ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"16" вересня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/3244/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.;

при секретарі судового засіданні: Пелехатій А.О.

за участю представників:

від позивача за первісним позовом:Костинюк Ю.Д. (на підставі довіреності);

від відповідача за первісним позовом: Яковлєва О.О. (особисто), Яковенко О.В (на підставі ордера).

за позовом: Фізичної особи-підприємця Мирної Ірини Ізрайлівни ( АДРЕСА_1 );

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Яковлєвої Ольги Олександрівни ( АДРЕСА_2 );

про стягнення 214 492,52 грн.

та за зустрічним позовом: Фізичної особи-підприємця Яковлєвої Ольги Олександрівни ( АДРЕСА_3 );

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Мирної Ірини Ізрайлівни ( АДРЕСА_1 );

про визнання недійсною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 01.11.2019 року позивач - Фізична особа-підприємець Мирна Ірина Ізрайлівна звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО №3333/19) до відповідача - Фізичної особи-підприємця Яковлевої Ольги Олександрівни, в якій просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 214492,52 грн., з яких: 30 000,00 грн. - заборгованість по орендній платі, 45 000,00 грн. - неустойка, 24 492,52 грн. відшкодування витрат на сплату заборгованості за комунальні послуги, 65 000,00 грн. - витрати на забезпечення схоронності майна та 50 000,00 грн. - моральна шкода, а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих за договором оренди нежитлового приміщення від 03.11.2016 року зобов`язань в частині сплати орендної плати за січень 2019р., при цьому позивач наполягає, що має претензії не щодо порядку сплати орендної плати за січень 2019р., а щодо її розміру. Також до моменту фактичного звільнення приміщення орендодавцю позивачем нараховано неустойку у розмірі подвійної орендної плати за 14 днів користування. Крім того заявлено вимогу про стягнення заборгованості, що виникла перед ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» за період січень 2017р.-січень 2019р., згідно рахунку №1329/01 від 01.02.2019р. Також позивачем заявлено до стягнення, на підставі ст. ст. 339, 623, 785, 1166 ЦК України, матеріальну шкоду у вигляді витрат понесених в зв`язку із зберіганням майна, яке відповідач залишив після припинення дії договору та виїзду з приміщення для зберігання якого позивачем було укладено договори оренди. І, крім того, позивачем заявлено до стягнення моральну шкоду, на підставі ст. 23 ЦК України, яка полягає у моральних та фізичних стражданнях, які відповідач завдав позивачу своїми неправомірними діями, на підставі наданих до позову доказів.

Ухвалою суду від 18.11.2019р. судом за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/3244/19 в порядку загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання на 09.12.2019 року.

09.12.2019р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому відповідач посилається на те, що за умовами п. 3.3 укладеного між сторонами договору, у день підписання Договору, відповідачем було сплачено 8000грн за останній місяць користування приміщенням, а відповідно до додаткової угоди від 15.10.2017р., оскільки сторонами було встановлено орендну плату у розмірі 15000грн, відповідач того ж дня сплатила різницю за останній місяць користування приміщенням, відповідно до п. 3.5 Договору, у розмірі 7000грн. За думкою відповідача, оскільки позивачем було розірвано Договір в односторонньому порядку 01.02.2019р., останнім місяцем оренди є січень 2019р. та оскільки останній місяць оренди був оплачений відповідачем, позовна вимога про стягнення з відповідача плати за останній місяць є необґрунтованою. Відповідач зазначає, що отримала вимогу про звільнення приміщення лише 5.02.2019р., при цьому додаткову угоду від 01.01.2019р. вона не підписувала, а 14.02.2019р. позивач спільно з чоловіком вивезли майно з орендованого приміщення у невідомому напрямку. При цьому відповідач наполягає на відсутності підстав для односторонньої відмови від договору позивачем, оскільки не було обставин невнесення орендарем орендної плати протягом трьох місяців підряд, як то передбачено ст. 782 ЦК України. Крім того відповідач зазначає, що за умовами Договору у нього відсутнє зобов`язання щодо сплати комунальних послуг, в зв`язку з чим покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодування витрат на оплату комунальних послуг з водовідведення не передбачено умовами договору та є необґрунтованим. Також відповідач заперечує щодо вимог про стягнення витрат на забезпечення схоронності майна, оскільки вважає, що вимога про відшкодування витрат на його зберігання без відповідного його повернення відповідачу є незаконною та передчасною, а договори укладені між ОСОБА_1 та ПАТ «Алексі» за своїм змістом не свідчать, що вони укладені для зберігання майна відповідача. Крім того відповідач заперечує і щодо стягнення моральної шкоди, зазначаючи про те, що положення укладеного між позивачем та відповідачем Договору не передбачали умови та порядок відшкодування моральної шкоди, отже вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у зв`язку із порушенням відповідачем умов Договору є незаконними, та позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність завданої відповідачем шкоди.

09.12.2019 року до суду від Фізичної особи-підприємця Яковлевої Ольги Олександрівни надійшло клопотання (вх.№ГСОО 2-5997/19) про призначення у справі №916/3244/19 судової почеркознавчої експертизи, відповідно до якого просила суд призначити у справі №916/3244/19 почеркознавчу експертизу; доручити її проведення Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України та поставити на її вирішення питання: "Чи виконаний підпис від імені Яковлєвої Ольги Олександрівни у додатковій угоді від 01.01.2019 року до договору оренди від 03.11.2016 року у нижній частині аркушу біля слів "Яковлева О.А." особисто Яковлєвою Ольгою Олександрівною чи іншою особою?". Підставою для призначення експертиз вказано те, що відповідач заперечує щодо факту укладання нею додаткової угоди від 01 січня 2019 року до договору оренди нежитлового приміщення від 03 листопада 2016 року, якою було збільшено розмір орендної плати.

У судовому засіданні від 09.12.2019 року оголошено протокольну ухвалу в порядку п.3 ч. 2 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України про відкладення підготовчого судового засідання на 27.12.2019 року о 14:30 год.

11.12.2019 року до суду від Фізичної особи-підприємця Яковлєвої Ольги Олександрівни за вх. ГСОО №3786/19 надійшла зустрічна позовна заява до Фізичної особи-підприємця Мирної Ірини Ізрайлівни, в якій позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсною додаткову угоду від 01.01.2019 року до договору оренди нежитлового приміщення від 03.11.2019 року, укладеного між Мирною Іриною Ізрайлівною та Яковлевої Ольгою Олександрівною , а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви Фізична особа-підприємець Яковлєва Ольга Олександрівна стверджує, що у травні 2019р їй було надано можливість ознайомитись із копією додаткової угоди від 01.01.2019 року, під час чого було встановлено, що дана додаткова угода нею не підписувалась, а підпис проставлений від її імені у такій угоді проставлений іншою особою. За таких обставин позивач за зустрічним позовом вважає, що Мирною Іриною Ізрайлівною було порушено права Фізична особа-підприємець Яковлєва Ольга Олександрівна на користування нежитловим приміщенням відповідно до умов договору, яке полягає у розірванні в односторонньому порядку договору у зв`язку із невиконанням умов додаткової угоди від 01.01.2019р. до договору, яка первісним відповідачем не укладалася. З урахуванням викладеного, позивач за зустрічним позовом зазначає, що за відсутності волевиявлення Яковлевої О.О. на укладення додаткової угоди від 01.01.2019р. така додаткова угода є недійсною, в силу приписів ст. 203, 215 ЦК України.

Ухвалою від 16.12.2019 року прийнято зустрічну позовну заяву Фізичної особи-підприємця Яковлєвої Ольги Олександрівни вх. ГСОО №3786/19 від 11.12.2019 року до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом у справі № 916/3244/19; підготовче засідання призначено на раніше визначену дату "27" грудня 2019 р. о 14:30.

19.12.2019р. від позивача надійшла до суду відповідь на відзив, за змістом якої позивач зазначає, що вважає відзив необґрунтованим з тих підстав, що зазначені відповідачем обставини щодо сплати 8000грн частково відповідають дійсності, але сплата цієї суми не має враховуватись при обрахуванні заборгованості, оскільки ця сума виступала як завдаток належного виконання зобов`язань за договором (ст. 570 ЦК). які відповідач порушив, перелік конкретних порушень Договору зазначений у позові, отже, як зазначає позивач, відповідно до ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора, а отже відсутні підстави зарахування зазначеної сплати у рахунок боргу. При цьому позивач вказує, що15000 грн. всупереч умовам Договору були перераховані на рахунок ФОП Мирної І.І., а не передані нарочно, про що Мирна І.І. , дізналася лише у травні 2019 року, тобто Мирна І.І., на момент розторгнення договору взагалі не знала і не могла знати про часткову сплату Яковлевою О.О. будь-яких коштів орендної плати за січень. Не відповідає дійсності також, за думкою позивача, зазначена у відзиві обставина, що відповідач отримала першу вимогу про звільнення приміщення 05.02.2019 року, адже першу вимогу Відповідач отримала 22.01.2019 року, між тим, ані станом на 14.02.2019 року, ані пізніше Відповідач не відповіла на цю претензію.

26.12.2019р. від відповідача до суду надійшли заперечення, за яким вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

27.12.2019 року до суду від Фізичної особи-підприємця Мирної Ірини Ізрайлівни надійшли письмові пояснення (вх. №ГСОО 26892/19), відповідно до якого вона не заперечує щодо призначення судової експертизи, однак просить суд залучити до матеріалів справи документи із зразками підписів Яковлєвої О.О .

У судовому засіданні від 27.12.2019 року оголошено протокольну ухвалу в порядку ч.3 ст.177 Господарського процесуального кодексу України про продовження строку підготовчого провадження на тридцять днів та протокольну ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 03.02.2020 року о 14:00 год.

03.02.2020 року до суду від Фізичної особи-підприємця Мирної Ірини Ізрайлівни надійшла заява (вх. №ГСОО 2674/20) в порядку ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач зазначив, що з моменту відкриття провадження позивач продовжує нести витрати, пов`язані із зберіганням майна Яковлевої О.О. на суму 10000 грн. (за грудень 2019 року та січень 2020 року). На підтвердження вказаних витрат, до заяви додані відповідні акти, рахунками та квитанціями.

Враховуючи, що вищевказану заяву, позивачем подано в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України, суд здійснює розгляд позовних вимог в редакції заяви позивача від 03.02.2020р. вх. ГСОО №2674/19.

Ухвалою суду від 06.02.2020 року, клопотання Фізичної особи-підприємця Яковлєвої О.О. за вх. №2-5997/19 від 09.12.2019 року було задоволено та призначено у справі №916/3244/19 судову почеркознавчу експертизу проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

24.02.2020 року разом із супровідним листом справу №916/3244/19 було надіслано до експертної установи.

22.06.2020 року до Господарського суду Одеської області разом із супровідним листом (вих. №20-1362 від 02.06.2020р.) надійшов від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №20-1362 від 02.06.2020 р. та повернуто матеріали справи №916/3244/19.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.06.2020р. було поновлено провадження у справі та призначено проведення підготовчого засідання на 24.07.2020р.

24.07.2020р. від ФОП Яковлевої О.О. надійшло клопотання про призначення повторної експертизи, яке відповідач за первісним позовом обґрунтовував тим, що вважає висновок необгрунтованим та неповним, оскільки, за його думкою, всупереч вимогам ст. ст. 69, 98 ГПК України та п. 1.1, п. 1.3 Науково-методичних рекомендацій експертом не були досліджені умовно-вільні зразки підпису Яковлевої, оскільки про це не зазначено в експертному висновку. Крім того, відповідач зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь які відормості про наявність письмової вказівки (доручення) керівника експертної установи на проведення експертизи, недотримано вимог щодо оформлення висновку та протиправно експертом змінено питання.

24.07.2020 від ФОП Мирної М.І. надійшла заява (вх. ГСОО №19659/20) про збільшення позовних вимог, в порядку ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій позивач зазначив, що з моменту відкриття провадження позивач продовжує нести витрати, пов`язані із зберіганням майна Яковлевої О.О. на суму 10000 грн. (за березень 2020 року та лютий 2020 року), в зв`язку з чим в частині позовних вимог, що стосується стягнення витрат на забезпечення схоронності майна просить стягнути 65 000 грн.

Враховуючи, що вищевказану заяву, позивачем подано в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України, суд здійснює розгляд позовних вимог в редакції заяви позивача від 24.07.2020р. вх. ГСОО №19659/20.

В судовому засіданні 24.07.2020р., з метою надання представникам сторін ознайомитись з наданими клопотаннями, судом було оголошено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи на 04.08.2020р.

03.08.2020р. до суду надійшли заперечення позивача на клопотання відповідача про призначення повторної експертизи, за якими позивач просив відмовити у його задоволенні, оскільки вважає, що відповідач не довів наявність підстав для призначення повторної експертизи, а наведені порушення є надуманими.

04.08.2020р. від ФОП Яковлевої О.О. надійшло клопотання про призначення додаткової експертизи для встановлення факту внесення змін до договору, або відповідності дати проставлення підпису на додатковій угоді даті такої угоди. При цьому у даному клопотанні відповідачем було наведено коло питань, які відповідач вважає за доцільне поставити перед судовою технічною експертизою документів.

У судовому засіданні 04.08.2020р., за результатом розгляду клопотання відповідача про призначення повторної експертизи, судом було протокольною ухвалою відмовлено у його задоволенні, з огляду на те, що відповідачем не наведено належних обґрунтувань наявності сумнівів у правильності висновку експерта, необґрунтованості висновку та суперечності іншим матеріалам справи.

Також у судовому засіданні 04.08.2020р. було розглянуто клопотання відповідача про призначення додаткової експертизи та протокольною ухвалою відмовлено у його задоволенні з огляду на те, що у клопотанні фактично поставлені нові питання нової експертизи, які не пов`язані з неповнотою та неясністю висновку експерта.

У судовому засіданні 04.08.2020р. було оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 14.08.2020р., а також було задоволено усне клопотання Яковлевої О.О. про виклик у судове засідання експерта Римаревского І.Г.

Ухвалою від 04.08.2020р. було викликано судового експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Римаревського Ігоря Григоровича у судове засідання 14.08.2020р. для надання пояснень стосовно висновку виготовленого ним висновку.

У судове засідання 14.08.2020р. з`явився судовий експерт, ним було надано усні пояснення щодо його висновку та надано відповідні роз`яснення на поставлені відповідачем питання. В даному засіданні було оголошено перерву до 14.09.2020р.

В судовому засіданні 14.09.2020р. було оголошено перерву до 16.09.2020р.

В судовому засіданні 16.09.2020р. за участю представників сторін було оголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 28.09.2020р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

В силу ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (п.2.ст. 2 ГПК України).

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

За приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається із змісту позову та доданих до нього документів, 03.11,.2016 року між Фізичною особою-підприємцем Мирною Іриною Ізрайлівною (надалі - позивач, орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Яковлевою Ольгою Олександрівною (надалі - відповідач, орендар), був укладений Договір оренди нежитлового приміщення, за яким орендодавець зобов`язався передати, а орендар прийняти у тимчасове користування нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 98.1 кв.м. (надалі - Договір).

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що при підписанні договору орендодавець передає орендарю всі необхідні документи для оформлення дозвільних документів, а також для самостійного оформлення на ім`я орендатора договорів на надання комунальних послуг (ВЄР, вивіз сміття, інтернет, охорона, сигналізація та ін). Орендатор приймає приміщення до 05.12.2016р. за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною цього Договору. Договір починає свою дію з дати його підписання та діє до 31 жовтня 2019 року.

Згідно з п. 2.3 Договору визначено, що орендар за закінченням строку дії Договру, або у разі його дострокового розірвання зобов`язаний повернути приміщення за актом приймання-передачі орендодавцю. Також орендар зобов`язаний до дати повернення приміщення провести всі остаточні розрахунки з організаціями, що надають йому комунальні та інші послуги та надати орендодавцю документи, що підтверджують відсутність заборгованості за комунальними та іншими розрахунками.

Повернення приміщення здійснюється на момент закінчення дії даного договору або його дострокового розірвання. Орендар зобов`язаний звільнити приміщення та передати його орендодавцю за актом приймання-передачі (п. 2.4 Договору).

Пунктом 3.1 Договору встановлено, що за користування приміщенням орендар, незалежно від результатів своєї господарської діяльності, щомісячно сплачує орендодавцю суму у розмірі 8000 грн. В орендну плату включено всі витрати по оплаті за електроенергію, водопостачання та каналізацію.

Орендодавець надає орендарю пільговий період для встановлення обладнання з грудня 2016р. по 03.01.2017р. (включно) з орендною платою 10 грн (п. 3.2 Договору).

Відповідно до п. 3.3 Договору визначено, що в день підписання даного Договору оренди, орендар зобов`язується здійснити оплату пільгового періоду у розмірі 10 грн. та оплату за останній місяць оренди за даним Договором у розмірі 8000 грн. Оплату за неповний місяць січень 2016 у розмірі 7225, 81грн. орендар здійснює в момент підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення. Оплата здійснюється шляхом передачі грошей на руки орендодавцю.

Наступна орендна плата, незалежно від результатів своєї господарської діяльності, вноситься орендарем щомісяця з 1 по 5 число поточного місяця, за поточний місяць, шляхом передачі грошових коштів на руки орендодавцю. Наприкінці місяця орендодавець та орендар підписують акт виконаних робіт, що підтверджує повне виконання умов договору з обох сторін та відсутність претензій орендодавця до орендаря по орендній платі (п. 3.4 Договору).

Пунктом 3.5 Договору сторони визначили, що з урахуванням можливих змін економічної ситуації на ринку нерухомості орендодавець залишає за собою право, за взаємною спільною домовленістю з орендарем, змінювати орендну плату один раз на рік, наприкінці кожного року дії договору. Всі зміни з орендної плати оформлюються у вигляді додаткових угод, які є невід`ємною частиною даного договору та підписуються обома сторонами. З 1 жовтня по 15 жовтня 2017р. сторони зобов`язані зустрітися та узгодити вартість оренди на другий рік. Після домовленості сторін підписується додаткова угода до договору про зміну або незміну орендної плати на другий рік дії договору. З 1 жовтня 2018р по 15 жовтня 2018р. сторони зобов`язані зустрітися і узгодити вартість оренди на третій рік дії договору та підписати додаткову угоду про зміну або незміну орендної плати на третій рік дії договору. Ці угоди є невід`ємною частиною даного Договору оренди. Після підписання додаткової угоди про збільшення орендної плати, орендодавець в останній місяць першого або другого року дії договору оренди окрім орендної плати доплачує різницю між орендною платою за останній місяць, яку здійснено при підписанні договору оренди та орендною платою до даної додаткової угоди. При відмові орендаря від підписання вищевказаних додаткових угод про зміну чи незміну орендної плати, договір вважається розірваним за взаємною згодою сторін. В такому разі, днем розірвання договору вважається останній день першого року оренди (30.11.2017р.) та відповідно останній день другого договору оренди (30.11.2018р.) за даним Договором.

Серед обов`язків орендодавця у даному Договорі (п.4.1 Договору), зокрема, передбачено: своєчасно вносити орендну плату в порядку та розмірі, передбаченому даним Договором (п.п. 4.1.2); забезпечувати безперешкодний доступ орендодавця чи його представників до орендованого приміщення в робочий час з метою контроля дотримання цільового використання приміщення та контролю технічного стану приміщення (п.п. 4.1.10).

Права орендаря передбачені у п. 4.2 Договору, серед яких, зокрема, у разі закінчення Договору оренди чи його дострокового припинення, демонтувати від`ємні поліпшення та торгове обладнання, якщо вони можуть бути коректно відділені від приміщення без заподіяння шкоди (п.п. 4.2.2).

Пунктом 5.1 Договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за даним Договором сторони несуть відповідальність, відповідно до діючого законодавства України та даного Договору.

У разі невиконання п. 2.4 даного Договору з вини орендаря, орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від місячної суми оренди за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 7.2 Договору передбачено, що дострокове одностороннє розірвання за ініціативи орендодавця даного Договору з повідомленням про це орендаря допускається у випадках, зокрема: прострочення внесення орендарем орендної плати за користування приміщенням більше ніж на 10 днів (з вини орендаря); у разі не підписання орендарем додаткової угоди про зміну чи незміну ціни на умовах визначених в п. 3.5 Договору.

04.12.2016р. сторонами Договору було укладено додаткову угоду до договору, за умовами якої сторони дійшли згоди додати до пункту 3.1 договору оренди та викласти в наступній редакції: «Також орендар зобов`язується компенсувати передплату за електроенергію на підставі рахунку, згідно з правилами РЕМ та договору на споживання електроенергії».

18.02.2017р. між сторонами також було укладено додаткову угоду до вищевказаного Договору оренди, за якою сторони дійшли до взаємної згоди змінити пункт 3.1 та додати до пункту 3.4 Договору оренди та викласти в наступній редакції:

« 3.1. За тимчасове користування приміщенням орендар, незалежно від результатів своєї господарської діяльності, щомісяця сплачує орендодавцю суму у розмірі 15 000 грн. Орендар зобов`язаний в найкоротші строки оформити на своє ім`я договори «ВЭР», на вивіз сміття, інтернет, охорону, сигналізацію та інше та сплачувати їх самостійно.»

« 3.4. Наступна орендна плата, незалежно від результатів своєї господарської діяльності, вноситься орендарем щомісяця з 1 по 5 число поточного місяця, за поточний місяць, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендодавця.»

15.04.2017р. між сторонами Договору знову було укладено додаткову угоду до даного Договору, за якою сторони дійшли до взаємної згоди змінити пункт 3.1 та додати до пункту 3.4 Договору оренди та викласти в наступній редакції:

« 3.1. За тимчасове користування приміщенням орендар, незалежно від результатів своєї господарської діяльності, щомісяця сплачує орендодавцю суму у розмірі 15 000 грн. Орендар зобов`язаний в найкоротші строки оформити на своє ім`я договори «ВЭР», на вивіз сміття, інтернет, охорону, сигналізацію та інше та сплачувати їх самостійно.»

« 3.4. Наступна орендна плата, незалежно від результатів своєї господарської діяльності, вноситься орендарем щомісяця з 1 по 5 число поточного місяця, за поточний місяць, шляхом передачі коштів на руки орендодавця.»

15.10.2017р. між сторонами Договору знову було укладено додаткову угоду до даного Договору, за якою сторони дійшли до взаємної згоди не змінювати згідно п. 3.5 договору, орендну плату на другий рік оренди, узгодженої в додатковій угоді від 15.04.2017р. та залишити її у розмірі 15 000грн.

05.12.2018р. між сторонами Договору було складено акт виконаних робіт, за яким орендодавець підтвердив, що орендар в повному обсязі виконав взяті на себе грошові зобов`язання по сплаті орендної плати, згідно з додатковою угодою від 15.04.2017р. Вартість оренди за грудень 2018 р., згідно п. 3.1 Договору, складає 15 000 грн. Також сторони цим актом підтвердили, що по виконанню взятих на себе зобов`язань за умовами договору за грудень 2018р. претензій одна до одної не мають.

За наявною у матеріалах справи спірною додатковою угодою від 01.01.2019р. до Договору оренди від 03.11.2016р., сторони погодили, з урахуванням економічної ситуації на ринку нерухомості в м. Одесі, значної зміни цін на нерухомість, сторони дійшли взаємної згоди щодо зміни орендної плати, вказаної в додатковій угоді від 15.04.2017р. та змінили розмір орендної плати, визначений в додатковій угоді від 15.04.2017р. та встановили за січень 2019р. орендну плату у розмірі 45 000 грн.

Пунктом 2 даної додаткової угоди до Договору оренди від 03.11.2016р. визначено, що дана угода є невід`ємною частиною Договору оренди, набирає чинності з моменту її підписання та діє протягом строку дії Договору. Всі інші умови Договору не змінюються у даній угоді, є діючими у попередній редакції і сторони підтверджують їх обов`язковість для себе (п.3 додаткової угоди).

З урахуванням того, що у зв`язку із запереченнями ФОП Яковлевої О.О. щодо підписання даної додаткової угоди, за клопотанням відповідача у справі було проведено судову почеркознавчу експертизу щодо приналежності відповідачу підпису на даній угоді та за результатом проведеного експертного дослідження встановлено, що підпис на угоді виконаний безпосередньо орендарем - Яковлевою О.О., суд вважає дану додаткову угоду від 01.01.2019р. належним доказом, визнає встановленою обставину укладення додаткової угоди від 01.01.2019р. між сторонами у справі та відхиляє заперечення відповідача щодо її не укладення, як необґрунтовані та спростовані проведеною судовою експертизою.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно ч. 2 та 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються; у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Положенням ст. 654 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як вбачається із змісту п. 7.2 Договору оренди нежитлового приміщення від 03.11.2016р., дострокове одностороннє розірвання за ініціативи орендодавця даного Договору з повідомленням про це орендаря допускається у випадках, зокрема: прострочення внесення орендарем орендної плати за користування приміщенням більше ніж на 10 днів (з вини орендаря); у разі не підписання орендарем додаткової угоди про зміну чи незміну ціни на умовах визначених в п. 3.5 Договору.

Як зазначає позивач, 18.01.2019р. відповідачу було надіслано повідомлення про розірвання Договору оренди від 03.11.2016р., за змістом якого позивач повідомив відповідача, що прибуде у приміщення 31.01.2019р. для приймання приміщення за актом приймання передачі (а.с.34-35, т І).

Між тим відповідач заперечує щодо отримання даного повідомлення, оскільки в підтвердження його надіслання позивачем до матеріалів справи надано копію накладної та кур`єрської накладної (а.с. 38, т. І), з яких вбачається, що Яковлевій О.О. було надіслано та вручено 22.01.2019р. невідомі документи, а не повідомлення про розірвання договору. Позивачем даний факт не спростовано.

З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами вручення 22.01.2019р. ФОП Яковлевій О.О. саме повідомлення про розірвання договору, в зв`язку з чим суд вважає спростованою дану обставину, з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, 04.02.2019р. Мирною І.І. було складено вимогу про звільнення приміщення у зв`язку з припиненням дії договору оренди, за якою Мирна І.І. вимагала звільнити належне їй приміщення, враховуючи, що Договір оренди від 03.11.2016р. є припиненим та існує непогашена заборгованість по орендній платі, керуючись при цьому п. 7.2 Договору та ст. 785 ЦК України, (а.с.36-37, т. І).

За наявної в матеріалах справи кур`єрської накладної вбачається, що вимога про звільнення приміщення була вручена за адресою орендованого приміщення ОСОБА_4 05.02.2019р. (а.с.40, т. І).

Між тим, Яковлева О.О. не заперечує отримання нею даної вимоги про звільнення саме 05.02.2019р., отже суд вважає дану обставину доведеною належними доказами.

Як встановлено судом, заявляючи вимогу про стягнення орендної плати у розмірі 30 000 грн. за січень 2019 року, позивач виходить з того, що не маючи претензій щодо порядку сплати орендної плати за січень 2019р., має претензії щодо розміру здійсненої проплати, а саме зазначає, що відповідач сплатив орендну плату за січень частково - у сумі 15 000грн, а 30 000 залишилось несплаченими.

При з`ясуванні даних обставин судом встановлено, що, згідно платіжного доручення №192 від 15.01.2019р. ФОП Яковловою О.О. було перераховано на розрахунковий рахунок ФОП Мирної І.І. 15 000 грн. орендної плати за січень 2019р., згідно договору від 03.11.2016р. (а.с. 165, т. І).

При цьому, як зауважує відповідач, відповідно до п. 3.3 Договору, у день підписання Договору орендар сплатив 8000 грн за останній місяць користування приміщенням.

Дані обставини позивачем не спростовані, та навіть підтверджуються наданим до позову повідомленням про розірвання договору від 18.01.2019р., в якому позивачем запропоновано, що внесена орендна плата за останній місяць, відповідно до п. 3.3. Договору, буде врахована у платіж за січень 2019р.

Разом з тим, суд зауважує, що твердження позивача, викладені у відповіді на відзив, про те що вказана сума у розмірі 8000 грн, сплачена на підставі п. 3.3 Договору, виступала як завдаток належного виконання зобов`язань за договором, відповідно до ст. 570 ЦК України, є необґрунтованим та безпідставним.

Так, відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Статтею 570 Цивільного кодексу України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, враховуючи, що сторонами у Договорі оренди від 03.11.2016 не було визначено, що оплата за останній місяць у розмірі 8000грн. є завдатком, то дана сума вважається авансом, тобто звичайною сумою попередньої оплати за договором.

Крім того, відповідач стверджує, що в зв`язку з належним виконанням ним п. 3.5 Договору, в частині внесення різниці за останній місяць користування приміщенням, після підписання додаткової угоди від 15.10.2017р. про збільшення розміру орендної плати до 15 000 грн., відповідачем було сплачено ще 7 000 грн у день підписання угоди, відповідно умов п. 3.3 Договору, та разом з внеском у розмірі 8000 грн, на підставі п. 3.3. Договору, загальний розмір оплаченого останнього місяця користування приміщенням становив 15 000 грн.

Враховуючи наявні у Договорі від 03.11.2016р. умови, щодо здійснення оплати орендної плати шляхом передачі грошових коштів орендодавцю на руки, що позбавляє сторін надати в підтвердження або спростування вказаних обставин відповідні докази (платіжні доручення, виписки банку, касовий ордер тощо), суд, не надаючи оцінки правомірності здійснення розрахунків в такому вигляді, зазначає, що, з урахуванням підписання сторонами акту виконаних робіт від 05.12.2018р. та відсутності зауважень з боку орендодавця щодо невиконання орендарем умов п. 3.5 Договору, після укладення додаткової угоди про збільшення розміру орендної плати до 15 000 грн., вважає, що обставина внесення орендарем за останній місяць оренди, орендної плати у загальному розмірі 15 000 грн (8000грн+7000грн), на підставі пунктів 3.3, 3.5 Договору, є встановленою, з огляду на більшу вірогідність наведених відповідачем доводів та аргументів.

З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості з орендної плати за січень 2019 року та, з урахуванням здійснених відповідачем проплат орендної плати у січні 2019 року у розмірі 15000грн. та проплат за останній місяць оренди у загальному розмірі 15 000 грн, на підставі п. 3.3, 3.5 Договору, задовольняє позовні вимоги щодо стягнення з ФОП Яковлевої О.О. заборгованості по орендній платі за січень 2019р. у розмірі 15 000 грн.

Разом з тим, суд зауважує, що згідно до змісту укладеної між сторонами додаткової угоди від 01.01.2019р. вбачається, що сторони погодили зміну розміру орендної плати, визначеної у додатковій угоді від 15.04.2017р. та змінили розмір встановленої орендної плати, лише на січень 2019р., отже суд вважає, неправомірним нарахування позивачем, на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, неустойки за 14 днів лютого 2019р. виходячи із розміру орендної плати 45 000грн.

При цьому суд зауважує, відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України визначено, що, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Надаючи оцінку правомірності заявленої неустойки, суд зазначає, що законодавець застосовує термін "негайно" для визначення строку для повернення речі. "Негайно" означає повернення речі одразу після припинення договору. Між тим, якщо повернення речі пов`язано з певними підготовчими діями (вивіз речей наймача із приміщення; прибирання квартири; вилучення поліпшень, які є віддільними від речі та зроблені наймачем тощо), здійснення таких дій має бути проведено до припинення договору найму.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджено, що орендар отримав належним чином надіслану вимогу про звільнення приміщення та про одностороннє розірвання договору орендарем лише 05.02.2019р., суд вважає нарахування неустойки на підставі ст. 785 ЦК України за 14 днів лютого місяця 2019 року неправомірним, оскільки з урахуванням права орендаря, передбаченого п. 4.2.2 Договору, на демонтаж від`ємних поліпшеннь та торгового обладнання, здійснення таких дій мало бути проведено до припинення договору найму, з урахуванням надання орендарю розумних строків для вчинення відповідних дій.

При цьому, суд зауважує, що твердження позивача про припинення дії договору 01.02.2019р. не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наявними у матеріалах доказами отримання відповідачем вимоги про звільнення приміщення лише 05.02.2020р.

Разом з тим, посилання позивача на обізнаність орендаря про необхідність звільнити приміщення до моменту отримання вимоги 05.02.2019р. є необгрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні вимог ФОП Мирної І.І. щодо стягнення з відповідача 45 000грн неустойки, на підставі ст. 785 ЦК України.

При цьому суд зауважує, що не надає правової оцінки правомірності підстав розірвання укладеного між сторонами у справі Договору оренди від 03.11.2016р.

В підтвердження звільнення відповідачем приміщення 14.02.2019р., позивачем не надано до матеріалів справи належних та обґрунтовуючих доказів, разом з тим, відповідачем дана обставина не заперечується, а отже вважається встановленою.

Разом з тим, суд вважає неправомірною та такою, що не підлягає задоволенню вимогу про стягнення витрат на забезпечення схоронності майна відповідача у розмірі 65 000грн.

Так, за умовами укладеного Договору оренди від 03.11.2016р. у разі закінчення Договору оренди чи його дострокового припинення, сторонами передбачено право орендаря демонтувати від`ємні поліпшення та торгове обладнання, якщо вони можуть бути коректно відділені від приміщення без заподіяння шкоди (п.п. 4.2.2).

Як вбачається із наявних у матеріалах справи доказів та пояснень відповідача, ніяких доручень позивачу щодо вивезення та зберігання майна, що знаходилось у орендованому приміщенні, відповідач не надавав, більш того, відповідач стверджує про не надання йому можливості вивезти належне йому обладнання з орендованого приміщення, з приводу чого між сторонами існують певні спори.

Разом з тим, суд зауважує, що з урахуванням того, що між сторонами у справі був укладений Договір оренди від 03.11.2016р., за п. 1.3 якого сторонами обумовлено, що орендар буде використовувати орендоване приміщення для організації роботи пекарні-кондитерської, кафе, магазину продовольчих та непродовольчих товарів, та за умови наявного права орендаря на демонтаж поліпшень та обладнання, незрозумілим є посилання позивача на норми ст. 339 ЦК України.

Крім того, суд зазначає, що надані до позовної заяви договори оренди від 15.02.2019р. №61 та №62, укладені між ПП «Алексі» та громадянином ОСОБА_1 про передачу йому в тимчасове користування приміщень №13 та №14 для використання орендарем в своїй господарській діяльності, не можуть вважатись належними доказами понесення ФОП Мирною І.І. будь яких витрат, оскільки позивачем не доведено обгрунтованість своїх вимог та обставин правомірності передачі майна відповідача на зберігання.

Отже, з урахуванням того, що у позивача відсутні правові підстави для зберігання майна відповідача та позивачем не доведено належними та допустимими доказами понесення збитків в зв`язку із знахідкою речей відповідача, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення витрат на забезпечення схоронності майна відповідача у розмірі 65 000грн.

Щодо заявлених позивачем вимог на відшкодування витрат на сплату заборгованості за комунальні послуги, а саме послуг за водовідведення у розмірі 24492,52 грн суд зазначає:

Пунктом 3.1 Договору від 03.11.2016р. було встановлено, що за користування приміщенням орендар, незалежно від результатів своєї господарської діяльності, щомісячно сплачує орендодавцю суму у розмірі 8000 грн. В орендну плату включено всі витрати по оплаті за електроенергію, водопостачання та каналізацію.

Між тим, за додатковою угодою від 15.04.2017р., сторони змінили пункт 3.1 та виклали його в наступній редакції: «За тимчасове користування приміщенням орендар, незалежно від результатів своєї господарської діяльності, щомісяця сплачує орендодавцю суму у розмірі 15 000 грн. Орендар зобов`язаний в найкоротші строки оформити на своє ім`я договори «ВЭР», на вивіз сміття, інтернет, охорону, сигналізацію та інше та сплачувати їх самостійно.»

Отже, за змістом даного пункту не вбачається обов`язку відповідача відшкодовувати будь-які витрати за водовідведення.

При цьому, на підтвердження існування у відповідача даного обов`язку, позивачем не надано до матеріалів справи укладеного орендарем на своє ім`я будь якого договору з водопостачання. При цьому відповідач також заперечує щодо укладення договору на водопостачання або водовідведення на своє ім`я.

Між тим, твердження позивача про те, що під терміном «ВЕР» необхідно розуміти поворотньо-експлуатаційні витрати до яких відноситься водовідведення є необґрунтованим, оскільки у чинному законодавстві та у самому Договорі визначення такого терміну відсутнє.

Враховуючи викладене, суд зауважує, що з урахуванням відсутності будь-яких претензій з боку орендодавця протягом всього строку дії договору щодо необхідності відшкодування витрат на водопостачання або водовідведення, суд вважає недоведеною позивачем наявність у відповідача обов`язку щодо відшкодування послуг з водопостачання/водовідведення за укладеним орендодавцем договором з ТОВ «Інфокс», філія «Інфоксводоканал».

Отже, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат на оплату комунальних послуг за водовідведення у розмірі 24 495,52грн., з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Щодо вимоги ФОП Мирної І.І про стягнення 50 000 грн моральної шкоди, на підставі ст. 23 ЦК України, суд зазначає:

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

3. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 1167 ЦК визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Наявність вини заподіювача шкоди презюмується. За загальною презумпцією вини в цивільному праві, встановленою, зокрема ст. 614 ЦК, відсутність вини доводиться заподіювачем шкоди.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Разом із тим, порушення прав ФОП Мирної І.І. не знайшло свого підтвердження за результатами розгляду даної справи, в зв`язку з чим підстави для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн - відсутні.

За результатом розгляду вимог зустрічної позовної заяви Яковлевої О.О. до Фізичної особи-підприємця Мирної І.І., в якій позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсною додаткову угоду від 01.01.2019 року до договору оренди нежитлового приміщення від 03.11.2019 року, суд, з урахуванням того, що судом визнано встановленою обставину укладення додаткової угоди від 01.01.2019р. між сторонами у справі та відхилено заперечення відповідача щодо її не укладення, як необґрунтовані та спростовані проведеною судовою експертизою, суд доходить висновку про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви у повному обсязі.

При цьому, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Між тим, суд вважає за необхідне окремо наголосити, що добросовісність у правовідносинах означає здійснення сторонами заходів, спрямованих на уникнення правопорушення.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача та відповідача пропорційно розміру задоволених судом вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця Мирної Ірини Ізрайлівни ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Яковлєвої Ольги Олександрівни ( АДРЕСА_2 , ід. код НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Мирної Ірини Ізрайлівни ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 ) 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. заборгованості з орендної плати.

3. В решті позову відмовити.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Яковлєвої Ольги Олександрівни ( АДРЕСА_2 , ід. код НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Мирної Ірини Ізрайлівни ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 ) 225 (двісті двадцять п`ять) грн. судового збору.

5. У задоволенні зустрічного позову Фізичної особи-підприємця Яковлєвої Ольги Олександрівни ( АДРЕСА_2 , ід. код НОМЕР_2 ) відмовити у повному обсязі.

6. Судові витрати понесені позивачем за зустрічним позовом відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його підписання.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст складено 28 вересня 2020 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська