ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2020 р. Справа№ 910/12748/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Бовсуновській Ю.В.,

за участю представників:

від позивача - Хитрова Л.В., довіреність №3851-К-О від 25.08.2020;

від відповідача - Длугач О.О., особисто,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 про відмову у визнанні наказу таким, що не підлягає виконанню у справі №910/12748/15 (суддя Грєхова О.А., повний текст складено - 25.06.2020) за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича про стягнення 41 141,77 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича про стягнення 41 141,77 грн. заборгованості задоволено повністю; cтягнуто з Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 22 417,08 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 10 370,83 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 2 220,00 грн., пеню у розмірі 6 133,86 грн., судовий збір у розмірі 6 029,10 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2018 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 - без змін.

На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 у даній справі 25.09.2018 було видано відповідний наказ.

Згодом від відповідача до суду першої інстанції надійшла заява про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з пропуском тримісячного строку для пред`явлення наказу до виконання, встановленого ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», за яким стягувачем є держава.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 у справі №910/12748/15 в задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича про визнання наказу Господарського суду міста Києва від 25.09.2018 таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що стягувачем за виконавчим документом від 25.09.2018 є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», а не держава чи державний орган, тому строк для пред`явлення наказу до виконання становить три роки. Враховуючи, що вказаний строк не було пропущено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання наказу від 25.09.2018 таким, що не підлягає виконанню. При цьому, відхиляючи доводи заявника, суд вказав, що та обставина, що єдиним акціонером Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» не свідчить про те, що стягувачем є держава чи державний орган.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Фізична особа-підприємець Длугач Олександр Олександрович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За доводами апелянта, висновки суду першої інстанції суперечать вимогам статті 167 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача - апелянта у справі в судовому засіданні підтримав вимоги своєї апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Враховуючи надані учасниками справи пояснення, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вже зазначалося, на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 у даній справі 25.09.2018 було видано наказ.

Відповідач звернувся до суду першої інстанції із заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на пропуск встановленого ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» тримісячного строку для пред`явлення наказу до виконання, за яким стягувачем є держава. При цьому, твердження заявника про те, що стягувачем за наказом від 25.09.2018 є держава, ґрунтуються на відомостях ЄДРПОУ згідно яких, єдиним акціонером АТ КБ «Приватбанк», якому належить 100% акцій банку, є держава.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні вищезазначеної заяви, з чим колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Вимоги до виконавчого документа визначені статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, у виконавчому документі зазначаються повне найменування стягувача та боржника; їх місцезнаходження (для юридичних осіб); ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання (п.п. 3, 4, 6, 7 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 набрало законної сили 12.09.2018.

На примусове виконання судового рішення було видано наказ від 25.09.2018.

Строк пред`явлення наказу до виконання встановлений - до 13.09.2021.

Стягувачем за наказом визначено Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (ідентифікаційний код - 14360570).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Відповідно до положень п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за кодом 14360570, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є юридичною особою, з організаційно-правовою формою - приватне акціонерне товариство та датою державної реєстрації якої є 19.03.1992, запис про що внесено до реєстру 27.01.2005.

При цьому, правовий статус, порядок діяльності, управління, реорганізації та ліквідації АТ КБ «Приватбанк» визначено у Статуті товариства.

Так, у Статуті АТ КБ «Приватбанк» розміщеному на сайті privatbank.ua, міститься наступна інформація:

- Банк був створений відповідно до установчого договору від 7 лютого 1992 року у формі товариства з обмеженою відповідальністю під найменуванням Комерційний банк «ПриватБанк» та зареєстрований Національним банком 19 березня 1992 року за реєстраційним №92;

- організаційно-правова форма Банку - акціонерне товариство;

- тип акціонерного товариства - приватне;

- єдиним акціонером Банку, якому належить 100 відсотків акцій статутного капіталу Банку, є держава;

- Банк є юридичною особою приватного права;

- Банк як юридична особа має у власності відокремлене майно, самостійний баланс, відкриває власні рахунки у Національному банку та інших банках, власні печатки, штампи, фірмові бланки та інші реквізити;

- Банк самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном та коштами відповідно до законодавства.

Отже, виходячи з викладеного, стягувачем за виконавчим документом від 25.09.2018 у справі №910/12748/15 є юридична особа з приватною формою власності та притаманними їй ідентифікуючими ознаками, такими як - ідентифікаційний код, найменування, дата державної реєстрації, тощо.

Крім того, як вбачається зі змісту Статуту, АТ КБ «Приватбанк» було створено не державою, а відповідно до установчого договору від 07.02.1992 у формі товариства з обмеженою відповідальністю під найменуванням Комерційний банк «ПриватБанк», зареєстрованого Національним банком 19.03.1992 за реєстраційним №92.

Тобто, заявник (боржник за наказом) у своїх доводах фактично безпідставно ототожнює поняття «держава» та юридичну особу - АТ КБ «Приватбанк».

При цьому, нормою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначено перелік стягувачів, а саме - фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Тим самим, законодавець виокремив державу як окрему категорію стягувача, не прирівнюючи її до юридичної особи.

В свою чергу, той факт, що єдиним акціонером АТ КБ «Приватбанк» є держава не свідчить про набуття стягувачем статусу «держави», а вказує лише на те, що держава володіє акціями Банку, який є самостійною юридичною особою та фінансовою установою, здійснює свою діяльність згідно наданих дозволів і ліцензій, у відповідності до установчих документів і відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном та коштами відповідно до законодавства.

Водночас посилання апелянта на суперечність висновків суду статті 167 Цивільного кодексу України, не знайшли свого підтвердження, оскільки вказаною статтею визначено правові форми участі держави у цивільних відносинах, шляхом створення юридичних осіб державою, утім у даному випадку, держава не створювала АТ КБ «Приватбанк», а тільки виступає акціонером Банку.

Відтак, з огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції правомірно відхилив доводи боржника щодо віднесення стягувача до держави.

Таким чином, стягувач АТ КБ «Приватбанк» будучи юридичною особою мав звернутися з пред`явленням виконавчого документа до примусовго виконання, у встановлений ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» трирічний строк, а не протягом трьох місяців, як вважає боржник.

Згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, 22.03.2019 Оболонським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито виконавче провадження за наказом від 25.09.2018 №910/12748/15.

Тобто, з викладеного вбачається, що виконавчий документ було пред`явлено до виконання в межах трирічного строку, передбаченого ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», а відтак, строк на пред`явлення наказу стягувачем не пропущено.

Відповідно до ст. 160 Господарського процесуального кодексу України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню або відстрочити чи розстрочити або змінити спосіб чи порядок його виконання в порядку, встановленому ст.ст. 328, 331 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

З огляду на непропущення стягувачем строку пред`явлення наказу до виконання, у суду відсутні підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню на підставі ст. 328 ГПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду прийнята з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на її заявника (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 про відмову у визнанні наказу таким, що не підлягає виконанню у справі №910/12748/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено: 28.09.2020 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко