РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.09.2020Справа № 910/3579/20

Суддя Господарського суду міста Києва Ягічева Н. І., при секретарі судового засідання Гарашко Т.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали господарської справи

За позовом Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" (вул. Михайла Бойчука, 4-Б, м. Київ, 01103, )

до Обслуговуючого кооперативу "Промінь-Київ" (вул. Уманська, м. Київ, 03049, )

про стягнення 108 345, 34 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 19.06.2020 №475/01)

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" до обслуговуючого кооперативу "Промінь-Київ" про стягнення заборгованості в розмірі 56 459,44 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором постачання природного газу (для споживачів, що не є побутовими) № 221239/Е від 03.01.2017 року, зокрема, у визначені договором строки не здійснив оплату вартості поставленого йому позивачем природного газу, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

04.05.2020 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що правовідносини між сторонами припинені станом на 03.01.2017, договір №221239/Е та акти на виконання його умов є фіктивними, а зобов`язання за вказаним договором сторонами не виковувалися.

Разом з відзивом на позовну заяву відповідач також подав заяву про відвід судді Мудрого С.М.

Ухвалою від 14.05.2020 самовідвід судді Мудрого С.М. задоволено.

За наслідками повторного автоматизованого розподілу справи № 910/3579/20, остання передана для розгляду судді Ягічевій Н.І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2020 року прийнято справу №910/3579/20 до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 17.06.2020 року.

21.05.2020 відповідач подав доповнення до відзиву, де, зокрема, зазначив про переплату ним суми за спожитий газ та відсутність заборгованості перед позивачем.

21.05.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, де він зазначив, що зобов`язання за договором №221239/Е від 03.01.2017 виконувалися, при цьому договір та акти до нього підписані уповноваженим представником відповідача та не спростовується висновком спеціаліста Михайлова В.М. №20 від 14.08.2019, також позивач мав право укладати господарські договори на постачання природного газу та не порушував вимоги Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності".

17.06.2020 позивачем подані письмові пояснення щодо розрахунку сум, заявлених до стягнення.

У підготовчому засіданні 17.06.2020 судом оголошено перерву до 29.07.2020.

24.06.2020 позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду, та згідно якої ціна позову становить 108 345, 34 грн.

29.07.2020 відповідач подав до суду клопотання про застосування строків позовної давності щодо додаткових позовних вимог згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог від 19.06.2020 за актами приймання-передачі від 31.01.2017 та від 28.02.2017.

29.07.2020 відповідачем подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для визначення питання належності підпису на акті приймання-передачі від 28.02.2017.

29.07.2020 від відповідача надійшли доповнення до відзиву №2, в яких відповідач просив суд відмовити суд у задоволенні позовних вимог, оскільки у заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач заявив додаткову вимогу, при цьому відповідач розрахувався з позивачем за спожитий ним газ у повному обсязі, до того ж заявлена позовна вимога спростовується умовами договору №221239/Е від 03.01.2017, оскільки постачання газу продовжувалось до березня 2017 року, крім того висновком судового експерта встановлено, що підписи від імені голови Обслуговуючого кооперативу "Промінь-Київ" Заневського Ю.В. на актах прийому-передачі вчинені іншою особою.

У підготовчому засіданні 29.07.2020 судом оголошено перерву до 06.08.2020.

05.08.2020 від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про призначення експертизи, мотивовані тим, що позивач не змінював період стягнення заявлених позовних вимог (березень-серпень 2017), фактичний об`єм поставленого газу, що підлягає сплаті відповідачем підтверджується актом приймання-передачі газу, що складається на підставі даних Оператора ГРМ та комерційних вузлів обліку газу.

Також, 05.08.2020 від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, які обґрунтовані, зокрема, тим, що позивач не змінював періоду, за який проводиться стягнення заборгованості (березень-серпень 2017) та не заявляв будь-яких додаткових вимог, а збільшеніня розміру позовних вимог відбулось у зв`язку з врахуванням виключно платежів з призначенням платежу по Договору, а також враховуючи умови п. 4.6.4. Договору.

06.08.2020 від відповідача до суду повторно надійшли доповнення до відзиву №2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі №910/3579/20 судової почеркознавчої експертизи, закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/3579/20 до судового розгляду по суті на 03.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 судове засідання відкладено на 17.09.2020.

У судовому засіданні 17.09.2020 представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили задовольнити, в свою чергу представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні 17.09.2020 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Дочірнім підприємством "КиївГазЕнерджи" (далі - Позивач; Постачальник) та Обслуговуючим кооперативом "Промінь-Київ" (далі - Відповідач; Споживач) укладено Договір постачання природного газу (для споживачів, що не є побутовими) № 221239/Е від 03.01.2017 (далі - Договір).

Пунктом 1.1. Договору встановлено, що Постачальник зобов`язується передати у власність Споживачу в 2017 році природний газ в об`ємах і порядку, передбачених цим Договором, а Споживач зобов`язується прийняти та своєчасно оплатити Постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених Договором.

Відповідно до п. 2.6. обсяг переданого (спожитого) газу за розрахунковий період (п. 4.3. Договору), що підлягає оплаті Споживачем, визначається на межі балансової належності між Оператором ГРМ та Споживачем на підставі даних комерційних вузлів обліку (лічильників газу), визначених в заяві-приєднанні до договору розподілу природного газу, укладеного між Оператором ГРМ та Споживачем, а також з урахуванням процедур, передбачених Кодексом ГРС.

Згідно п. 2.7. Договору фактичний об`єм поставленого у розрахунковому періоді газу, що підлягає оплаті Споживачем, підтверджується підписаним між Постачальником та Споживачем актом приймання-передачі газу, що складається на підставі даних Оператора ГРМ та комерційних вузлів обліку газу.

Відповідно до п. 2.8. Договору акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків Споживача з Постачальником.

Відповідно до п. 4.6.1. Договору оплата вартості планового об`єму поставки газу здійснюється Споживачем до 25 числа місяця, що передує місяцю поставки на умовах 100% попередньої оплати планового об`єму постачання газу, визначеного в п. 1.2. Договору.

Підпунктом 4.6.3. Договору передбачено, що у випадку недоплати вартості природного газу за розрахунковий період Споживач проводить остаточний розрахунок до 10 (десятого) числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно п. 4.6.4. Договору у разі переплати Споживачем за фактично спожитий газ, сума переплати зараховується Постачальником в рахунок оплати газу в наступному розрахунковому періоді.

Датою оплати є дата зарахування коштів на рахунок Постачальника (п. 4.6.6. Договору).

У разі відсутності узгодженого Сторонами графіка погашення заборгованості або договору про реструктуризацію заборгованості, Постачальник має право грошові кошти, отримані від Споживача за газ в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості Споживача за цим Договором відповідно до календарної черговості її виникнення (п. 4.9. Договору).

Відповідно до п. 5.3.4. Споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати Постачальнику вартість поставленого газу на умовах та в обсягах, визначених Договором.

Договір набирає чинності з дати його підписання, діє в частині постачання газу з 01.01.2017 до 31.12.2017, а в частині проведення розрахунків - до повного їх завершення, (п. 10.1. Договору).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору, ним за період з січня 2017 року по серпень 2017 року включно поставлено, а відповідачем прийнято природний газ, що підтверджується актами прийому-передачі газу з січня 2017 року по серпень 2017 року. Проте відповідач свої зобов`язання за договором щодо своєчасної та повної оплати виконав лише частково, у зв`язку з чим у відповідача виникла перед позивачем заборгованість за поставку природного газу у період з березня 2017р. по серпень 2017р. у сумі 74 300, 61 грн, крім того за прострочення виконання зобов`язання позивачем за вищевказаний період заявлено до стягнення 9 708, 25 грн пені, 6878, 07 грн 3% річних та 6 878, 07 грн інфляційних втрат.

Відповідач, в свою чергу, заперечує проти позову, одночасно посилаючись на те, що правовідносини між сторонами припинені станом на 03.01.2017, договір №221239/Е та акти на виконання його умов є фіктивними, а зобов`язання за вказаним договором сторонами не виковувалися, у заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач заявив додаткову вимогу, при цьому відповідач розрахувався з позивачем за спожитий ним газ у повному обсязі, до того ж заявлена позовна вимога спростовується умовами договору №221239/Е від 03.01.2017, оскільки постачання газу продовжувалось до березня 2017 року, крім того висновком судового експерта встановлено, що підписи від імені голови Обслуговуючого кооперативу "Промінь-Київ" Заневського Ю.В. на актах прийому-передачі вчинені іншою особою.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 цієї ж статті унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Як встановлено судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів, позивачем на виконання умов Договору здійснювалось постачання природного газу, що підтверджується, зокрема, актами прийому-передачі: від 31.01.2017, від 28.02.2017, від 31.03.2017, від 30.04.2017, від 31.05.2017, від 30.06.2017, та від 31.07.2017, підписаними уповноваженими представниками сторін Договору та скріплені печатками на загальну суму 160 300, 61 грн, довідкою Акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" вих. № 47282 від 03.06.2020, а також листом Акціонерного товариства "Київгаз" №2225/09-1 від 03.08.2020.

Відповідач же в порушення взятих на себе зобов`язань за Договором №190/111-05 від 24.10.2019 оплату фактично спожитого газу за наданими постачальником актами прийому-передачі (з березня 2017р. по серпень 2017р. включно) в повному обсязі не здійснив.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів обсяги фактично спожитого відповідачем природного газу у спірний період, тоді як відповідач під час розгляду справи жодних доказів, які б спростовували вказані позивачем обсяги фактично спожитого природного газу суду не надав.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.6.1. Договору сторони погодили, що оплата вартості планового об`єму поставки газу здійснюється Споживачем до 25 числа місяця, що передує місяцю поставки на умовах 100% попередньої оплати планового об`єму постачання газу, визначеного в п. 1.2. Договору.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Втім, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, оплата отриманого природного газу ним здійснювалась з порушення встановлених договором строків.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Пунктом 6.2.2. договору сторони погодили, що у разі порушення Споживачем строків оплати, передбачених розділом IV Договору, Споживач сплачує на користь Постачальника, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення оплати поставленого газу, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та п. 6.2.2. договору, позивачем нараховано пеню у загальному розмірі 9 708, 25 грн.

Окрім цього, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховано 6878, 07 грн 3% річних та 6 878, 07 грн інфляційних втрат.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача підлягають задоволенню.

Суд не враховує доводи відповідача щодо фіктивності договору №221239/Е від 03.01.2017 та актів прийому-передачі, складених на виконання його умов, оскільки вказані акти підписані уповноваженими представниками відповідача, договір та акти скріплені печаткою відповідача та не суперечать умовам договору і вимогам чинного законодавства. Доказів втрати печатки Обслуговуючого кооперативу »Промінь-Київ» та доказів наявного службового розслідування за фактом незаконного використання печатки Відповідача матеріали справи не містять.

Не є підтвердженням недійсності договору постачання природного газу та актів на його виконання доданий відповідачем до відзиву висновок спеціаліста Михайлова В.М. від 14.08.2019, оскільки нормами ст. 73 Господарського процесуального кодексу України не передбачено такого засобу доказування як "висновок спеціаліста".

Також за приписами ст. 71 Господарського процесуального кодексу України допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта. Клопотань про проведення судової почеркознавчої експертизи щодо встановлення належності підпису на договорі №221239/Е від 03.01.2017 та актах прийому-передачі газу за період з березня 2017р. по серпень 2017р. включно не заявлялось.

Про дійсність вказаного договору та актів-приймання передачі свідчить, також, часткове виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, що підтверджується і самим відповідачем відповідно до змісту поданих доповнень до відзиву від 18.05.2020 та доданими до нього платіжними дорученнями.

Під час розгляду справи відповідач не надав суду належних та допустимих доказів відсутності в нього обов`язку щодо сплати заборгованості перед позивачем за спірний період, в той час як здійснену ним часткову оплату по договору в поточному розрахунковому періоді позивач мав право зарахувати в рахунок погашення вже існуючої заборгованості відповідно до календарної черговості її виникнення, користуючись своїм правом згідно п 4.9. Договору.

Також, заява відповідача про застосування строків позовної давності не приймається судом до уваги, оскільки акти приймання-передачі від 31.01.2017 та від 28.02.2017 не є підставами позовних вимог у даній справі, основна заборгованість стягується за інші періоди (березень 2017р. - серпень 2017р.), а вартість поставленого відповідно до них газу не входить до розрахунку сум, що стягуються.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення кошти.

За таких обставин, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Обслуговуючого кооперативу "Промінь-Київ" (вул. Уманська, м. Київ, 03049, ) на користь Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" (вул. Михайла Бойчука, 4-Б, м. Київ, 01103, ) 74 300 (сімдесят чотири тисячі триста) грн 61 коп. основного боргу, 9708 (дев`ять тисяч сімсот вісім) грн, 25 коп пені, 6878 (шість тисяч вісімсот сімдесят вісім) 07 коп 3% річних, 17 458, 41 (сімнадцять тисяч чотириста п`ятдесят вісім) грн, 41 коп інфляційних втрат та 2102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 07.10.2020

Суддя Н.І. Ягічева