ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2020 справа № 914/478/20

Господарський суд Львівської області в складі:

судді Запотічняк О.Д.

за участю секретаря судових засідань Полянського А.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом: Горіцької Галини Миколаївни , м.Полонне, Хмельницька область,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Міст Експрес", м.Львів,

про стягнення 48 200,00грн,

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

Обставини справи.

Горіцька Галина Миколаївна звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Міст Експрес" про стягнення 48 200,00грн.

Ухвалою від 02.03.2020 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначив справу до розгляду в судовому засіданні на 24.03.2020.

Відповідач подав до суду клопотання Вх.№12945 від 17.03.2020 про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням в Україні карантинних заходів через спалах у світі коронавірусу.

Враховуючи ту обставину, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", установлено на усій території України карантин з 12 березня до 3 квітня 2020 року, а рішенням обласної комісії техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій Львівської обласної державної адміністрації від 16.03.2020 рекомендовано, зокрема, обмежити дозволені збори людей у групах до 10 осіб, обмежено пересування населення на адміністративних територіях, запроваджено дистанційний режим роботи працівників, та беручи до уваги рекомендації Ради суддів України викладені у листі від 16.03.2020 № 9рс-186/20 щодо встановлення особливого режиму роботи судів України на період з 16 березня до 03 квітня 2020 року, для запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з метою надання сторонам можливості безпосередньо взяти участь в судовому процесі для представлення своєї позиції, ухвалою від 18.03.2020 суд відклав розгляд справи до закінчення карантинних заходів.

Ухвалою від 27.07.2020 призначено розгляд справи на 08.09.2020.

В судове засідання 08.09.2020 представники сторін не з`явились, позивач явку уповноваженого представника не забезпечив, причин не явки не вказав. Відповідач подав клопотання 04.09.2020 про відкладення розгляду справи, посилаючись на запровадження карантину по всій території України, у зв`язку із поширенням коронавірусу, однак дане клопотання не заслуговувало уваги суду та не було задоволене. Оскільки, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 17 липня 2020 року процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу Х «Прикінцеві положення» ГПК України, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Ухвалою від 08.09.2020 суд відклав розгляд справи на 29.09.2020.

В судове засідання 29.09.2020 представники сторін не з`явились, Позивач явки представника не забезпечив, причин не явки не вказав. Відповідачем було подано клопотання 28.08.2020 на електронну адресу суду, не підписану електронно-цифровим підписом, про відкладення розгляду справи мотивоване тим, що на всій території України запроваджений карантин.

Разом з тим, суд в ухвалах неодноразово зазначав, що постановою КМУ №343 від 04.05.2020 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» послаблено карантинні заходи, та зокрема дозволено діяльність адвокатів. Зазначав, що учасники згідно ст. 197 ГПК України мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Враховуючи, що суд визначив явку представників сторін на власний розсуд, а сторони долучили до матеріалів справи всі докази на які опираються в позовних вимогах та запереченнях. Суд вирішив справу за наявними в матеріалах справи документами.

Правова позиція позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що він на виконання умов укладеного із відповідачем договору про надання послуг від 01.11.2017 №АО/325, протягом листопада-грудня 2018 року надав відповідачу транспортні послуги на загальну суму 41 426,99грн згідно актів приймання-передачі послуг № К00005862 від 15.11.2018; № К00006052 від 30.11.2018; № К00006145 від 14.12.2018; № К00006144 від 15.12.2018; № К00006333 від 31.12.2018.

Відповідно до п. 3.4 договору, відповідач повинен був оплатити відповідні послуги протягом 30-ти календарних днів з дня підписання складеного сторонами акту приймання-передачі послуг.

Однак відповідач до цього часу не виконав умови договору, отримані послуги не оплатив у зв`язку із чим в нього виникла заборгованість в сумі 41 426,99грн.

За неналежне виконання договірних зобов`язань, позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 6 774,76грн.

Заперечення відповідач проти позову.

Відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свої заперечення відповідач мотивує тим, що згідно з п.3.4. Договору №АО/325 від 01.11.2017 замовник здійснює оплату послуг протягом 30-ти календарних днів з дня підписання складеного Сторонами Акту приймання-передачі послуг, а відтак необхідною умовою оплати наданих належним чином послуг, визначених Договором, є саме підписання Акту приймання-передачі послуг Сторонами.

Однак долучені позивачем до позовної заяви акти приймання-передачі послуг не підписані Сторонами, зокрема на усіх долучених актах відсутні підписи уповноваженої особи ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес», що свідчить про неналежність та недостовірність даних доказів.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що долучені до позовної заяви Позивачем на підтвердження позовних вимог Товарно-транспортні накладні не оформлені належним чином та є недійсними, оскільки в них не зазначено посади, прізвища відповідальних осіб вантажовідправника та вантажоодержувача, а також відсутній підпис такої особи, відсутні зазначення про марку, модель та тип причіпу/напівпричіпу.

Відповідач також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із даним позовом до суду, оскільки останнім днем для звернення до суду із відповідним позовом було 15 серпня 20019 року.

Пропущення позивачем строку позовної давності відповідач обґрунтовує тим, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором перевезення до якого застосовується скорочений строк позовної давності в шість місяців відповідно до положень ч.5 ст. 315 ГК України, яка є спеціальною нормою.

Оскільки, як зазначає Позивач у своїй позовній заяві, з метою досудового врегулювання спору, 16.02.2019 року Новою поштою на адресу ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес» було направлено письмову претензію вимогу, в якій вимагали до 26.02.2019 року виконати повністю взяті на себе зобов`язання згідно вказаного договору та сплатити кошти за надані послуги», днем коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила згідно ст.261 ЦК України є 15.02.2019.

Відтак, враховуючи шестимісячний строк, останнім днем для звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості є 15 серпня 2019 року. Заявив про сплив позовної давності.

Фактичні обставини справи встановлені судом

01 листопада 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Міст експрес» (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Горіцькою Галиною Миколаївною (замовник) було укладено договір про надання послуг № АО/325 за умовами якого виконавець зобов`язався надати замовнику послуги доставки відправлень (листів, бандеролей, посилок, палет, тощо), а замовник зобов`язався прийняти та оплатити надані належним чином послуги (п. 7.1 договору).

Договір було укладено строком до 31.12.2017 з умовою його автоматичної пролонгації на один рік, якщо за 30 днів до закінчення договору жодна із сторін не заявить про небажання його продовжувати. (п. 9.1 договору).

Відповідно до п.3.1 договору сторони погодили, що виконавець зобов`язаний звітувати перед замовником про надані послуги шляхом підписання та подання акту приймання-здачі наданих послуг за звітний період. За узгодженням сторін за необхідності до акту повинні бути долучені належним чином оформлені підтверджуючі документи (ТТН, тощо). У випадку ненадання та/або надання належним чином оформлених узгоджених сторонами підтверджуючих документів до акту приймання-здачі наданих послуг, замовник має право відмовити у прийнятті послуг згідно такого акту та їх оплаті, а виконавець зобов`язаний усунути виявлені недоліки у поданих документах у розумний строк. Оплата послуг здійснюється замовником виключно по факту прийняття послуг замовником на підставі підписаного двома сторонами акту приймання здачі наданих послуг.

Згідно п.3.4 договору, замовник здійснює оплату послуг протягом 30-ти календарних днів з дня підписання складеного сторонами акту приймання-передачі послуг.

Позивач стверджує, що на виконання умов укладеного із відповідачем договору про надання послуг від 01.11.2017 №АО/325, протягом листопада-грудня 2018 року надав відповідачу транспортні послуги на загальну суму 41 426,99грн згідно актів приймання-передачі послуг:

- № К00005862 від 15.11.2018 р. на суму 12650 грн. 00 коп.

- № К00006052 від 30.11.2018 р. на суму 6325 грн. 00 коп.

- № К00006145 від 14.12.2018 р. на суму 2326 грн. 99 коп.

- № К00006144 від 15.12.2018 р. на суму 12075 грн. 00 коп.

- № К00006333 від 31.12.2018 р. на суму 8050 грн. 00 коп.

Однак, відповідач не виконав умови договору, отримані послуги не оплатив у зв`язку із чим в нього виникла заборгованість в сумі 41 426,99грн.

Позивач звернувся із даним позовом та просить суд стягнути з відповідача заборгованість по договору надання послуг від 01.11.2017 № АО/325 в сумі 41 426,99грн., а також пеню за неналежне виконання договірних зобов`язань в розмірі 6 774,76грн.

Оцінка суду

Щодо права позивача на звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з частиною першою статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього кодексу, зокрема, фізичні особи, які не є підприємцями. Винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, визначені у статті 20 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Згідно пункт 4.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18, відповідно до приписів частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4 і 45 цього кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу (далі - ГК) України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.

Зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням (частина перша статті 173 ГК України).

Як вбачається із матеріалів справи, предметом спору є стягнення заборгованості яка виникла в 2018 році за договором про надання послуг укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Міст експрес» (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Горіцькою Галиною Миколаївною (виконавець). Згідно отриманого судом витягу з ЄДР ЮО ФОП , В той же час, до заяви про видачу судового наказу заявником долучено витяг із ЄДР ЮО ФОП та ГФ з якого вбачається, що 27.02.2019 припинено державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця Горіцької Галини Миколаївни.

З 15 грудня 2017 року, що є датою набрання чинності ГПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, яку раніше здійснювала зазначена фізична особа, зареєстрована підприємцем (див. пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

У випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (див. пункт 4.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18).

Щодо суті позовних вимог

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 2 ст.11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, в тому числі, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом, 01 листопада 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Міст експрес» (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Горіцькою Галиною Миколаївною (замовник) було укладено договір про надання послуг № АО/325 за умовами якого виконавець зобов`язався надати замовнику послуги доставки відправлень (листів, бандеролей, посилок, палет, тощо), а замовник зобов`язався прийняти та оплатити надані належним чином послуги.

Відповідно до Додатку №2 до Договору про надання послуг № АО/325 від 01.11.2017р. визначено тарифи. Вартість послуг доставки відправлень ТОВ «Торговий дім «Міст експрес» одним ТЗ (вантажопідйомність 1,5 т) ФОП Горіцької Г.М. за день тривалістю більше 5 год. визначено у сумі 1150 грн. в межах населеного пункту, де присутній підрозділ відповідача (Зона 1,2).

Відповідач вважає, що даний договір за своєю правовою природою є договором перевезення. Крім того, як зазначив відповідач, позивачем додані до позовної заяви ТТН, відтак він визнає факт укладення саме договору перевезення. Відповідно просить застосувати до даних правовідносин ст. 257 ЦК України, які визначають строк позовної давності в один рік до вимог у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти.

Відповідно до ч.2,3 ст. 908 ЦК України, загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Статтею 909 ЦК України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Зі змісту договору вбачається: предметом даного Договору є послуги доставки відправлень (листів, бандеролей, посилок, палет, тощо - надалі відправдення). Обов`язки виконавця визначені п. 2.4. Договору, зокрема сприяти продажу послуг, популяризувати торгову марку, інформувати клієнтів щодо розцінок, форми та порядку оплати послуг, забезпечувати збереженість відправлень в цілісності отриманих від клієнтів або від замовника, видавати відправлення клієнту з отриманням підпису у реєстрі видачі відправлені та інші.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Аналогічне положення містить ст. 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Позивач стверджує, що на виконання умов укладеного із відповідачем договору про надання послуг від 01.11.2017 №АО/325, протягом листопада-грудня 2018 року надав відповідачу транспортні послуги на загальну суму 41 426,99грн згідно актів приймання-передачі послуг:

- № К00005862 від 15.11.2018 р. на суму 12650 грн. 00 коп.

- № К00006052 від 30.11.2018 р. на суму 6325 грн. 00 коп.

- № К00006145 від 14.12.2018 р. на суму 2326 грн. 99 коп.

- № К00006144 від 15.12.2018 р. на суму 12075 грн. 00 коп.

- № К00006333 від 31.12.2018 р. на суму 8050 грн. 00 коп.

Відповідач не виконав умови договору, отримані послуги не оплатив, у зв`язку із чим в нього виникла заборгованість в сумі 41 426,99грн.

Як вбачається із умов укладеного між сторонами договору, сторони погодили, що оплата послуг здійснюється замовником виключно по факту прийняття послуг замовником на підставі підписаного двома сторонами акту приймання здачі наданих послуг. Замовник здійснює оплату послуг протягом 30-ти календарних днів з дня підписання складеного сторонами акту приймання-передачі послуг (п.3.1, 3.4 Договору).

Однак долучені до матеріалів справи акти приймання -передачі послуг не підписані зі сторони відповідача.

Доказів скерування таких актів відповідачу для підписання, позивач суду не надав.

Щодо товаро-транспортних накладних то суд звертає увагу на те, що такі не можуть бути належним доказом факту надання послуг перевезення та вартості таких послуг з огляду на наступне.

Відповідно до п.11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом України затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 № 363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

В долучених позивачем до справи товарно - транспортних накладних не зазначено посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника та вантажоодержувача.

З долучених товарно -транспортних накладних не вбачається вартість наданих послуг.

Щодо посилань відповідача на те, що товарно -транспортні накладні не містять інформації про марку, модель та тип причіпу/напівпричіпу, то такі є безпідставними, оскільки в накладних зазначено марку, модель та реєстраційний номер автомобіля, яким здійснювалось перевезення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до положень ст. 238 ГПК України, у прийнятому за результатами розгляду справи, суд зокрема повинен зазначити, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду чи на момент прийняття судом рішення, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Як встановлено судом, між позивачем ФОП Горіцька Г.М. та відповідачем ТзОВ "Торговий дім "Міст Експрес" було укладено договір № АО/325 про надання послуг з доставки відправлень. Позивач стверджує, що здійснював як ФОП послуги поставки відправлень за Договором, спочатку відповідач справно оплачував його виконану роботу, однак з 01.11.2017 сплачував кошти частково, не за всі послуги поставки відправлень. Як доказ наявної заборгованості, позивач надає Акти приймання-передачі послуг № КО0005862, № КО0006052, №КО0006145, № КО0006144, № КО0005862 № КО0006333 на загальну суму 41426,99 грн.

Як зазначає сам позивач, оригінали документів з підписами знаходяться в центральному офісі ТОВ «Торговий дім «Міст Експрес» в м.Львів. Підписанння актів приймання-передачі послуг та товаро-транспортних накладних здійснювалось у наступному порядку:

- З центрального офісу ТОВ «Торговий дім «Міст Експрес» м. Львова присилались документи в філію ТОВ «Торговий дім «Міст Експрес» м.Київ та надавались позивачу на підпис;

- після того позивач підписувала документи, їх посадові особи київської філії знову відправляли до центрального офісу ТОВ «Торговий дім «Міст Експрес» в м.Львів на підпис директора ТОВ «Торговий дім «Міст Експрес»;

- після підписання цих документів кошти за виконані послуги надходили на рахунок позивача на протязі двох-трьох днів.

Однак, долучені Акти приймання-передачі послуг не підписані відповідачем як Замовником, а також товарно - транспортні накладні не підписані відповідачем як вантажовідправником.

Відтак, належних доказів, обґрунтованих пояснень того, що відповідно до Договору №АО/325 надавались послуги поставки відправлень позивач не надав.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суд розглянувши таку, зазначає наступне:

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до ст. 267 ЦК України мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.76 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладені обставини, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно з ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Враховуючи наведене, суд розглянувши позовні вимоги, вважає такі необґрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами, а тому заявлені вимоги не підлягають до задоволення.

З огляду на викладене, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, оскільки в позов не підлягає до задоволення в зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Судові витрати.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак судовий збір залишається за позивачем.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позовних вимог Горіцької Галини Миколаївни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Міст Експрес" про стягення 48200,76 грн. - відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

3. Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

4. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 05.10.2020р.

Суддя О.Д. Запотічняк