РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.10.2020Справа № 910/11315/20

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Національної поліції України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім взуття «Б.Ніколас»

про стягнення 135 135,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Національна поліція України (надалі - НПУ) звернулася до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім взуття «Б.Ніколас» (надалі - ТОВ «Дім взуття «Б.Ніколас») про стягнення 135 135,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання з поставки товару за договором №150НП про закупівлю взуття різного, крім спортивного та захисного (черевики типу А) (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-1881) від 25.06.2019, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 126 157,50 грн. та штрафу у розмірі 8 977,50 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив.

21.08.2020 до Господарського суду міста Києва від ТОВ «Дім взуття «Б.Ніколас» надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на істотні зміни обставин за договором №150НП про закупівлю взуття різного, крім спортивного та захисного (черевики типу А) (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-1881) від 25.06.2019, що зумовили прострочення виконання зобов`язання з поставки частини товару, а також вказуючи на те, що позивачем не враховано всіх умов договору.

09.09.2020 через канцелярію суду від НПУ надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

25.06.2019 між НПУ (покупець) та ТОВ «Дім взуття «Б.Ніколас» (постачальник) було укладено договір №150НП про закупівлю взуття різного, крім спортивного та захисного (черевики типу А) (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-1881) (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується у 2019 році поставити покупцю черевики типу А (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-1881), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вказаний товар в порядку та на умовах визначених цим договором.

Згідно з п. 5.1 Договору постачальник зобов`язується здійснити поставку товару по 15.08.2019 включно, за адресою покупця у місті Києві (вул. Святошинська, 27, м. Київ, 03115). У разі, якщо останній день поставки припадає на вихідний або святковий день, то останнім днем поставки вважається перший за ним робочий день.

Датою поставки товару вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін накладної (п. 5.1 Договору).

На виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 9 045 000,00 грн., що підтверджується накладними №77 від 01.07.2019, №83 від 11.07.2019, №87 від 16.07.2019, №95 від 29.07.2019, №116 від 20.08.2019, №127 від 28.08.2019, №130 від 13.09.2019, №141 від 13.09.2019 та №151 від 23.09.2019.

Спір у справі виник у зв`язку з несвоєчасним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов`язання з поставки товару на підставі Договору, у зв`язку з чим позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача пені у розмірі 126 157,50 грн. та штрафу у розмірі 8 977,50 грн.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (накладні) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару згідно Договору на загальну суму 9 045 000,00 грн.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 5.1 Договору, відповідач зобов`язаний був поставити позивачу товар на підставі Договору до 15.08.2020, а відтак поставка товару за накладними №116 від 20.08.2019, №127 від 28.08.2019, №130 від 13.09.2019, №141 від 13.09.2019 та №151 від 23.09.2019 відбулась з простроченням.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріалами справи підтверджується несвоєчасна поставка відповідачем позивачу товару на підставі Договору за накладними №116 від 20.08.2019, №127 від 28.08.2019, №130 від 13.09.2019, №141 від 13.09.2019 та №151 від 23.09.2019.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідач заперечує проти позову з огляду на те, що несвоєчасна поставка товару була зумовлена виникненням істотних змін обставин, які сторони не могли передбачити при укладенні Договору, у зв`язку з чим відсутня вина ТОВ «Дім взуття «Б.Ніколас» у простроченні виконання зобов`язання з поставки товару.

Так, за твердженням відповідача, при поставці матеріалу для виготовлення товару виникли обставини які унеможливили його поставку у визначені Договором строки, у зв`язку з чим ТОВ «Дім взуття «Б.Ніколас» звернулось до НПУ з листом №12-08/19/1 від 12.08.2019 про продовження строків поставки товару.

19.08.2019 відповідач звернувся до позивача з листом №19-08/19/1 про внесення змін до договорів щодо продовження строків поставок, зокрема, за Договором.

До вказаного листа відповідачем було додано, зокрема висновок Торгово-промислової палати України №2038/21-10.4 від 15.09.2019, із змісту якого вбачається, що суттєве ускладнення виконання зобов`язань, передбачених умовами Договору зумовлене істотною зміною обставин, яку сторони не могли передбачити при його укладенні, зокрема: тривалістю (40 календарних днів, з 03.07.2019 до 12.08.2019) виготовлення та поставки матеріалу з мембранним покриттям ePTFE («SIRETESSILE S.r.I» /Італія/), що застосовується при виготовленні черевиків типу А відповідно до ТО 15.2-1:2017.

04.10.2019 НПУ листом №5384/31/03-2019 повідомило ТОВ «Дім взуття «Б.Ніколас» про те, що надані останнім документи не підтверджують настання об`єктивних обставин, що спричинили необхідність продовження строку поставки товару за Договором.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

В матеріалах справи відсутні будь-які угоди, зокрема, щодо змін в частині строків поставки товару за Договором.

За таких обставин, між сторонами Договору не досягнуто домовленостей щодо продовження термінів виконання зобов`язань постачальника, а на переконання суду, викладені обставини не дають підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків поставки товару за Договором виходячи з наступного.

Умовами Договору визначено, що відповідач до 15.08.2019 має поставити позивачу черевики типу А (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-1881) у загальній кількості 6 700 шт. на суму 9 045 000,00 грн., при цьому у п. 1.4 сторони дійшли згоди про, ще постачальник підтверджує, що товар на момент укладення договору належить постачальнику на праві власності, не знаходиться під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язання перед будь-яким фізичними або юридичними особами чи державою, а також не обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим законодавством.

Таким чином, на момент укладення Договору товар мав бути вже виготовлений та наявний у власності відповідача, а строки його поставки жодним чином не залежать від наявності чи відсутності матеріалу з якого він виготовляється, а відтак посилання відповідача на суттєве ускладнення виконання зобов`язань зумовлених істотною зміною обставин, яку сторони не могли передбачити при укладенні Договору, зокрема: тривалістю (40 календарних днів, з 03.07.2019 до 12.08.2019) виготовлення та поставки матеріалу з мембранним покриттям ePTFE («SIRETESSILE S.r.I» /Італія/), що застосовується при виготовленні черевиків типу А відповідно до ТО 15.2-1:2017 не приймається судом до уваги як підстава для звільнення ТОВ «Дім взуття «Б.Ніколас» від відповідальності за не своєчасну поставку товару за Договором.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Отже, відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

Статтею 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Приписами ст. 230 Господарського кодексу України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Пунктом 9.2 Договору сторони встановили, що за порушення строків виконання зобов`язання щодо поставки товару, з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відтак, оскільки відповідач допустив часткове прострочення виконання зобов`язання з поставки товару згідно Договору, позивачем нараховано пеню в розмірі 0,1 % вартості товару, з якого допущено прострочення виконання зобов`язання за кожний день прострочення в сумі 126 157,50 грн. за загальний період з 16.08.2019 по 23.09.2019 та штраф у розмірі 7% вартості товару за прострочення понад 30 днів, що складає 8 977,50 грн.

Суд погоджується із розрахунком позивача та вважає його арифметично вірним.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності і в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16.

Отже, оскільки сторони самостійно передбачили додатково крім сплати пені ще й штраф, та враховуючи те, що положення пункту 9.2 Договору поставки не суперечать нормам чинного законодавства, так як його зміст встановлює механізм одноразового обчислення розміру штрафу на визначену договором суму, і є правовим наслідком прострочення поставки товару, що не має нічого спільного із постійним нарахуванням пені за весь період неналежного виконання зобов`язання, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу, розрахунок яких є обґрунтованим, вірним та відповідає фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавству.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягнення з ТОВ «Дім взуття «Б.Ніколас» на користь НПУ пені у розмірі 126 157,50 грн. та штрафу у розмірі 8 977,50 грн.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 231, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Національної поліції України задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім взуття «Б.Ніколас» (10006, Житомирська обл., м. Житомир, вул. Героїв Пожежних, будинок 122; ідентифікаційний код 39468849) на користь Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, будинок 10; ідентифікаційний код 40108578) пеню у розмірі 126 157 (сто двадцять шість тисяч сто п`ятдесят сім) грн. 50 коп., штраф у розмірі 8 977 (вісім тисяч дев`ятсот сімдесят сім) грн. 50 коп. та судовий збір у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. Видати наказ.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий