РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.09.2020Справа № 910/18410/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Вегери А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті"

до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаборіс"

про визнання недійсним Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016,

Представники учасників справи:

від позивача: Горобець Д.Г. за довіреністю № 3 від 15.01.2020;

від відповідача: Тищенко А.В. за довіреністю № 131 від 16.10.2019;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайк Сіті» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач) про визнання недійсним Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 року.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що відповідач, як недобросовісна сторона оспорюваного правочину, навмисно, з метою виконання трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля ПАТ КБ «Приватбанк», ініційованої Національним банком України, ввів в оману позивача про існування у Банку договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями Боржників у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукав позивача до укладення з відповідачем пов`язаних між собою кредитного договору № 4Л16089Г від 20.10.2016 та договорів поруки. Відсутність документів, що підтверджують наявність забезпечення зобов`язань боржників у вигляді цінних для позивача активів має істотне значення при укладанні кредитного договору та договорів поруки, в тому числі й оспорюваного, та підтверджують факт омани позивача, адже якщо б позивач на момент укладення правочинів знав про відсутність даних забезпечень, він не укладав би таких правочинів. За таких обставин, позивач просить суд визнати договір поруки недійсним на підставі статі 230 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.12.2019 року подану Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайк Сіті» позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

11.01.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про усунення недоліків. Також до цієї заяви представником позивача долучено клопотання № 2 від 08.01.2020, в якому останній просив суд витребувати у відповідача оригінали кредитного договору № 4Ф13423И від 04.07.2013, кредитного договору № 4Ф13786Д від 05.12.2013, кредитного договору № 4Ф13787Д від 09.12.2013, що були укладені між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фаборіс".

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.01.2020 відкрито провадження у справі № 910/18410/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11.02.2020 року. Крім того, цією ухвалою до участі в розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаборіс", а також задоволено вищенаведене клопотання позивача та в порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України витребувано в Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" оригінали означених кредитних договорів для огляду в підготовчому засіданні, і належним чином завірені копії - для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.02.2020 підготовче засідання відкладено на 25.02.2020 року.

25.02.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання від 20.02.2020 року, в якому останній просив суд витребувати у відповідача ряд документів, а також поновити позивачу строк на подання означеного клопотання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.02.2020 строк проведення підготовчого провадження у справі № 910/18410/19 на підставі відповідного клопотання представника позивача було продовжено на 30 днів, а підготовче судове засідання відкладено на 18.03.2020 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.03.2020 підготовче засідання відкладено на 08.04.2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами та доповненнями), установлено з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року на усій території України карантин.

Враховуючи вищевикладене, ухвалою від 06.04.2020 господарський суд міста Києва повідомив учасників справи про те, що підготовче засідання, призначене на 08.04.2020 року, не відбудеться та зазначив, що про дату і час підготовчого засідання учасників справи буде повідомлено додатково.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.05.2020 підготовче засідання призначено на 17.06.2020 року.

19.05.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позов в порядку статті 165 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, у вказаному відзиві відповідач просив суд витребувати у позивача докази на підтвердження мети та обставин укладення спірного Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.06.2020 року підготовче засідання відкладено на 14.07.2020 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.07.2020 року підготовче засідання відкладено на 04.08.2020 року. Також ухвалою суду від 14.07.2020 року клопотання позивача про поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів було задоволено, а клопотання про витребування доказів від 20.02.2020 року - залишено без задоволення. Крім того, означеною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, викладеного у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.07.2020 року підготовче провадження у справі № 18410/19 закрито та призначено її до судового розгляду по суті на 22.09.2020 року.

У судовому засіданні 22.09.2020 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у цьому судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, проте явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання 22.09.2020 року не забезпечила.

У судовому засіданні 22.09.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

20.10.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайк-Сіті» (позичальник) та Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (банк) укладено Кредитний договір № 4Л16089Г, відповідно до умов якого банк за наявності вільних коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 4 300 000 000, 00 грн. для фінансування поточної діяльності в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди у визначені цим договором терміни.

Крім того, 20.10.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайк-Сіті» (поручитель) та Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (кредитор) укладено Договір поруки № 4Ф13423И/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фаборіс» за Кредитними договорами.

Відповідно до п. 2 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно з п. 4 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно з п. 5 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 у випадку невиконання боржником обов`язку п. 1 цього договору кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання.

Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, впродовж 5-ти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п. 5 цього договору (п. 6 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016).

Відповідно до п. 7 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 у випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого п. 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках. Договірне списання оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті «призначення платежу» якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.

Згідно з п. 8 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 до поручителя, який виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договорами застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.

Відповідно до п. 10 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Згідно з п. 17 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» у порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 24.02.2016, укладеної сторонами.

Позивачем долучено до позовної заяви копії:

- платіжного доручення № 1364 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - перерахування коштів по кредитному договору № 4Л16089Г від 20.10.2016; сума грошових коштів - 4 271 535 872,75 грн.,

- платіжного доручення № 1368 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4И13700Д от 01.11.13 согласно договора поручительства № 4И13700Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 901 089 106,78 грн.,

- платіжного доручення № 1369 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4И13703Д от 04.11.13 согласно договора поручительства № 4И13700Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 90 079 068,67 грн.,

- платіжного доручення № 1370 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4И13708Д от 07.11.13 согласно договора поручительства № 4И13700Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 602 452,17 грн.,

- платіжного доручення № 1371 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4И14157И от 11.04.14 согласно договора поручительства № 4И13700Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 113 308 998,54 грн.,

- платіжного доручення № 1372 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4И15072И от 26.03.15 согласно договора поручительства № 4И13700Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 8 777 431,94 грн.,

- платіжного доручення № 1373 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Р13800Д от 13.12.13 согласно договора поручительства № 4Р13800Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 551 735 208,35 грн.,

- платіжного доручення № 1374 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Р13802Д от 20.12.13 согласно договора поручительства № 4Р13800Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 147 348 471,72 грн.,

- платіжного доручення № 1375 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Р14139И от 19.02.14 согласно договора поручительства № 4Р13800Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 25 369 793,66 грн.,

- платіжного доручення № 1376 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Р15044И от 17.02.15 согласно договора поручительства № 4Р13800Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 15 679 611,99 грн.,

- платіжного доручення № 1377 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ф13423И от 04.07.13 согласно договора поручительства № 4Ф13423И/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 7 754 503,37 грн.,

- платіжного доручення № 1378 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ф13786Д от 05.12.13 согласно договора поручительства № 4Ф13423И/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 26 912 945,87 грн.,

- платіжного доручення № 1379 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ф13787Д от 09.12.13 согласно договора поручительства № 4Ф13423И/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 110 904 402,89 грн.,

- платіжного доручення № 1380 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ц14032И от 21.01.14 согласно договора поручительства № 4Ц14032И/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 47 737 402,78 грн.,

- платіжного доручення № 1381 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ц14060Д от 10.02.14 согласно договора поручительства № 4Ц14032И/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 944 847 453,28 грн.,

- платіжного доручення № 1382 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ц14066Д от 11.02.14 согласно договора поручительства № 4Ц14032И/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 93 759 991,80 грн.,

- платіжного доручення № 1383 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ц15020И от 22.01.15 согласно договора поручительства № 4Ц14032И/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 30 348 010,10 грн.,

- платіжного доручення № 1384 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ю14262Д от 29.07.14 согласно договора поручительства № 4Ю14262Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 951 065 502,31 грн.,

- платіжного доручення № 1385 від 20.10.2016, в якому у графі «призначення платежу» вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ю14267Д от 06.08.14 согласно договора поручительства № 4Ю14262Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 204 215 516,51 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на наявність підстав для визнання недійсним Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 року з огляду на наступні обставини.

Як зазначає позивач у позовній заяві, укладенню вказаних договорів (Кредитного договору та Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016), а також інших договорів поруки (перелік наведений позивачем у позовній заяві) передували ті обставини, що позивач зарекомендував себе як надійний та перспективний клієнт банку, що постійно нарощує обсяг необхідних банківських послуг.

За твердженням позивача, банк, володіючи повною фінансовою інформацією про позивача, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув позивачу пропозицію щодо можливості участі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайк-Сіті» у процедурі «трансформації» кредитного портфеля Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк».

У позовній заяві позивач зауважив, що така процедура, зі слів співробітників банку, була ініційована Національним Банком України відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.16р. № 323/БТ, яким зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля. Згаданий план заходів, зі слів співробітників банку, передбачав переведення існуючого корпоративного кредитного портфеля на операційні компанії, які мають реальні та прозорі джерела походження доходів. Як зазначає позивач у позовній заві, на думку банку, позивач повністю відповідав необхідним критеріям для переведення на Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайк-Сіті» кредитного боргу «старих боржників».

При цьому, як зазначає позивач, представники банку наголошували на тому, що кредитні зобов`язання «старих боржників» забезпеченні надзвичайно ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше.

За твердженням позивача, його дії з отримання кредитних коштів за Кредитним договором були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань «старих боржників» банку в зазначених рамках реалізації плану «трансформації» кредитного портфеля Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», ініційованого НБУ.

Тобто, укладення Кредитного договору було обумовлено тим, що позивач, здійснюючи погашення за рахунок отриманих кредитних коштів (за вказаним кредитним договором) заборгованості «старих» позичальників (боржників), в тому числі позичальника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаборіс» за Кредитним договором від 04.07.2013 № 4Ф13423И, за Кредитним договором від 05.12.2013 № 4Ф13786Д та за Кредитним договором від 09.12.2013 № 4Ф13787Д, мав на меті отримати прибуток від реалізації активів або набуття права власності на них (переданих позичальниками в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами), так як зі слів банку, сукупна вартість активів, що передані в забезпечення, у декілька разів перевищує заборгованість «старих» позичальників перед банком.

Як зазначив позивач у позовній заяві, сума отриманого від банку кредиту за Кредитним договором дорівнює сумі сплачених ним грошових коштів в рахунок погашення заборгованості «старих» позичальників (боржників) за кредитними договорами, в тому числі заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаборіс» за Кредитними договорами (на підставі Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016).

Однак, як вказує позивач, рішенням НБУ від 18.12.2016 № 498-р Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» визнано неплатоспроможним, та відповідно до постанови КМУ від 18.12.2016 № 961 банк перейшов у власність держави.

Як вбачається з п. 10 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Однак, хоча позивачем і були виконанні зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" за Кредитними договорами на підставі Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, втім зобов`язання Приватбанку щодо передачі позивачу документів, що посвідчували права заставодержателя (Приватбанку) на активи боржників, якими були забезпечені зобов`язання за кредитними договорами, виконані не були.

У зв`язку з викладеними обставинами, як зазначає позивач, протягом 2017-2018 років він намагався у судовому порядку отримати вказані документи від Приватбанку. Однак, як встановлено у рішеннях судів, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» і не був зобов`язаний передавати такі документи Товариству з обмеженою відповідальністю «Лайк-Сіті».

Таким чином, ані в порядку Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, ані в судовому порядку, Приватбанк не передав позивачу документи, які б давали змогу позивачу звернути стягнення на активи, що забезпечували виконання зобов`язань «старих» боржників за кредитними договорами, зокрема документи, які забезпечували виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаборіс» за Кредитними договорами.

Як зазначає позивач, така поведінка банку свідчить про відсутність намірів у банку виконувати свої зобов`язання за Договором поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 ні в момент його укладення, ні протягом значного періоду після його укладення, що свідчить про введення в оману позивача відповідачем.

Позивач вказує на те, що тривале невиконання Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» зобов`язань за Договором поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 свідчить про відсутність у банку намірів передати позивачу (як поручителю, який виконав зобов`язання боржника) документів, які підтверджували наявність забезпечення виконання зобов`язань «старих» позичальників у вигляді цінних для позивача активів.

При цьому, банк лише використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти як Кредитний договір, так і договори поруки, в тому числі Договір поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, з метою реалізації плану «трансформації», чим ввів Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайк-Сіті» в оману щодо істотних умов договору.

Крім того, як зазначає позивач, у нього взагалі є сумніви щодо реальної наявності у банку таких активів, оскільки протягом 2016-2019 років банк не передав позивачу ні документи, які посвідчували наявність активі (їх копії), ні будь-яку іншу інформацію, що надавала б змогу позивачу звернути стягнення на такі активи.

Всі наведені обставини, за твердженням позивача, свідчать про те, що банк, як недобросовісна сторона правочину, навмисно, з метою виконання плану «трансформації» кредитного портфеля Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», ввів в оману Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайк-Сіті» щодо існування у банку договорів, укладених для забезпечення виконання зобов`язань «старих» боржників за кредитними договорами у розмірах, що суттєво перевищують розміри заборгованості за кредитними договорами.

Відсутність вказаних документів мало істотне значення при укладенні як Кредитного договору, так і Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 (та інших договорів поруки) та підтверджує факт обману позивача, оскільки якби позивач на момент укладення вказаного кредитного договору та договору поруки знав про відсутність договорів забезпечень, він би не вчиняв вказаних правочинів (Кредитного договору та Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016).

Враховуючи викладені обставини, посилаючись на норми ст. 230 Цивільного кодексу України, позивач просить суд визнати недійсним Договір поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайк-Сіті» та Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк».

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина 2 статті 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містяться у статті 20 Господарського кодексу України.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та приписів Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами статті 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Як наголошено в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов`язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому, висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію

Верховний Суд у постанові у справі № 922/109/19 від 03.10.2019 зазначив, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (договорів) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).

Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Неотримання цієї вимоги в момент вчинення правочину за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою його недійсності.

Як уже зазначалось, вказана вимога до правочину містить дві складові: по-перше, відповідність волевиявлення внутрішній волі учасника правочину, по-друге, відсутність дефекту волі такого учасника, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману, насильства, погрози, важких обставин або була спотворена внаслідок зловмисної домовленості представника суб`єкта з іншою стороною.

Частина 3 ст. 203 Цивільного кодексу може застосовуватись прямо, поряд із спеціальними правилами про правочини, що вчинені під впливом помилки, обману, насильства тощо (статті 229- 233 Цивільного кодексу України).

В даному випадку, позовні вимоги про визнання недійсним Договору поруки заявлені позивачем, зокрема, на підставі спеціальної норми, а саме статті 230 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм статті 230 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести:

по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину;

по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином;

по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до статті 230 Цивільного кодексу України у взаємозв`язку зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним за позовом сторони правочину, і саме на позивача, як сторону правочину, яка діяла під впливом обману, покладається обов`язок довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, та сам факт обману.

Однак, в ході розгляду справи позивач належними та допустимими доказами в розумінні приписів статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не довів існування обставин, які можуть бути підставами для визнання недійним Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.

Зокрема, позивачем не доведено, що представниками відповідача повідомлялись відомості, які не відповідають дійсності, або що представники банку замовчували обставин, що мали істотне значення для вчинення оспорюваного Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016.

Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідачем вчинялись певні винні, навмисні дії, які б свідчили про намагання відповідача запевнити позивача про такі властивості й наслідки Договору поруки, які насправді наступити не можуть.

Більш того, безпосередньо у тексті Кредитного договору зазначено, що кредит надається з метою фінансування поточної діяльності позивача.

Жодних посилань на те, що Кредитний договір та оскаржуваний Договір поруки укладаються з метою отримання прибутку позивачем у вигляді продажу/отримання ним у власність майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у наданих до матеріалів справи документах не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок про це в самих договорах.

Не містять відповідні договори і даних щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та щодо «трансформації кредитного портфелю банку», про яку позивач вказує у позовній заяві.

Жоден пункт Кредитного договору не містить згадок про «трансформацію» кредитного портфеля АТ КБ «Приватбанк», необхідність укладення оспорюваного позивачем Договору поруки або інших договорів поруки та щодо інших обставин, які позивач зазначає в обґрунтування свого позову.

Таким чином, посилання позивача на те, що Банком було введено його в оману відносно наявності високоліквідних активів, наданих в забезпечення виконання зобов`язань боржника за кредитними договорами, що з їх виконанням поручителем надасть йому змогу набути такі активи у свою власність, не підтверджуються відповідними доказами, адже зміст Договору поруки не містить жодних положень відносно цього, а будь-яких інших документів (попередніх договорів, меморандумів, листів тощо), які б вказували на існування певних домовленостей відносно цього або ж засвідчували сам факт існування таких активів та передання їх в забезпечення виконання зобов`язань боржника, матеріали справи не містять.

Тобто, позивачем не доведено, що умовою укладення Договору поруки було саме гарантування Банком отримання поручителем певного кола прав вимоги за іншими договорами забезпечення зобов`язань боржника, які б надали можливість набуття ним певного кола активів.

За змістом частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте, позивачем не було надано суду належних, достатніх та вірогідних у розумінні Господарського процесуального кодексу України доказів введення відповідачем в оману позивача щодо обставин, які мали істотне значення при укладанні оскаржуваного Договору поруки.

При цьому, положеннями частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України передбачено, що за Договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 558 Цивільного кодексу України встановлено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові.

Однак, плата не була передбачена оскаржуваним Договором поруки, що виключає можливість отримання прибутку за ним.

Відповідно до частини 3 статті 556 Цивільного кодексу України до кожного з кількох поручителів, які виконати зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним.

Таким чином, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник та у подальшому поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена.

Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена, що підтверджує неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.

Відтак, договір поруки є забезпечувальним договором, з огляду на що метою укладання договору поруки не може бути одержання прибутку поручителем, що випливає з самої суті договору поруки.

Доводи позивача на неможливість отримання прибутку за наслідками виконання взятих на себе згідно з Договором поруки обов`язків не мають жодного правового підґрунтя в розрізі застосування положень статті 230 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, адже недосягнення його власних мотивів укладення такого правочину не може свідчити про введення його в оману з боку іншої сторони, доказів надання якою обіцянки щодо отримання позивачем прибутку у випадку реалізації Договору поруки матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд вважає безпідставними та не приймає до уваги твердження позивача в частині того, що його було введено в оману щодо можливості одержання прибутку шляхом укладення договору поруки, оскільки позивач як суб`єкт підприємницької діяльності, який здійснює таку діяльність на власний ризик, мав бути (не міг не бути) обізнаним при укладенні відповідного договору з базовими положеннями цивільного законодавства.

Посилання позивача на невиконання відповідачем встановленого пунктом 10 Договору поруки обов`язку щодо передачі документів, які підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами, в контексті заявлених позовних вимог до уваги судом не приймаються, оскільки при вирішенні спору про визнання правочину недійсним підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним, саме на момент його вчинення (укладення), а сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не може бути підставою для визнання його недійсним.

Суд зазначає, що статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з приписами статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З урахуванням наведеного, виходячи з правової природи договору поруки, суд зазначає, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що укладення договору поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку статті 627 Цивільного кодексу України.

Дослідивши та проаналізувавши умови оспорюваного договору, судом встановлено, що при укладенні договору сторонами дотримано всі вимоги щодо свободи волевиявлення, форми, наявності істотних умов, що передбачені вимогами цивільного та господарського законодавства.

Ураховуючи вище викладене, оскільки формулювання умов Договору поруки було в тому числі правом позивача та укладаючи спірний договір поруки, позивач вважається таким, що ознайомився з усіма його умовами, в тому числі істотними, суд дійшов висновку, що позивач реалізував таке право шляхом укладення договору на відповідних умовах, а тому доводи про те, що відповідач ввів позивача в оману щодо істотних умов договору поруки, за відсутності доказів в підтвердження таких обставин, вважаються судом необґрунтованими.

При цьому, суд зазначає, що позивачем не доведено наявність умислу відповідача щодо введення позивача в оману щодо умов договору поруки.

З огляду на викладене, позивачем не доведено, а судом, на підставі зібраних в матеріалах справи доказів, не встановлено існування на момент вчинення спірного Договору поруки факту введення його в оману з боку відповідача щодо обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину, як умови для визнання його в силу приписів статті 230 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайк Сіті» до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фаборіс» про визнання недійсним Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу Українирішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу Українив редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 30.09.2020 року.

Суддя В.С. Ломака