ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 рокуСправа № 912/2379/20
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Коваленко Н.М., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу №912/2379/20 від 03.08.2020

за позовом: Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБ України), код ЄДР 21647131, Русанівський бульвар, буд. 8, м. Київ, 02154, адреса для листування: 02002, Київ-2, а/с 272

до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 , код ЄДР АДРЕСА_1

про стягнення 100 800 грн

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява МТСБ України до Військової частини НОМЕР_2 про стягнення завданих збитків в порядку регресу у розмірі 100 800 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з вини ОСОБА_1 , який виконував службові обов`язки перед Військовою частиною НОМЕР_2 , керуючи транспортним засобом "КРАЗ", державний номерний знак " НОМЕР_3 ", сталася дорожньо-транспортна пригода. В результаті такої дорожньо-транспортної пригоди заподіяно шкоду іншому учаснику ДТП, яка виплачена позивачем. Позов подано в порядку регресу на підставі ст. 1166, 1172, 1187, 1191 Цивільного кодексу України.

Ухвалою від 03.08.2020 господарський суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі №912/2379/20. Справу №912/2379/20 постановив розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами.

20.08.2020 від Військової частини НОМЕР_1 (колишня НОМЕР_2 ) надійшов відзив на позовну заяву в порядку 165 ГПК України, у якому командир військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_2 просить в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь Моторно транспортного страхового бюро України кошти в розмірі понесених витрат збитки в порядку регресу у розмірі 100 800, 00 коп - відмовити повністю. Обґрунтовуючи свою позицію Військова частина НОМЕР_1 стверджує, що згідно з п. 13.1. ст. 13 Закону №1961 транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, є такі наземні транспортні засоби, якими вони володіють не тільки на праві власності, а й на будь-якій іншій правовій підставі (договір підряду, оренди тощо). В тому числі такі, що закріплені за ними під час виконання обов`язків військової служби. Військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 Логвинов Сергій Григорович має статус учасника бойових дій від 18.02.2016, на підтвердження чого відповідач додає копію посвідчення серії НОМЕР_4 від 18.02.2016 на ім`я ОСОБА_1 . Зважаючи на вказане Військова частина НОМЕР_1 не вбачає правових підстав для виплати витрат, понесених МТСБУ при виплаті матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_3 , власнику автомобіля "ХОНДА АКОРД", державний номерний знак " НОМЕР_5 ", у зв`язку із тим, що водій ОСОБА_1 є учасником бойових дій та звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

14.09.2020 до суду надійшла відповідь на відзив за підписом представника позивача, у якій містяться вимоги:

- продовжити строк для подачі відповіді на відзив на позовну заяву;

- посилання відповідача, викладені у поданому відзиві на позовну заяву, вважати необґрунтованими та такими, що не мають значення для справи;

- долучити до матеріалів справи відповідь на відзив на позовну заяву;

- задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 100 800 грн. 00 коп.

Обґрунтовуючи продовження строку на подання відповіді на відзив позивач посилається на Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020, яким доповнено розділ Х ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) пунктом 4:

"Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину."

Проте позивачем не враховано, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 змінено пункт 4 розділу Х ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ ГПК України та викладено його в такі редакції:

"Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином."

На підставі п. 4 розділу Х ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ ГПК України в чинній редакції, враховуючи наявність заяви позивача, господарський суд продовжує строк для подання відповіді на відзив до дня його фактичного подання.

Позивач, виходячи з норм, наведених у ст. 1172, 1187 Цивільного кодексу України, робить висновок, що шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові (службові) обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналіз ст. 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не вказує на обов`язок сплатити страхове відшкодування потерпілому Моторно (транспортним) страховим бюро України за осіб, які виконують службові (трудові) обов`язки під час керування належним такій особі транспортним засобом.

Господарський суд враховує, що відповідача у відзиві на позов зазначає, що теперішня назва відповідача - Військова частина НОМЕР_1 , колишня назва - Військова частина НОМЕР_2 .

У рішенні по справі №912/3625/19 від 24.02.2020 за позовом МТСБ України до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 17 434,91 грн встановлено таке: "18.02.2020 відповідачем подано суду пояснення № 631/269 від 18.02.2020, де зазначено, що відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 03.07.2019 №Д-322/1/4дск з 28.12.2019 введено в дію штат №37/014 відповідно до якого військова частина НОМЕР_2 змінила умовне найменування на НОМЕР_1 , без зміни юридичної особи. Фактично новий штат визначив склад, організаційну структуру, чисельність особового складу, кількість озброєння і військової техніки та табелі до штату (номенклатурно-кількісний перелік озброєння, техніки та інших матеріальних засобів військової частини). До пояснень додано витяг з наказу №26 від 04.02.2020 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) про відрядження ОСОБА_4 та покладення тимчасового виконання обов`язків помічника командира частини з правової роботи - начальника юридичної групи на юрисконсульта юридичної групи лейтенанта юстиції Б.Булаву.

...

Господарський суд зазначає, що зміна найменування військової частини НОМЕР_2 на НОМЕР_1 не свідчить про припинення суб`єкта господарювання як юридичної особи шляхом її реорганізації, з огляду на те, що зазначені обставини не можуть бути підставою для висновку, що такий суб`єкт є відмінним від відповідної юридичної особи.

Отже, суд дійшов висновку про те, що військова частина НОМЕР_2 та військова частина НОМЕР_1 є однією і тією ж юридичною особою, тому вважає, за необхідне здійснити зміну назви відповідача з Військової частини НОМЕР_2 на Військову частину НОМЕР_1 ."

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, господарський суд, зважаючи на встановлені обставини у рішенні по справі №912/3625/19, зазначення про нове найменування самим відповідачем у відзиві на позов, вважає встановленим факт зміни назви відповідача з Військової частини НОМЕР_2 на Військову частину НОМЕР_1 . Подальший розгляд справи здійснюється з урахуванням такої зміни найменування відповідача.

Дослідивши матеріали справи господарський суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини сторін.

Постановою судді Ленінського районного суду м. Кіровограда Загреби А.В. від 18.06.2019, що набрала законної сили 02.07.2019, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , командира відділення в/ч НОМЕР_2 , визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Провадження у справі закрито, оскільки на момент винесення постанови минув термін для накладення адміністративного стягнення.

Постановою судді Ленінського районного суду м. Кіровограда Загреби А.В. від 18.06.2019 встановлено такі обставини: "Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 15.03.2019 року в 08.32 год., в м. Дніпро керував автомобілем "КРАЗ 5233ВЕ" д.н.з. НОМЕР_3 з причіпом "Е5" д.н.з. НОМЕР_6 по Донецькому шосе, 15 не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «HONDA ACCORD» д.н.з. НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_3 , який зупинився попереду. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. ОСОБА_1 порушив п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, а відтак, скоїв правопорушення, передбачене ст. 124 КУпап."

Відповідно до Звіту автотоварознавчого дослідження від 20.05.2019 вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «HONDA ACCORD», державний номерний знак « НОМЕР_5 », склала: 279 027 грн 29 коп.

На підставі Наказу №7662 від 02.08.2019 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, МТСБ України здійснило регламентну виплату потерпілому в розмірі 100 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1151255 від 02.09.2019.

Крім того, позивачем були понесені додаткові витрати на збір документів та визначення розміру шкоди в розмірі 800 грн, що підтверджується платіжним дорученням №967129 від 26.06.2019.

Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат МТСБУ склав 100 800 грн.

На дату скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що не заперечується і відповідачем.

Як досліджено вище, у постанові від 18.06.2019 суддя Ленінського районного суду м. Кіровограда Загреба А.В. встановив, що ОСОБА_1 є командиром відділення в/ч НОМЕР_2 , яка на час розгляду справи №912/2379/20 перейменована у Військову частину НОМЕР_1 . Позивач стверджує, що ОСОБА_1 під час дорожньо-транспортної пригоди виконував свої службові обов`язки, оскільки керував автомобілем, що належить Військовій частині НОМЕР_1 (колишній НОМЕР_2 ), про що зазначено в Довідці №1 від 25.07.2019 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих (а.с. 32, зі зворотнього боку).

Відповідач у відзиві на позов не заперечує факту, що командир відділення в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 був за кермом автомобіля "КРАЗ 5233ВЕ" д.н.з. НОМЕР_3 з причіпом "Е5" д.н.з. НОМЕР_6 , що належить відповідачу і виконував свої службові обов`язки. Будь-яких повідомлень та відповідних доказів, що ОСОБА_1 у момент дорожньо-транспортної пригоди керував таким автомобілем у власних цілях, суду не подано.

Приналежність автомобіля "КРАЗ 5233ВЕ" д.н.з. НОМЕР_3 з причіпом "Е5" д.н.з. НОМЕР_6 відповідачу останній не заперечує у відзиві на позов, навпаки, пояснює, що такий транспортний засіб закріплений був за військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 під час виконання ним обов`язків військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

У суду немає обґрунтованих підстав вважати недостовірним факт приналежності автомобіля "КРАЗ 5233ВЕ" д.н.з. НОМЕР_3 з причіпом "Е5" д.н.з. НОМЕР_6 відповідачу, враховуючи таке визнання останнім.

Позивач звернувся до суду з даним позовом після проведення відповідних виплат, на захист свого права зворотньої вимоги.

Розглядаючи спір по суті, господарський суд враховує таке.

Предметом даного позову є вимога про відшкодування шкоди (сплаченого страхового відшкодування). Спірні правовідносини сторін урегульовано, зокрема, нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

В силу положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України випливає, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення ч. 1 ст. 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.

Як встановлено вище та не оспорюється відповідачем, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 на момент дорожньо - транспортної пригоди працював командиром відділення в/ч НОМЕР_2 і, виконуючи свої службові обов`язки особисто, керував наданим йому в управління автомобілем "КРАЗ 5233ВЕ" д.н.з. НОМЕР_3 з причіпом "Е5" д.н.з. НОМЕР_6 .

Господарський суд зазначає, що відповідно до п. 1.6. ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Як встановлено вище, автомобіль "КРАЗ 5233ВЕ" д.н.з. НОМЕР_3 з причіпом "Е5" д.н.з. НОМЕР_6 належить Військовій частині НОМЕР_1 (колишня НОМЕР_2 ), що підтверджується постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18.06.2019, Довідкою №1 від 25.07.2019 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих (а.с. 32, зі зворотнього боку) та не заперечується відповідачем.

Згідно із ч.1 ст.3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

При цьому, положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 21 вказаного Закону з урахуванням положень п. 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Проте, цивільно-правова відповідальність відповідача станом на момент вчинення ДТП застрахована не була.

Відповідно до п. 38.2.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до п. 13.1. ст. 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю І групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Тобто, законодавець, надавши відповідну пільгу, яка є виключно особистою пільгою особи, а не її роботодавця-власника транспортного засобу, визначив, що якщо особа правомірно експлуатує свій транспортний засіб, то вона звільнена від обов`язкового страхування і в такому випадку гарантом відшкодування шкоди виступає МТСБ України - позивач. Водночас, відповідна пільга не розповсюджується на юридичних осіб - власників транспортних засобів, про що помилково зазначає відповідач.

Таким чином, статус учасника бойових дій не розповсюджується на відповідальність роботодавця-власника джерела підвищеної небезпеки під час виконання трудової діяльності учасником бойових дій.

Отже, МТСБ України правомірно звернулося до відповідача у зв`язку з тим, що саме відповідач є тією особою, що несе відповідальність за нанесену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої ОСОБА_1 , оскільки транспортний засіб належний відповідачу-роботодавцю повинен бути застрахований в силу вимог Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" незалежно від того, хто керує цим транспортним засобом - звичайний працівник чи учасник бойових дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №905/1391/19.

За вказаних обставин, суд вважає обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми виплаченого відшкодування у розмірі 100 000 грн в порядку регресу.

Відповідно до п. 40.3. ст. 40 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону.

З матеріалів справи випливає, що з метою визначення розміру збитків, МТСБУ замовлено послуги аварійного комісара у Товариства з обмеженою відповідальністю "СОС СЕРВІС УКРАЇНА".

МТСБ України здійснило оплату в сумі 800,00 грн ТОВ СОС Сервіс України із призначенням платежу "оплата послуг аваркома (експерта) по справі №57737, згідно рах. №1716 від 10.06.2019р., т.з. НОМЕР_5 " згідно з платіжним дорученням №967129 від 26.06.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

МТСБ України за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду здійснює оплату послуг осіб, залучених для встановлення причин, обставин подій, за якими може бути проведена регламентна виплата, та розміру заподіяної внаслідок них шкоди, а також банківських витрат МТСБ України при здійсненні регламентних виплат (пункті 41.4 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Вимога позивача щодо стягнення оплачених послуг на збір документів та визначення розміру шкоди у сумі 800,00 грн не входить до складу виплаченого страхового відшкодування. Ці витрати належать до звичайної господарської діяльності страховика і не підлягають стягненню з особи, відповідальної за спричинену шкоду.

З урахуванням зазначеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 800,00 грн шкоди в порядку регресу.

Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково.

Судовий збір відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 73-74, 76-77, 123, 129, 233, 236-241, 247, 251-252, 326-327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДР НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (код ЄДР 21647131, Русанівський бульвар, буд. 8, м. Київ, 02154, адреса для листування: 02002, Київ-2, а/с 272, р/р IBAN: НОМЕР_8 в АТ "Укрексімбанк", м. Київ) завдані збитки в порядку регресу у розмірі 100 000 грн, а також 2085,32 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Примірники рішення направити сторонам.

Суддя Н.М. Коваленко

Повідомити учасників справи про відсутність у суду технічної можливості надавати інформацію про вебадресу судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, одночасно з врученням (надсиланням/видачі) копії повного або скороченого такого рішення до затвердження Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись з електронною копією судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за його вебадресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://court.gov.ua/fair/sud5013.