідачем запереченні на відповідь на відзив відповідач зазначає, що позиція позивача щодо того, що обсяги експорту не включаються при визначенні фактичного обсягу у п.4.1. договору тільки на тій підставі, що експорт не є обов`язковим видом діяльності на відміну від виробництва є хибною з огляду на те, що жодна діяльність з перелічених в п. 4.1. договору не є обов`язковою враховуючи вільний вибір видів ведення господарської діяльності.

Крім того, відповідач не заперечує необхідність здійснення оплати (та здійснює таку оплату) послуги з передачі електричної енергії, як того вимагають вимоги договору та зокрема п. 4.1.

Щодо листа НКРЕКП № 10479/17.2.1./7-19 від 02.10.2019 року, в якому ОСОБА_1 , як член НКРЕКП, зазначив про необхідність сплати експортерами електричної енергії послуги з передачі електричної енергії в обсягах її експорту та не сплату при імпорті, то на думку відповідача, зазначений лист не є позицією Регулятора, а є особистою думкою одного з членів НКРЕКП.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема: про надання послуг з передачі.

Передача електричної енергії - транспортування електричної енергії електричними мережами оператора системи передачі від електричних станцій до пунктів підключення систем розподілу та електроустановок споживання (не включаючи постачання електричної енергії), а також міждержавними лініями (п. 60 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про ринок електричної енергії»).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний кордон України» - державним кордон України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Міждержавна лінія електропередачі - лінія електропередачі, що перетинає кордон між Україною та іншою державою і з`єднує об`єднану енергетичну систему України з системою передачі суміжної держави (п. 43 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про ринок електричної енергії»).

Отже, в розумінні Закону України «Про ринок електричної енергії» передача електричної енергії при імпорті або експорті відбувається у віртуальній точці на державному кордоні.

Згідно з приписами п.п. 5.1-5.2. Кодексу системи передачі (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір про надання послуг з передачі електричної енергії визначає організаційні, технічні та фінансові умови, на яких ОСП здійснює передачу електричної енергії електричними мережами системи передачі. Договір встановлює обов`язки та права сторін у процесі передачі електричної енергії електричними мережами Оператора системи передачі від виробників до систем розподілу та споживачів, а також при здійсненні її експорту, імпорту та транзиту.

Укладення договорів про надання послуг з передачі електричної енергії є обов`язковою умовою надання Користувачам доступу до системи передачі.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 30 Закону України «Про ринок електричної енергії» виробники мають право здійснювати експорт-імпорт електричної енергії.

За змістом п. 4 ст. 33 Закону України «Про ринок електричної енергії», оператор системи передачі надає послуги з передачі електричної енергії на підставі договору, укладеного на основі типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії.

Як вже було встановлено судом вище, 10.04.2019 року між сторонами укладено договір про надання послуг з передачі електричної енергії № 0065-02024, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надавати послугу з передачі електричної енергії, а відповідач зобов`язався здійснювати її оплату в порядку визначеному договором.

Умови договору є типовими та затверджені Постановою НКРЕКП № 309 від 14.03.2018 року «Про затвердження Кодексу системи передачі».

Так, в п. 4.1. договору сторони погодили, що визначення фактичного обсягу послуги з передачі у розрахунковому місяці здійснюється:

для ОСР на підставі даних щодо обсягів технологічних витрат електричної енергії на її розподіл електричними мережами ОСР;

для електропостачальників на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника;

для споживачів електричної енергії, які мають намір купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку, незалежно від точки приєднання на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами;

для споживачів електричної енергії, які приєднані до мереж ОСП, незалежно від способу купівлі електричної енергії (в електропостачальника за Правилами роздрібного ринку чи за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку) на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами;

для виробників електричної енергії на підставі даних щодо обсягів електричної енергії, необхідної для забезпечення власних потреб електричних станцій, на яких відсутня генерація.

Як зазначав відповідач, у спірний період Товариство здійснювало свою діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії, виданої Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП або Регулятор) від 15.02.2019 року № 222.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору про надання послуг з передачі електричної енергії № 0065-02024 від 10.04.2019 року у період з липня 2019 року по березень 2020 року позивач надав послуги з передачі електричної енергії на загальну суму 3 508 688 844,44 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі послуги, а саме: за липень 2019 року - 798 040 477,25 грн. (з урахуванням акта коригування від 28.11.2019 року); за серпень 2019 року - 726 043 049,39 грн. (з урахуванням акта коригування від 02.01.2020 року); за вересень 2019 року - 247 897 155,20 грн. (з урахуванням акта коригування від 17.02.2020 року); за жовтень 2019 року - 242 150 813,75 грн. (з урахуванням акта коригування від 30.03.2020 року); за листопад 2019 року - 245 851 538,65 грн.; за грудень 2019 року - 264 119 739,13 грн.; за січень 2020 року - 326 138 547,14 грн.; за лютий 2020 року - 318 129 960,66 грн.; за березень 2020 року - 340 317 563,27 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, акти приймання-передачі послуги за серпень 2019 року - січень 2020 року підписано відповідачем із зауваженнями, інші акти приймання-передачі послуги відповідачем не підписано.

В матеріалах справи наявні докази перерахування Товариством за період з липня 2019 року по березень 2020 року на рахунок НЕК «Укренерго» вартість послуг з передачі електричної енергії в розмірі 2 857 665 167,60 грн., за передачу обсягів електричної енергії, що були спожиті Товариством для власних потреб, тобто без врахування експорту.

Тобто, відповідачем здійснено оплату вартості послуг з передачі електричної енергії, однак лише в частині вартості послуг, що були спожиті Товариством для власних потреб. Адже на думку відповідача, НЕК «Укренерго» не мало права включати обсяги імпорту/експорту електричної енергії до обсягів послуги, оскільки їх включення не передбачено умовами укладеного договору, які є обов`язковими для виконання сторонами.

За приписами п.п. 30 та 92 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» електропостачальником є суб`єкт господарювання, який здійснює продаж електричної енергії за договором постачання електричної енергії споживачу, а трейдером є суб`єкт господарювання, що здійснює купівлю електричної енергії виключно з метою її перепродажу, крім продажу за договором постачання електричної енергії споживачу.

Судом встановлено, що обов`язок сплачувати тариф на передачу виключно при експорті та не сплачувати при імпорті, не було передбачено діючими протягом спірного періоду нормативними актами, які регулюють відносини в сфері енергетики, зокрема, Закону України «Про ринок електричної енергії», Кодексом системи передачі.

Постановою НКРЕКП від 07.02.2020 року № 360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі» були внесені зміни, зокрема, до наступних положень Розділу XI Кодексу системи передачі:

« 5.3. Послуги з передачі електричної енергії надаються ОСП на підставі договору між ним та:

...

трейдером/електропостачальником/виробником, що здійснює експорт електричної енергії в обсягах експорту електричної енергії.

…..».

« 5.6 Оплата послуг з передачі електричної енергії здійснюється за тарифом, який встановлюється Регулятором відповідно до затвердженої ним методики.

Тариф на послуги з передачі електричної енергії оприлюднюється ОСП на власному веб-сайті в мережі Інтернет у триденний термін після затвердження його Регулятором.

Обсяг послуг з передачі електричної енергії визначається:

…..

для електропостачальників - на підставі даних щодо обсягів експорту електричної енергії та обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника, крім обсягів споживання електричної енергії споживачами, оператором системи яких є ОСП;

.....

для виробників електричної енергії - на підставі даних щодо обсягів експорту електричної енергії та обсягів електричної енергії для забезпечення власних потреб електричних станцій, що заживлені від мереж ОСР/ОСП, а також власних потреб електричних станцій у випадку відсутності генерації;

для трейдерів - на підставі даних щодо обсягів експорту електричної енергії…»

Крім того, вказаною Постановою НКРЕКП викладено в новій редакції пункт 4.1 типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії, а саме:

« 4.1. Для розрахунків за цим Договором використовується плановий і фактичний обсяги Послуги:

1) плановий обсяг Послуги визначається на основі наданих Користувачем повідомлень щодо планового обсягу передачі електроенергії на розрахунковий місяць. У разі ненадання або несвоєчасного надання Користувачем повідомлень плановим обсягом Послуги визначається фактичний обсяг наданої Послуги у попередньому розрахунковому періоді;

2) фактичний обсяг Послуги в розрахунковому місяці визначається відповідно до розділу ХІ Кодексу системи передачі».

З огляду на викладене, обов`язок щодо сплати тарифу за передачу, зокрема, щодо обсягів експортованої електричної енергії було запроваджено саме із прийняттям Постанови НКРЕКП від 07.02.2020 року № 360 «Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі», яка набула чинності 08.02.2020 року.

Враховуючи те, що частиною предмету спору є вимоги про стягнення вартості послуг за період липень 2019 року - січень 2020 року, тобто, за період, що передує прийняттю Постанови НКРЕКП від 07.02.2020 року № 360, а також те, що відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, правові підстави для стягнення з відповідача відповідної частини заборгованості відсутні.

Відповідно до ст. 11 Господарського процесуального Кодексу України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії», цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме Директиви 2009/72/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку електричної енергії та про скасування Директиви 2003/54/ЄС, Регламенту (ЄС) 714/2009 про умови доступу до мережі транскордонного обміну електроенергією та скасування Регламенту (ЄС) 1228/2003, Директиви 2005/89/ЄС про заходи для забезпечення безпеки інвестування до системи електропостачання та інфраструктури.

Суб`єкти владних повноважень, а також суди при застосовуванні норм цього Закону беруть до уваги правозастосовну практику Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу, зокрема рішення Суду Європейського Союзу (Європейського Суду, Загального Суду), практику Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосовування положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у цій статті (ч. 11 ст. 2 ЗУ «Про ринок електричної енергії»).

Пункт 2 ч. 6 ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлює, що КСП має відповідати вимогам нормативно-правових актів Енергетичного Співтовариства.

Відповідно до статті 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, ратифікованого Верховної Радою України 15.12.2010 року встановлені обмеження щодо додаткового ввізного або вивізного мита.

При цьому, що відповідно до ст. 11 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства: нормативно-правова база Європейського Співтовариства з енергетики» для цілей цього договору означають: 1) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/54/ЕС, від 26 червня 2003 року стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку електроенергії; 2) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/55/ЕС від 26 червня 2003 року стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку природного газу; 3) постанову Європейського парламенту й Ради Європи 1228/2003/ЕС від 26 червня 2003 року стосовно умов доступу до мережі транскордонної передачі електроенергії.

При цьому, відповідно до ст. 94 Договору Інституції тлумачать будь-який термін чи інше поняття, використані в цьому договорі як такі, що походять із законодавства Європейського Співтовариства відповідно до прецедентного права Суду чи Суду першої інстанції Європейських Співтовариств.

Так відповідно до позиції суду Європейського союзу у справі № C-305/17 FENS vs Slovak Republic від 06.12.2018 року щодо тлумачення положень Директиви 2003/54/ЄС, яка, як зазначено вище, є складовою права Енергетичного співтовариства, встановив, що закріплення плати за передачу при здійсненні експортних операцій є заходом еквівалентним до мита, оскільки таким заходом є будь-яка грошова плата, якою б малою вона не була та не залежно від її призначення та способу застосування, що накладається в односторонньому порядку на товари через те, що вони перетинають кордон, і яка не є митом у строгому розумінні.

Крім того, щодо повноважень Секретаріату енергетичного Співтовариства слід зазначити, що ст. 67 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства передбачає, що Секретаріат Енергетичного Співтовариства, спостерігає за виконанням Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором та передає щорічні звіти про хід виконання зобов`язань Раді Міністрів.

Таким чином, ратифікацією Договору про заснування Енергетичного Співтовариства Україна уповноважила Секретаріат Енергетичного Співтовариства на оцінку правомірності дій України, як сторони Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, на відповідність його умовам.

В межах реалізації вищезазначених повноважень, Секретаріат Енергетичного Співтовариства дійшов висновку, що встановлення плати за передачу електричної енергії та за диспетчерське (оперативно-технологічне) управління суперечить положенням ст.41. Договору про заснування Енергетичного Співтовариства.

Крім того, ст. 31 Угоди про Асоціацію між Україною, з однієї сторони та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода про Асоціацію), встановлює, що Сторони не повинні запроваджувати або зберігати в силі будь-які мита, податки або будь-які інші заходи еквівалентної дії, що накладаються на вивезення товарів або запроваджується у зв`язку з вивезенням товарів на іншу територію

Таким чином, нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про неправомірність дій позивача щодо включення позивачем обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії, позовні вимоги є необґрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами, а тому заявлені вимоги не підлягають до задоволення.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав недоведеності та необґрунтованості факту порушення відповідачем прав позивача та охоронюваних законом інтересів, в аспекті ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в позовній заяві обставин.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 01.10.2020р.

Суддя О.В. Котков